Iehova Dumnezeul nostru este Unul

„Totuși, pentru noi nu este decât un singur Dumnezeu: Tatăl, de la care vin toate lucrurile”. 2 Cor. 8:6 .

R 5747 W. T. 15 august 1915 (pag.247-249)

În ciuda larg-răspânditei acceptări a doctrinei Treimii, noi ne ținem aproape de învățătura Bibliei că nu există decât un singur Dumnezeu. Isus L-a numit pe Dumnezeu Tatăl Său și a vorbit despre Sine ca fiind Fiul lui Dumnezeu. Un tată este un dătător de viață. Un fiu este o odraslă, unul care primește viața de la tată. Această distincție implică faptul că tatăl a existat mai întâi. Și astfel Isus spune despre Sine, „Căci Eu am ieșit și vin de la Dumnezeu.” Ioan 8:42.

În scrierile noastre arătăm învățăturile clare ale Bibliei, că Isus în starea lui pre-umană a fost Logosul, Cuvântul sau Mesajul de la Tatăl, și în această calitate a fost numit un dumnezeu, dar nu Dumnezeu — Tatăl. Într-o problemă atât de importantă ca cea a egalității Tatălui cu Fiul, nu trebuie să ne bazăm pe nici o altă mărturie decât pe aceea a scriitorilor inspirați ai Scripturilor. Nu trebuie să acceptăm nici o declarație decât aceea a Cuvântului divin însuși. Să-L întrebăm pe Isus. El ne răspunde: „Tatăl Meu este mai mare decât Mine”; „Eu nu pot să fac nimic de la Mine Însumi; judec după cum aud”, „Tatăl Meu este mai mare decât toți”; „Mă urc la Tatăl Meu și la Tatăl vostru la Dumnezeul Meu și la Dumnezul vostru”; „Aceasta este viața veșnică, să Te cunoască pe Tine, singurul Dumnezeu adevărat și pe Isus Cristos pe care L-ai trimis”. Ioan 14:28; 5:30; 10:29; 17:3; 20:17.

În scrierile noastre arătăm că Isus a fost prima dintre creaturile lui Dumnezeu, singura ființă creată direct de Iehova și că Iehova a făcut toată creația ulterioară prin Fiul. Astfel citim că Isus a fost „începutul creației lui Dumnezeu”, „întâiul-născut peste toată creația”, „Alfa și Omega, începutul și sfârșitul, cel dintâi și cel de pe urmă” din creația directă a Tatălui (Apoc. 3:14; 22:13; Colos. 1:15). Apostolul Ioan spune (Ioan 1:1-3), „La început (nu începutul lui Iehova, pentru că El nu are început, ci la începutul lumii sau începutul omului) a fost Cuvântul (Logosul), și Cuvântul era cu Dumnezeu și Cuvântul era un dumnezeu. Toate au fost făcute prin El și nimic din ce a fost făcut, n-a fost făcut fără El”. Oare ar putea fi mai limpede acest subiect? De ce să ne încurcăm fără rost? De ce să luptăm împotriva declarațiilor clare ale Cuvâtului lui Dumnezeu ca să susținem o teorie care nu are suport biblic și care a fost formulată în veacurile întunecate?

Noi învățăm, așa cum învață Biblia, că Domnul Isus a venit din cer pe pământ, a fost născut dintr-o mamă fecioară, că El, „Logosul, a devenit trup și a locuit printre noi”, și ucenicii Săi au „privit slava Lui, slavă ca a unicului Fiu din partea Tatălui, plin de har și de adevăr” (Ioan 1:14). Isus n-a avut două naturi, ci doar una, schimbând-o pe cea mai înaltă, natura spirituală, cu natura umană. După cum declară Scripturile, „El, măcar că era bogat, S-a făcut sărac pentru noi, pentru ca prin sărăcia Lui, noi să ne îmbogățim” (2 Cor. 8:9). Și pe măsură ce se maturiza, creștea în favoarea lui Dumnezeu și a oamenilor. Era perfect — „sfânt, nevinovat, fără pată, despărțit de păcătoși”. Luca 2:52; Evr. 7:26.

