AMABILITATEA FRÂȚEASCÂ (IUBIREA FRÂȚEASCÂ)

1. Care este „porunca nouă” dată de Cristos ucenicilor Săi?

Ioan 13:34 „Vă dau o poruncă nouă: Să vă iubiți unul pe altul. Cum v-am iubit Eu, așa să vă iubiți și voi unul pe altul!”

Ioan 15:10, 12, 17 „Dacă păziți poruncile Mele, veți rămâne în dragostea Mea, după cum și Eu am păzit poruncile Tatălui Meu și rămân în dragostea Lui. ... Aceasta este porunca Mea: să vă iubiți unul pe altul, așa cum v-am iubit Eu. ... Vă poruncesc aceste lucruri, ca să vă iubiți unul pe altul.”

1 Ioan 4:21 „Și aceasta este porunca pe care o avem de la El: cine iubește pe Dumnezeu să iubească și pe fratele său.”

R 2649, col. 1, par. 1, 2:

Aceasta ne amintește de iubitul nostru Răscumpărător, în care iubirea Tatălui a fost cu adevărat desăvârșită și care este reprezentat de către profet zicând: „Desfătarea mea este să fac plăcerea Ta, Dumnezeul meu. Și legea Ta este înăuntrul inimii mele” (Ps. 40:8). Și Domnul nostru a dat dovadă de același spirit, care este esențial pentru cei care vreau să fie ucenicii Săi, zicând: „Dacă păziți poruncile Mele, veți rămâne în dragostea Mea, după cum și Eu am păzit poruncile Tatălui Meu și rămân în dragostea Lui” (Ioan 15:10). Nu este nici o sugestie în nici una din acestea sau în alte scripturi că simpla ascultare sau evlavie exterioară, formală, contează ceva pentru Domnul. Domnul îi caută pe aceia care „Îl vor adora în duh și în adevăr” — cei care au spiritul dreptății, iubirii pentru dreptate, iubirii pentru adevăr, iubirii pentru toate calitățile caracterului divin, și dorință de a se conforma acestuia în cuvânt, gând și faptă.

Nu trebuie să facem greșeala pe care o fac unii, de a presupune că poruncile la care Se referă Domnul nostru sunt Cele Zece Porunci de care a depins legământul pe care l-a făcut Dumnezeu cu evreii. Noi nu suntem evrei și ca atare n-avem nimic de-a face cu legământul lor, dat prin Moise, mijlocitorul lui, la Sinai, nici cu Legea pe care a fost bazat acesta. Noi suntem creștini și avem de-a face cu un legământ mai bun, sigilat cu sângele scump al lui Cristos, Mijlocitorul, și bazat pe o lege încă mai înaltă decât Decalogul — o lege care, în loc să spună „să nu” faci aceasta, „să nu” faci aceea, este pozitivă, și declară ce să facem, spunând: „Să iubești pe Domnul Dumnezeul tău cu toată inima ta, cu tot sufletul tău, cu toată puterea ta și cu toată cugetarea ta; și pe aproapele tău ca pe tine însuți”. Aceasta este o lege mai înaltă, despre care Domnul nostru Isus a zis: „Vă dau o poruncă nouă, să vă iubiți unul pe altul”, și despre care apostolul a zis: „Iubirea este împlinirea Legii”. Apostolul Ioan spune: „Dumnezeu este dragoste; și cine rămâne în dragoste rămâne în Dumnezeu și Dumnezeu rămâne în el”. 1 Ioan 4:8, 16.

1 Ioan 3:11, 23 „Căci vestea pe care ați auzit-o de la început este aceasta: să ne iubim unul pe altul. ... Și aceasta este porunca Lui: să credem în Numele Fiului Său Isus Hristos și să ne iubim unii pe alții, așa cum ne-a poruncit El.”

Ioan 15:12 „Aceasta este porunca Mea: să vă iubiți unul pe altul, așa cum v-am iubit Eu.”

