Vol. 4 Noiembrie-Decembrie 1996 Nr. 1

„IATĂ, NE ÎNTOARCEM LA NEAMURI!”

Fapte 13:13-15 , 42-52

> Prima călătorie misionară a Sfântului Pavel — Predica lui în Antiohia Pisidiei — Efectul dublu al discursului său — Opoziție violentă din partea celor orbiți de prejudecăți sectare — Răstălmăcirea și calomnia sunt întotdeauna metodele de luptă ale adversarului împotriva adevărului.

„Te-am pus să fii Lumina neamurilor, ca să duci mântuirea până la marginile pământului.” Versetul 47 .

W. T. 15 aprilie 1916 (123-125)

Din Antiohia Pavel și Barnaba au plecat spre portul maritim Seleucia, de unde au luat corabia spre Cipru. Această insulă era un loc tot așa de bun ca și altele pentru a începe, și avea avantajul că era patria lui Barnaba, care era familiar cu dialectul, obiceiurile etc., ale poporului. Împreună cu ei a plecat și un văr de-al lui Barnaba, Ioan Marcu, scriitorul Evangheliei după Marcu și fiul uneia dintre Mariile din Ierusalim.

Deși Pavel și Barnaba apreciau pe deplin faptul că neamurile puteau acum să aibă acces la binecuvântările Evangheliei, cu toate acestea în fiecare loc ei au intrat în sinagogile evreiești. Evreii deja credeau în Moise și în Profeți, și de aceea Îl așteptau pe Mesia. Ca atare, în mod necesar ei erau într-o atitudine de minte mai bună pentru a primi mesajul Evangheliei decât neamurile, care nu știau nimic despre aceste lucruri și care, prin urmare, cereau mai multă pregătire. De fapt, proporția mai mare a convertiților din timpul cuprins între învierea Domnului și căderea Ierusalimului, anul 70 d. Cr., a fost probabil dintre evrei; și până atunci comparativ puțini dintre neamuri L-au acceptat pe Cristos.

Călătoria misionară le-a luat probabil timp considerabil, cei trei mergând din sat în sat propovăduind pe Cristos, până ce au ajuns în cetatea Pafos, la celălalt capăt al insulei. Acolo l-au găsit pe Sergius Paulus, guvernatorul insulei, un om cu judecată bună. Chiar și înainte ca misionarii să ajungă acolo, el a avut ureche de auzit; iar adversarul, remarcând aceasta, lucra împotriva lui prin Elima, un vrăjitor sau magician evreu care intrase în grațiile proconsulului și era apreciat ca fiind prietenul său. Nu trebuie să ne mirăm că un om cu judecată sănătoasă, așa cum se spune că era proconsulul, avea atâta interes față de magician și de faptele lui. Dimpotrivă, să nu uităm că la fel există și astăzi unii oameni capabili care sunt într-o măsură sub influența aceluiași adversar și a agenților săi — mediile spiritiste. Pe lângă aceasta, magicienii din timpurile vechi erau un amestec de oameni de știință și făcători de minuni, și deobicei erau oameni foarte inteligenți.

CONFLICTUL ÎNTRE ADEVĂR ȘI EROARE

Când proconsulul a auzit despre Pavel și Barnaba, a trimis după ei, dorind să știe mai mult. Atunci a apărut un conflict între puterile luminii și puterile întunericului, între Adevăr și Eroare. Între acestea două nu este armonie; ele sunt contrare în fiecare punct. Tot așa a fost și în cazul acesta. Imediat ce magicianul a descoperit faptul că proconsulul venea sub influența Adevărului, el și-a folosit toate puterile pentru a-l împiedica. Aceasta a dat ocazia unei remarcabile manifestări a puterii divine prin Apostolul Pavel, care a denunțat pe magician printr-o declarație clară despre cazul lui și a spus că va deveni orb încât nu va putea vedea nici chiar soarele pentru un timp. Orbirea a venit treptat peste Elima — întâi o încețoșare, care după aceea s-a transformat în întuneric complet.

Această manifestare a puterii divine a fost convingătoare pentru proconsul. N-a fost în sensul că acest incident l-a convertit; dar în sensul că deja auzind învățăturile și fiind în proces de comparare a acestora cu vederile sale anterioare și cu prezentarea lui Elima, prin acest incident el a putut să ajungă la concluzia corectă și să-și decidă problemele de partea Domnului.