ISUS A DEVENIT O CREATURĂ NOUĂ

La vârsta de 30 de ani, Cel Desăvârșit atingând perfecțiunea maturității potrivit Legii, S-a consacrat sau Și-a închinat viața lui Dumnezeu ca marea Jertfă pentru păcatul uman, împlinind Scripturile, „Mi-ai pregătit un corp”, „din pricina morții pe care a suferit-o” (Evr. 10:5; 2:9). Dumnezeu a acceptat acea jertfă consacrată a Omului Isus, indicând acceptarea Sa prin ungerea cu Spiritul sfânt la Iordan. De atunci încolo El a fost o ființă dublă — un corp uman perfect cu o minte nou-concepută — concepută de spirit. Apoi El, ca Nouă Creatură, urma să-și completeze sacrificarea cărnii; iar mintea Sa nouă — Noua Creatură — urma să meargă spre perfecțiune. El S-a rugat ca Tatăl să-L restabilească la gloria pe care a avut-o la Tatăl „înainte de întemeierea lumii” (Ioan 17:5). În umilința Sa, n-a cerut glorie mai înaltă. Sacrificiul Său s-a încheiat pe Calvar, iar mintea Sa nouă, natura Sa nouă concepută de spirit a primit la înviere corpul cel nou promis de Tatăl. „Semănat în necinste”, a fost „înviat în slavă”; „semănat în slăbiciune”, a fost înviat „în putere”; „semănat trup natural”, a fost „înviat trup duhovnicesc”. 1 Cor. 15:43, 44.

Domnul nostru n-a fost inițial creat în felul în care au fost creați îngerii; El a fost creația directă a Tătălui, în timp ce îngerii au fost creații indirecte ale lui Dumnezeu, prin Fiul. Sf. Pavel spune că toate lucrurile sunt de la Tatăl și toate lucrurile sunt prin, de către Fiul (1 Cor. 8:6). El a fost agentul onorat al Tatălui în toate celelalte lucrări ale creației.

Domnul nostru Isus a devenit Cristosul, Unsul, când a primit ungerea Spiritului sfânt la botezul Său. El a fost desăvârșit ca Cristos la învierea Sa. El a fost un dumnezeu (Puternic) înainte de a veni în lume; El de asemenea a fost un dumnezeu de când a primit conceperea de Spirit sfânt la Iordan; și El este tot un dumnezeu, șezând la drepta Tatălui. Dar El nu este unicul Dumnezeu; n-a fost niciodată și nu va fi niciodată. Să remarcăm iarăși cuvintele Sale după învierea Sa, când i-a vorbit Mariei Magdalena: „ Mă sui la Tatăl Meu și la Tatăl vostru, la Dumnezeul Meu și la Dumnezeul vostru (Ioan 20:17). Iată ce spune Sf. Pavel: „Totuși pentru noi este un singur Dumnezeu: Tatăl, de la care vin toate lucrurile, ... și un singur Domn: Isus Cristos, prin care sunt toate” (1 Cor. 8:6). Iarăși, referindu-se la Iehova, Apostolul Îl numește: „Dumnezeu și Tatăl Domnului nostru Isus Cristos”, „Dumnezeu și Tatăl Domnului nostru Isus Cristos” și „Dumnezeul Domnului nostru Isus Cristos”. 2 Cor. 1:3, Efes. 1:3, 17.

((471))

O IDEE COMUNĂ DAR NESCRIPTURALĂ

Domnul Isus nu este a doua persoană dintr-un Dumnezeu format din trei. Cuvântul „treime” este nescriptural; așa este și ideea. Sf. Pavel stabilește corect chestiunea în cuvintele sale citate mai sus. El declară și aceea că Isus „nu a socotit ca un lucru de apucat să fie deopotrivă cu Dumnezeu, ci S-a dezbrăcat pe Sine Însuși”. Nici o traducere a acestui pasaj (Fil. 2:6), exceptând Versiunea Comună (engleză — n. t.) nu redă ideea că Isus S-a considerat egalul lui Dumnezeu Tatăl, ci toate sunt contrariul acesteia. Redarea Versiunii noastre (engleză — n. t.) Comune este în mod evident o traducere greșită. Intreaga argumentație a apostolului arată că Cristos S-a umilit, și nu că a pretins egalitate cu Iehova!

Cuvântul „treime” nu se găsește în Biblie. Singurul text din Biblie care pare să sugereze în vreun fel o treime este recunoscut de trinitarieni înșiși a fi un fals, introdus în text cam prin secolul al V-lea. Această interpolare formează o parte din 1 Ioan 5:7, 8. Cităm pasajul, cu cuvintele adăugate între paranteze: „Căci trei sunt cari mărturisesc (în cer, Tatăl, Cuvântul și Duhul Sfânt: și acești trei una sunt; și trei sunt care mărturisesc pe pământ,) Duhul, apa și sângele: și acești trei sunt una în mărturisirea lor”. A se vedea Versiunea Revizuită, Emphatic Diaglott, traducerea American Standard Union, traducerea Young etc. Acest pasaj este atestat ca interpolare de astfel de autorități eminente cum sunt Sir Isaac Newton, Benson, Adam Clarke, Hornie, Griesbach, Tischendorf și Alford.