R 2620, col. 2, par. 5:

O lecție legată de acest subiect, care ar trebui să li se recomande în mod special tuturor din poporul Domnului care sunt stăpâni sau angajați, este lecția amabilității față de servitori. Dacă un păgân ar fi așa de atent în privința intereselor servitorului său și s-ar preocupa și s-ar necăji mult ca să-i asigure ușurarea de durere, cu mult mai mult un creștin adevărat ar trebui nu numai să simtă o amabilitate față de cei din casa credinței, ci și să fie dispus să facă bine tuturor oamenilor când are ocazie. Putem fi siguri că toate aceste dovezi de interes față de semeni, toate aceste dovezi de spirit al iubirii și amabilității sunt plăcute Domnului; și nu numai atât, dar ori de câte ori punem în aplicare astfel de lucruri, le adâncim și le întărim, confirmăm și stabilim caracterul în privința iubirii și îndurării. Acesta este unul dintre modurile în care trebuie să ne dezvoltăm tot mai mult ca asemănări ale iubitului Fiu al lui Dumnezeu. Rom. 8:29.

2. Ce este iubirea frățească?

R 3034, col. 1, par. 1, 2:

Ca fii ai Celui Prea Înalt, care căutăm să fim ca Tatăl nostru ceresc și ca exemplul pe care L-a pus în fața noastră în iubitul Său Fiu, Domnul nostru, trebuie să avem față de lume în general acea milă compătimitoare, largă, și acea iubire îndurătoare care ar fi bucuroasă să facă tot ce este posibil pentru ridicarea ei, în acord cu programul divin, la timpul și în ordinea divină. Asemenea Tatălui nostru și Fratelui nostru mai mare, noi trebuie să iubim pe frați „cu căldură ... dintr-o inimă curată” — cu sinceritate. Această iubire de frați nu este ca iubirea față de lume. Nu este iubire din milă, nici numai generozitate. Este cu mult mai mult; este iubire frățească. Toți copiii lui Dumnezeu sunt frați ca noi creaturi; toți acești frați au speranțe, ambiții, interese și promisiuni legate împreună în Domnul Isus și în Împărăția cerească în care ei speră sa aibă parte. Toți acești frați sunt comoștenitori, confrați moștenitori unii cu alții și cu Domnul. Ei sunt parteneri; interesele lor sunt reciproce și se coordonează.

În plus, ei au compătimire și compasiune reciprocă; deoarece, în timp ce în calitate de noi creaturi sunt bogați în favoare divină și în promisiuni, toți au slăbiciuni serioase potrivit cărnii — alunecări; și deși Domnul nu Se socotește cu ei potrivit cărnii, ci potrivit spiritului, intenției, dorințelor inimii, totuși toți au atacuri care se ridică din partea acestor slăbiciuni și imperfecțiuni ale cortului pământesc, care-i fac să „suspine” și să compătimească unul cu altul în suspinele lor. După cum spune apostolul: „Noi, care avem cele dintâi roade ale Duhului, suspinăm în noi, așteptând înfierea, adică răscumpărarea trupului nostru” — Biserica completă. Astfel fiii lui Dumnezeu au mai largă compătimire, iubire și grijă unul față de altul, și interes unul pentru altul, întrajutorare, care depășesc orice sentiment care ar putea fi apreciat de lume sau exercitat față de ea; fiindcă lumea nu are astfel de conflicte între natura veche și cea nouă; nu are un astfel de legământ de jertfă; nu este astfel acceptată în Cel preaiubit; nu are astfel de unire a inimii și a scopului, a țintei și a spiritului. O, da! Îndemnul de a iubi pe frați, fierbinte, este un îndemn care ni se adresează nouă în mod special.

R 2330, col. 1, par. 3, 4:

Iubirea de frați nu înseamnă doar iubirea unei partide sau a unei clici, sau a unor frați care au calități naturale pe care le iubim. Înseamnă iubirea pentru toți care au acceptat Noul Legământ și caută să umble după Regula de Aur a iubirii. Înseamnă că dacă unii au particularități specifice de dezvoltare și de dispoziție naturală, care sunt discordante față de ideile și sentimentele noastre, totuși noi îi vom iubi și îndrăgi, și-i vom servi cu bucurie fiindcă se încred în Domnul și au fost acceptați de El, și au adoptat legea Noului Legământ, legea regală a libertății și vieții ca standard al lor. De acum încolo nu-i mai cunoaștem după carne, cu particularitățile și neregularitățile și deformările ei, ci după natura nouă, ca „creații noi”. Înseamnă de asemenea că fiecare dintre noi, în măsura în care ne descoperim propriile neregularități și deformări, care sunt contrare legii iubirii, vom căuta să ne scăpăm de aceste imperfecțiuni ale cărnii cât se poate de repede și să le facem cât mai puțin supărătoare și deranjante pentru alții.