PLECAREA LUI IOAN MARCU

Sf. Pavel și tovarășii săi n-au zăbovit la Pafos, ci au plecat spre Asia Mică. Când au ajuns la Perga, în Pamfilia, acolo Ioan Marcu și-a întrerupt serviciul și s-a întors la Ierusalim. Greutățile, descurajarea sau dorul de casă — nu știm care — se pare că i-au stins pentru un timp zelul ca serv al Domnului, în mod sigur spre marele său dezavantaj. Oricare ar fi fost cauza, Apostolul Pavel a considerat-o cu totul insuficientă, deoarece cu altă ocazie, când Barnaba i-a sugerat ca acesta să-i însoțească iarăși, Sf. Pavel a refuzat (Fapte 15:36-40). El n-ar fi făcut aceasta dacă dezertarea lui Marcu ar fi fost pe deplin justificată de necesitate.

Totuși, în experiența lui Marcu există un element de încurajare. Mai târziu evident el a devenit un soldat devotat al crucii și a fost din nou acceptat în serviciul Domnului; și găsim că Apostolul Pavel i-a recunoscut credincioșia (Coloseni 4:10; 2 Timotei 4:11). Domnul este foarte îndurător cu noi în slăbiciunile și imperfecțiunile noastre; și așa cum l-a restabilit pe Marcu, fără îndoială El vrea să restabilească pe toți aceia care învață o lecție din eșecurile lor și care se străduiesc cu seriozitate pentru restabilire și privilegiu de serviciu.

PROPOVĂDUIND ÎN ANTIOHIA PISIDIEI

Prima oprire din Asia Mică a fost în Antiohia Pisidiei. S-a urmat procedura obișnuită — de a merge întâi la sinagoga evreiască. Acolo misionarii au fost recunoscuți ca străini și ca oameni talentați. După ce s-a prezentat ((226)) serviciul obișnuit din sinagogă, prin citirea lecției uzuale din Lege, cei doi au fost invitați să se adreseze adunării — evrei din naștere și evrei prozeliți dintre neamuri.

Apostolul Pavel era vorbitorul și el a ținut o vorbire elocventă. El a recunoscut faptul că ascultătorii lui aveau credință în promisiunile lui Dumnezeu cu privire la viitoarea Împărăție Mesianică. Prin urmare el n-a trebuit să accentueze acest aspect al Împărăției în vorbirea sa. Mai degrabă trebuia ca ascultătorii săi să vadă că ar putea fi o Împărăție și o binecuvântare permanentă a tuturor familiilor pământului, așa cum era implicată în promisiunea făcută lui Avraam, numai dacă mai întâi se putea obține într-un fel iertarea divină a păcatelor lumii.

De aceea cursul vorbirii Apostolului a fost să arate că în trecut Dumnezeu stabilise o împărăție tipică, împărăție care niciodată nu ajunsese la marele ei stadiu esențial pentru îndeplinirea Promisiunii avraamice; și ceea ce era necesar și lipsea era o RĂSCUMPĂRARE a lumii și iertarea păcatelor. Apoi el le-a adus în atenție pe Isus ca fiind Mesia — nu numai un Mesia răstignit, dar și unul înviat, care, datorită morții Sale pentru păcatele lumii, poate mântui cu desăvârșire pe toți cei care vor veni la Dumnezeu prin El. Prin faptul că le-a pus problema deschis în față, Apostolul le-a oferit ascultătorilor săi iertarea păcatelor, ca fiind însăși esența Evangheliei lui Cristos.

Iertarea păcatelor este încă esența Evangheliei, deși acum ca și atunci, omenirea, nu este dispusă s-o accepte ca atare. Evanghelia îi dezamăgește prin aceea că-i condamnă și declară că toți sunt păcătoși; că „nu este nici unul drept, nu, nici unul”; că toți au nevoie de tocmai o astfel de răscumpărare cum a dat Dumnezeu prin Sacrificiul lui Cristos. Ea îi dezamăgește și prin aceea că arată necesitatea respingerii păcatului din inimă și pe cât posibil împotrivirea la el în toată conduita vieții.