În scrierile noastre am explicat că era un timp când Domnul nostru Isus n-a existat, când Iehova era singur. Cum altfel ar fi putut Biblia declara că Isus a fost „începutul creației lui Dumnezeu”? (Apoc. 3:14) Care este valoarea limbii totuși dacă noi nu dăm cuvintelor sensul lor evident? Isus fără îndoială a avut un început. Acest început a fost cu veacuri înainte de a veni pe pământ ca ființă umană să moară pentru Adam și rasa sa. Cei care ne acuză ar trebui să citească scrierile noastre înainte de a le critica. Atunci nu le-ar mai critica deloc, dacă sunt cinstiți; pentru că ar ști că nu este motiv de critică din partea celor care țin la Biblie ca la Cuvântul lui Dumnezeu.

LOGOSUL TRANSFERAT DIN CER PE PĂMÂNT

Domnul Isus a avut natură cerească înainte de a veni în lume. El Și-a schimbat acea natură, după cum am afirmat, pentru una pământească, pentru ca să-și poată da trupul, umanitatea Sa, un Preț de Răscumpărare pentru păcatele lumii întregi. După ce a îndeplinit această lucrare mare, Tatăl I-a acordat o înălțare încă și mai mare decât poziția și natura Sa glorioasă anterioară, chiar dacă poziția Sa anterioară fusese tocmai al doilea după Iehova Însuși. Sf. Pavel declară cu privire la poziția dată lui Cristos la înviere: „De aceea și Dumnezeu L-a înălțat foarte sus și I-a dat Numele care este mai presus de orice nume, pentru ca în Numele lui Isus să se plece orice genunchi al celor din ceruri, de pe pământ și de sub pământ (aceia care-s acuma în mormânt, dar care totuși vor fi înviați ca să învețe Adevărul așa cum este în Isus); și orice limbă să mărturisească, spre slava lui Dumnezeu Tatăl, că Isus Hristos este Domn.” Filip. 2:9-11.

Când era pe pământ Isus n-a fost un om păcătos în nici un sens. Nașterea Lui din Fecioara Maria a fost miraculoasă. Viața Sa sfântă a fost transferată la condiții umane. A fost făcut om — „sfânt, nevinovat, fără pată, despărțit de păcătoși”, și prin urmare potrivit să fie marea Jertfă pentru păcat, pentru Adam și pentru toți urmașii săi. El a fost pur și simplu Omul Isus până la botezul Său în Iordan; dar ungerea primită acolo L-a făcut Unsul lui Dumnezeu, Cristosul, Mesia.

FĂCUT „PĂRTAȘ AL NATURII DIVINE”

Isus a fost un dumnezeu, un Puternic, mai presus de îngeri, înainte de a deveni om. Când S-a născut prunc n-a fost nicidecum un dumnezeu, ci o ființă umană; și ca om perfect la 30 de ani n-a fost un dumnezeu. Dar când a primit ungerea Spiritului sfânt, a puterii divine, a devenit un Puternic, datorită conceperii de spirit. Și de la învierea Sa, El este un dumnezeu, mai mare decât oricând înainte, „părtaș al naturii divine”; căci acei din Biserica Sa sunt chemați la această mare înălțare, și ei sunt chemați la dobândirea gloriei Domnului lor, pentru ca ei să poată fi cu El, ca Mireasa Lui, și să fie ca El, membri ai trupului Său glorios. 2 Tes. 2:14; 1 Ioan 3:2; Apoc. 21:2, 9; 22:17; 1 Cor. 10:16, 17; 12:12, 13, 27; 2 Pet. 1:4.

Domnul nostru este marele Cap al Bisericii Sale, iar Capul și Corpul trebuie să fie părtași la aceeași natură în glorie. El Și-a predat natura umană în moarte pentru a cumpăra rasa umană. El a stat mort în mormânt părți din trei zile — nefiind viu în nici un sens; pentru că moartea este absența vieții. Și-a dat viața umană ca să nu Și-o mai ia niciodată înapoi. Ea a fost prețul de cumpărare pentru lume. El a fost înviat pe planul divin, o înălțare care n-a fost dată niciodată înainte vreunei creaturi a lui Dumnezeu. Mireasa Sa este chemată la aceeași natură glorioasă ca și Capul ei, a Cărui moștenire ea este invitată s-o împărtășească. Isus a fost înviat din morți prin puterea lui Dumnezeu. Rom. 6:4; 8:11; Fapt. 2:22, 24, 32, 33.

