Vol. 16 Martie-Aprilie 2009 Nr. 3

ALEGEREA BATRÂNILOR ȘI A DIACONILOR

R 5350-a W. T. 15 noiembrie 1913 (pag. 344)

A fost o scăpare de condei din partea editorului când nu demult a sugerat că singurii care sunt îndreptățiți la vot în adunările Bisericii ar fi credincioșii în Ispășire care au făcut o deplină consacrare și care și-au simbolizat consacrarea. Eroarea a constat în includerea simbolizării. Mulți dintre noi am fost cu adevărat creștini, cu adevărat acceptați de Domnul, cu adevărat membri ai Șbisericii întâilor-născuți ale căror nume sunt scrise în ceruri” (Evrei 12:23), înainte de a vedea adevărata forță și semnificație a scufundării în apă. Noi am susținut întotdeauna (Vezi Vol. VI al Studiilor în Scripturi) că toți aceștia sunt îndreptățiți să voteze la alegerile Bisericii — da, că este datoria lor — să exprime voința Domnului în ceea ce privește servitorii Bisericii, conform judecății lor.

Dar ceea ce am vrut să subliniem este că orice frate care încă nu a acceptat învățăturile Bibliei în privința simbolizării potrivite a consacrării sale nu ar fi suficient de avansat să fie numit Diacon sau Bătrân în Biserică. A fost cu totul din neatenție că am inclus cu acest gând faptul că aceștia nu ar trebui să voteze.

Unele adunări au avut dificultate în ceea ce privește nominalizările. Când se cere să se facă o nominalizare, un frate este nominalizat ca Bătrân sau ca Diacon fără o apreciere potrivită a calităților lui. Nominalizarea lui este sprijinită și întreaga adunare, iubindu-l pe fratele, nu este înclinată să voteze împotriva lui pentru ca nu cumva să fie înțeleși greșit.

Ar trebui să existe întotdeauna un motiv pentru alegerea cuiva într-un serviciu în Biserică. Un bătrân trebuie să fie un învățător capabil, cu o minte largă, în stare sa dea un sfat de ajutor celor care au nevoie, cu pătrundere adâncă în Cuvântul lui Dumnezeu, cu o bună influență în Biserică și un sfătuitor înțelept. Nimeni, probabil, n-ar putea avea toate aceste calități în aceiași măsură. Unii ar putea avea mai mult dintr-una, iar alții mai mult din alta; dar toți ar trebui să posede unele dintre ele, altfel n-ar fi nici un motiv pentru alegerea lor. în mod asemănător, un Diacon ar trebui să aibă timp la dispoziție și ceva aptitudine ca să poată deveni Bătrân și de asemenea o înclinare de a servi Biserica.

Ceea ce nouă ni se pare un plan foarte bun de a nominaliza Bătrâni, Diaconi etc., este prin buletine de vot, în special dacă a fost vreo dificultate sau dacă o astfel de nominalizare i s-ar părea de dorit majorității. Pentru a pune în aplicare acest plan, sunt necesare foi de hârtie și creioane. Fiecare persoană îndreptățită la un vot să scrie: îi nominalizez pe următorii să fie Bătrâni ai adunării ———— pentru următoarele —— luni”. Apoi să urmeze atâtea nume câți Bătrâni au fost la timpul când a fost făcută alegerea. Dacă adunarea dorește fie să crească fie să scadă numărul, aceasta se poate face după nominalizare, la timpul alegerilor.

După ce buletinele au fost colectate, rezultatele să fie anunțate public eclesiei. Adunarea ar trebui să decidă de câți Bătrâni ar avea nevoie. Dacă ar decide că ar trebui să fie trei, atunci șase frați care au primit numărul cel mai mare de buletine de nominalizare ar trebui supuși la vot. Cei trei care ar primi cel mai mare număr de voturi prin ridicare de mâini să fie considerați ca fiind alegerea adunării. Sau un alt mod ar fi, să fie acceptați toți cei nominalizați care au primit buletine egale cu o treime din numărul întreg de votanți și toți aceștia să fie aleși printr-un vot cât se poate de aproape de un vot unanim, acest aranjament fiind intenționat să dea celor în minoritate o reprezentare printre Bătrâni.

Gândul care trebuie avut în minte întotdeauna este că, pe cât este posibil, să fie recunoscută judecata întregii adunări. Deși ar putea conduce o majoritate, este întotdeauna de preferat ca ei să cedeze ceva minoritații, astfel încât bătrânii unei adunări să poată reflecta sentimentul tuturor membrilor. Indiferent cum se ajunge la acest rezultat, procedăm înțelept; și indiferent cum s-ar ajunge la alt rezultat, ar fi neînțelept, punând în pericol pacea și armonia adunării. Iubirea frățească reprezintă întotdeauna simpatie, amabilitate, iubire și o dorință de a ceda ceva acolo unde nu este implicat un principiu vital.