Puțini au ureche de auzit acest Mesaj. Majoritatea sunt gata să spună, „Propovăduiți-ne lucruri ușoare! Lăudați-ne pentru fervoarea noastră religioasă! Arătați-ne cât de superiori suntem , nu numai față de lumea păgână, dar și față de masele celor din jurul nostru. Spuneți-ne că noi suntem poporul lui Dumnezeu și că El nu S-ar putea descurca fără noi. Nu ne spuneți că suntem păcătoși, sub condamnare ca alții; și că toți cei care vreau să vină la Dumnezeu prin Isus Cristos trebuie să vină prin aceeași poartă îngustă a credinței, respingerii păcatului și consacrării inimii pentru a face voia lui Dumnezeu.”

DUBLUL EFECT AL ACESTUI DISCURS

Discursul Apostolului a avut un dublu efect. Cei cu inima onestă și-au dat seama de Adevărul cu privire la perfecțiunea lui Dumnezeu și cu privire la propria lor imperfecțiune, și și-au recunoscut nevoia tocmai de un asemenea Mântuitor cum le propovăduise Apostolul. Aceștia au fost în grabă atrași de misionari, care le-au recunoscut atitudinea corectă a inimii și i-au asigurat că erau deja în harul sau favoarea lui Dumnezeu; că Mesajul mântuirii prin Isus era acum încă o desfășurare și o manifestare a aceleiași favori care le fusese oferită evreilor; și trebuia ca ei să continue în harul lui Dumnezeu — să continue a lăsa pe Dumnezeu să-i conducă în calea Sa — să continue a fi primitorii îndurărilor și binecuvântărilor Sale, care acum le erau înmulțite prin Cristos Isus și prin opera de Ispășire pe care El o realizase. Alții au fost mult mai puțin pregătiți pentru cuvintele Apostolului și au fost mai degrabă înclinați de a fi invidioși pentru atenția arătată misionarilor și învățăturilor lor.

Veștile despre noua religie — dată ca supliment evreilor — s-au răspândit în toată mica cetate, în care iudaismul câștigase în mod evident un bun avanpost și mare respect. În Sabatul următor toată cetatea s-a adunat să audă Mesajul misionarilor — majoritatea venind probabil numai din curiozitate, pentru a vedea diferența dintre aceste doctrine și cele ale învățătorilor evrei obișnuiți. Asemenea atenție față de doi străini și față de noile lor doctrine, care amenințau cu răsturnarea iudaismului, au trezit în mod natural un spirit de gelozie în cei interesați de formalități și ceremonii, de onoare printre oameni și de mândrie sectară.

Ca rezultat, ei au contrazis declarațiile Sfântului Pavel prin blasfemii. Aceasta nu înseamnă că au hulit numele lui Dumnezeu, ci au calomniat sau hulit pe Apostol și pe Barnaba, vorbind rău despre ei. Putem presupune că au răstălmăcit motivele și caracterele misionarilor. Acesta este cursul obișnuit al acelora care luptă împotriva Adevărului. Așa a fost întotdeauna. Adevărul nu poate fi contestat; el este irezistibil. Dar el poate fi răstălmăcit; poate fi negat. Prezentarea Adevărului poate fi distorsionată, iar mesagerii lui pot fi calomniați, defăimați. Adversarul pare să adopte aceeași metodă cu orice ocazie. Aceasta este metoda acum la modă. Cei care se opun Adevărului Prezent nu îndrăznesc să-l întâmpine deschis în discuție publică; ci îl distorsionează și-l răstălmăcesc, și vorbesc de rău pe susținătorii lui.

DOUĂ LECȚII PENTRU ZILELE NOASTRE

Misionarii nu s-au descurajat de opoziție. Mai degrabă ei s-au încurajat și au fost aduși la punctul în care au explicat defăimătorilor lor faptul că ei respingeau favoarea lui Dumnezeu, planul lui Dumnezeu, în defavoarea lor. Cei doi au subliniat că Dumnezeu în îndurarea Lui favorizase mult timp pe Israel; și că trimițându-le întâi lor Mesajul lui Mesia, El îi favoriza încă; dar conform instrucțiunilor Sale, era datoria reprezentanților Săi de a merge și a spune Evanghelia oricui are urechi de auzit — mai întâi evreilor, și apoi neamurilor. Ei au arătat că lumina Adevărului pe care Dumnezeu acum o aprinsese nu era exclusiv pentru evrei, așa cum fuseseră favorurile Sale anterioare, ci, după cum spusese deja Profetul, ea urma să fie și „o lumină care să lumineze neamurile” — ((227)) o mântuire până la marginile pământului. Luca 2:32; Isaia 42:6; 52:10.