((472))

CONFUZIA VEDERII TRINITARIENE

Să remarcăm pentru un moment marea confuzie de care suntem scutiți urmând mărturia Bibliei cu privire la Domnul nostru Isus și lepădând absurditățile ridicole ale Veacurilor Întunecate. Suntem scutiți de a ne gândi la Dumnezeul nostru ca la trei ființe cu doar un singur corp sau ca la o singură ființă cu trei corpuri. Trinitarienii nu știu pe care din aceste mărturisiri de credință s-o adopte — unii spun una iar alții spun alta. Dar amândouă sunt cu totul iraționale; trei nu este unu și unu nu este trei. Unitatea între Tatălui și Fiul este explicată de Domnul nostru Însuși. El S-a rugat ca ucenicii Săi să poată deveni una în același sens în care și El cu Tatăl erau una — desigur nu ca ucenicii Săi să poată deveni o persoană, ci ca ei să poată deveni una în spirit, în gândire și în scop, așa cum erau Tatăl și El Însuși. A se vedea Ioan 17:20-23. Urmașii lui Isus devin una în minte și scop prin faptul că fiecare își predă propria sa voință ca să facă voia Tatălui. Iar Isus și Tatăl sunt una fiindcă Isus Și-a predat voința Sa voinței Tatălui, spunând, „Nu voia Mea, ci a Ta să se facă”; „Am venit nu ca să fac voia Mea, ci voia Celui care M-a trimis”; „Iată-Mă, vin! Îmi place să fac voia Ta, o, Dumnezeul Meu!”. Acestea sunt cuvintele Domnului Isus către Tatăl.

Abordând ascensiunea vederii trinitariene, Dicționarul Religios al lui Abott și Conant, pag. 944 spune: „Numai la începutul secolului al IV-lea a început doctrina trinitariană să fie elaborată și formulată ca doctrină și să se facă o sforțare de a o împăca cu credința Bisericii într-UN SINGUR Dumnezeu”. „Din încercarea de a rezolva această problemă s-a născut doctrina Trinității.” Trinitatea „este o trăsătură foarte marcantă în hinduism și este vizibilă în mitologiile persană, egipteană, romană, japoneză și în cea mai veche a Greciei”.

La fel cu alte doctrine primite de protestanți de la papalitate, aceasta este acceptată și întru totul sprijinită, cu toate că adepții ei educați sunt conștienți că nici un text din Scriptură nu poate fi adus în sprijinul ei. Da, încă mai mult, oricine nu va afirma această doctrină nescripturală ca credința sa, este declarat prin articolele Alianței Evanghelice ca neortodox — ca eretic. Evrei 1:8 a fost folosit de trinitarieni ca un text-dovadă că Isus este Iehova, și este citat faptul că cuvântul Dumnezeu de aici este theos, la fel ca în versetul 9 unde se referă la Tatăl. Ei par să nu fi remarcat că cuvântul dumnezeu din 2 Cor. 4:4 care se referă la Satan este de asemenea theos în greacă. Theos este folosit pentru orice puternic, la fel ca Elohim în ebraică.

Filipeni 2:8, 9 implică faptul că gloria prezentă a Domnului nostru este mai mare decât gloria pe care a avut-o înainte de a deveni om; altfel n-ar fi putut fi o înălțare. Acum având natura divină nemuritoare, El nu mai poate muri. „Hristos ... nu mai moare.” Cât de directă, simplă și rezonabilă este prezentarea scripturală în comparație cu tradițiile omenești! În ce noian de contradicții și confuzie se găsesc cei care spun că Isus și Tatăl sunt un Dumnezeu! Aceasta ar implica ideea că Domnul nostru Isus a jucat rolul unui fățarnic atunci când a fost pe pământ și numai a pretins că se adresează lui Dumnezeu în rugăciune, în timp ce El Însuși era același Dumnezeu. Unii ca aceștia ar trebui să conchidă și aceea că deoarece citim că Dumnezeu nu poate fi ispitit de nimeni, ispitirea lui Isus de către Satan a fost doar o farsă. Iarăși, Tatăl a fost totdeauna nemuritor, prin urmare n-ar putea muri. Cum a putut atunci Isus să moară? Apostolii sunt toți martori mincinoși când spun că Isus a murit și a înviat, dacă El n-a murit. Însă Scripturile declară că El a murit — „S-a dat pe Sine Însuși (ființa) la moarte”, nu numai trupul, așa cum susțin mulți. Isa. 53:12.