Acest aspect al Evangheliei a stârnit opoziția în special a acelor evrei care erau în stare de inimă greșită, dar a fost în aceeași proporție atractiv pentru cei puțini care erau în stare de inimă potrivită. Așa este și astăzi. Mesajul cuvenit acum pentru creștinătate este — mai multă Lumină! Aceasta arată că lumina Cuvântului făgăduinței lui Dumnezeu, care la începutul acestei vârste a fost permisă să binecuvânteze atât pe evrei cât și pe neamuri, în măsura deschiderii ochilor înțelegerii lor pentru a o vedea, va da loc în curând unei mai mari Lumini; că în timp ce Cuvântul lui Dumnezeu a fost o candelă pentru picior și o lumină pe cărarea celor credincioși timp de peste 18 secole, Soarele dreptății va răsări curând și va inunda lumea întreagă cu lumina cunoștinței bunătății lui Dumnezeu.

Aceia din poporul lui Dumnezeu care sunt într-o atitudine de inimă corectă se vor bucura de această desfășurare de Adevăr. Ei nu vor avea nici un simțământ de gelozie. Dar majoritatea, plină de planuri sectare și de sentimente egoiste, orbită în mare măsură de falsa teologie și de răstălmăcirile Cuvântului lui Dumnezeu, se opune violent la orice gând că îndurarea divină se va extinde la fiecare creatură — nu numai la aceia care n-au mers încă în închisoarea morții, dar și la cele douăzeci de miliarde care au mers în moarte, în ignoranță de singurul nume dat sub Ceruri sau printre oameni prin care trebuie să fim mântuiți. Dar cei credincioși, cei cu inima onestă, se vor bucura în cele din urmă de lungimile, lățimile, înălțimile și adâncimile Planului lui Dumnezeu, care vor fi realizate în timpul Mileniului de Cristosul glorificat, Cap și corp.

„RÂNDUIȚI PENTRU VIAȚA VEȘNICĂ”

Mulți dintre neamuri au fost bucuroși când au auzit că favoarea lui Dumnezeu era mai largă decât presupuseseră înainte. Putem deduce că unora le-a plăcut doar fiindcă li se arătase ceva mai larg decât învățăturile evreiești. Dar alții, suntem asigurați, au crezut în adevăratul sens al cuvântului — acceptând pe Cristos ca Răscumpărătorul și Dătătorul lor de viață. Astăzi la fel vedem două clase printre aceia care favorizează Adevărul prezent. Unii îl salută cu bucurie, și cu recunoștință Îl servesc pe Domnul mai zelos ca înainte. Unii sunt bucuroși să afle doar că nu există baze scripturale pentru populara teorie a chinului veșnic pentru marea majoritate, dar nu sunt în mod special atrași de iubirea și îndurarea divină.

Cu cât se răspândea mai mult Adevărul, cu atât deveneau mai furioși oponenții lui, conducătorii evrei; și la ceea ce nu se puteau opune cu argumente și cu logică, se opuneau plini de succes cu prejudecata și superstiția, stârnind aceste sentimente josnice prin răstălmăcire. Astfel ei și-au asigurat în așa măsură cooperarea unora din oamenii cei mai onorabili și notabili din cetate, încât misionarii au fost obligați să plece.

Relatarea spune că „toți cei care erau rânduiți pentru viața veșnică au crezut”. Cuvântul „rânduiți” aici poate fi potrivit tradus dispuși. Astfel obținem ideea că toți aceia care au auzit Evanghelia și oferta ei de viață veșnică, și care erau dispuși să accepte condițiile, au devenit credincioși — ascultători de credință. Tot așa este încă și acum. Oriunde merge Adevărul se află unii cărora le place, iar alții cărora nu le place; unii care apreciază doctrinele și răsplățile pe care acestea le prezintă, iar alții care preferă plăcerile păcatului sau afacerile și răsplățile acestei lumi. Acesta este timpul ca fiecare auzind Mesajul să facă alegerea. Curând numărul celor Aleși va fi complet; și atunci va începe lucrarea lor — binecuvân-tarea omenirii — binecuvântarea celor nealeși.