Dacă ei admit că Isus a murit cu adevărat, atunci iau cealaltă latură a dilemei; pentru că, crezând că cei trei dumnezei ai lor sunt o singură persoană, după cum mulți cred, când Isus a murit toți trei trebuie să fi murit. Dacă toți au murit, cine i-a înviat la viață? Ce nechibzuință sunt toate acestea! Totuși, dacă Isus și Tatăl sunt aceeași persoană, aceeași ființă, atunci, când Isus a murit trebuie să fi murit și Tatăl. Îi vom contrazice astfel pe apostoli, pe profeți și pe Isus Însuși, și vom ignora rațiunea și bunul simț pentru a susține o dogmă ajunsă la noi din trecutul întunecat, superstițios, printr-o biserică apostată coruptă? Nicidecum! „La Lege și la mărturie! Căci dacă nu vorbesc după acest Cuvânt, zorile nu sunt pentru ei” (Isa. 8:20, după Biblia interlineară ebraico-engleză, J. P. Green — n. t.).

MĂRTURIA SCRIPTURILOR ÎN LEGĂTURĂ CU SPIRITUL SFÂNT

Întrebăm apoi, ce spun Scripturile cu privire la Spiritul sfânt? Bisericile nominale, protestantă și catolică, afirmă că Spiritul sfânt este o persoană, a treia persoană din treime. Ei pretind că toată această chestiune este „o mare taină”. Da, cu adevărat este o taină, așa cum este caracteristic pentru confuzia crezurilor făcute de om susținute de Babilon. Dar pentru cei care se îndreaptă spre Cuvântul lui Dumnezeu și-l lasă să vorbească, totul este clar și limpede! Noi sugerăm că oricare definiție a termenului „Spiritul sfânt” care va întruni toate condițiile cunoscute și va armoniza toate Scripturile care au legătură cu el, poate fi înțeleasă ca fiind sensul adevărat al termenului. Mai întâi vom da ceea ce concepem noi a fi o astfel de definiție, și-i vom cere cititorului să supună acestei definiții fiecare Scriptură unde apare acest termen și să se vadă dacă nu face armonie în toate.

((473))

Noi înțelegem că Biblia învață că Spiritul sfânt este voința, influența, puterea sau dispoziția divină, exercitată oriunde și în orice scop, după plăcerea divină. Dumnezeu Își exercită Spiritul Său sau energia Sa într-o varietate de moduri, folosind diferite mijloace și îndeplinind diferite rezultate. Orice ar face Dumnezeu prin aceste mijloace este lucrarea Sa ca și cum El ar fi înfăptuitorul direct, deoarece toate mijloacele Sale sunt creația Sa — create de propria Sa Putere, întocmai cum se spune despre un antreprenor de construcții că construiește o casă, deși se poate ca el niciodată să nu fi luat în mână vreo unealtă pentru ea. El construiește cu materialele sale și prin agenții săi. Astfel, când citim că Iehova Dumnezeu a creat cerurile și pământul, nu trebuie să presupunem că El personal le-a făcut. El a folosit un agent. „El a vorbit și s-a făcut, a poruncit și a luat ființă.” Puterea Sa sfântă a fost exercitată prin Singurul Său Conceput. Spiritul lui Dumnezeu s-a exercitat în trecut prin profeți. „Ei au vorbit mișcați de Spiritul sfânt” (Puterea) al lui Dumnezeu. În Versiunea Comună a Bibliei este folosit adeseori pronumele masculin atunci când se referă la Spiritul sfânt al lui Dumnezeu, pentru că Dumnezeu, care este Spirit, este reprezentat la masculin, ca indicativ al puterii. Pronumele tradus prin el, masculin, când se referă la Spiritul sfânt poate tot atât de bine să fie tradus prin el sau ea, genul neutru, și așa este redat adesea. Vezi ca exemplu redarea Diaglott al lui Ioan 14:17, 26. Pentru o mai bună elucidare a acestui subiect al Spiritului sfânt recomandăm cititorului interesat volumul nostru cinci al Studiilor în Scripturi, capitolele 8-11, unde am tratat subiectul pe larg.

„Unul având ai tatălui său ochilar la ochi citește
Și vede întocmai cum tatăl său a văzut;
Altul citește prin Campbell sau prin Scott
Și crede că înseamnă tocmai cum ei au gândit.
Unii citesc să dovedeasc-un crez mai dinainte adoptat;
Astfel înțelegând numai puțin din ce citesc;
Și fiece pasaj din Carte ei îl înconvoaie
Pentru a potrivi acelui atotimportant scop.
Unii citesc, cum eu adesea m-am gândit,
Să dea învățătură Cărții, în loc să fie învățați.”