Din acest punct de vedere, iubirea nu va remarca veșnic diferitele defecte ale diferiților membri ai corpului lui Cristos, nici nu le va expune spre ridicolul și disprețul altora, ci, pe cât este posibil, fiecare va fi la fel de doritor să acopere defectele altora, cum este doritor să le acopere pe ale sale; și să aibă compătimire față de alții în conflictele cu asalturile lor, așa cum are compătimire față de sine și dorește ca Domnul să aibă compătimire față de el în conflictele lui cu propriile imperfecțiuni. „Dacă n-are cineva Duhul lui Hristos, nu este al Lui.” Rom. 8:9.

3. Cine sunt „frații” noștri?

Matei 12:50 „Căci oricine va face voia Tatălui Meu care este în ceruri, acela Îmi este frate, soră și mamă.”

R 2235, col. 1, par. 5-7:

Apostolul urmează exemplul Domnului nostru Isus în simbolizarea adevărului și a dreptății prin Lumină, și a păcatului și a oricărui rău prin Întunericul care i se opune. Considerat astfel, Dumnezeu ar fi însăși perfecțiunea luminii — „în El nu este întuneric”, nu este păcat, nu este imperfecțiune. Cu acest gând în minte, apostolul arată că orice creștere a părtășiei cu Dumnezeu la care am putea aspira, trebuie să fie pe linia adevărului, a bunătății, a purității; și arată că ar fi păcat să le spunem altora sau să ne imaginăm în inima noastră că umblăm cu Dumnezeu și avem părtășie cu El, dacă mersul vieții noastre este unul întunecos, păcătos. Aceștia numai se înșală pe ei înșiși și înșală pe alții: nu înșală pe Dumnezeu și nu primesc binecuvântarea celor care „umblă în lumină”.

Mai mult, în măsura în care umblăm în lumină și în armonie și părtășie cu Dumnezeu, vom constata că suntem în părtășie cu toți ceilalți care gândesc ca noi. Așadar, dacă nu „iubim pe frați, pe care îi vedem”, așa încât să putem avea părtășie și plăcere spirituală cu ei, acela va fi un indiciu că nu suntem cu totul în armonie și părtășie cu Dumnezeu. Dar cine sunt „frații”? Domnul nostru ne spune că nu toți cei care-I declară numele sunt frați adevărați; El spune: „Nu orișicine-Mi zice: „Doamne, Doamne!” va intra în împărăția cerurilor îvor fi recunoscuți ca frații Lui și comoștenitoriș, ci cel care face voia Tatălui Meu care este în ceruri”. Vedem astfel că prin faptele noastre, nu numai prin declarațiile noastre, suntem acceptați de Domnul nostru, care iarăși spune: „Cine este mama Mea și care sunt frații Mei? ... Căci oricine va face voia Tatălui Meu care este în ceruri, acela Îmi este frate, soră și mamă”. Mat. 7:21; 12:48, 50.

Astfel deci, noi nu trebuie să ne așteptăm la „părtășia” cu toți care cheamă numele lui Cristos ca la o dovadă a părtășiei cu Tatăl și că suntem în lumină: să ne așteptăm la această părtășie adevărată numai cu aceia care caută cu seriozitate să facă voia Tatălui, să facă serviciu pentru cauza Sa și să exemplifice instrucțiunile Cuvântului Său, atât în faptele lor cât și în declarațiile lor. Între toți aceștia trebuie să fie, ascuns sau deschis, o legătură de părtășie și unire — acea legătură este o singură credință și un singur botez într-un singur Domn.

R 2647, col. 1, par. 5, 6:

Standardul nostru de ortodoxie așa cum se aplică la creștini personal, nu la secte, îi recunoaște ca fiind corecți și sănătoși în doctrină pe toți cei care recunosc următoarele puncte: (1) Că el este prin natură un membru al rasei decăzute, condamnate, și prin urmare un copil al mâniei ca ceilalți și pe drept sub sentința condamnării. (2) Că Cristos a murit pentru cei nelegiuiți, pentru Adam și pentru toata rasa lui condamnată, și prin urmare Dumnezeu poate fi acum drept ca să-l îndreptățească pe el și pe toți cei care cred în Isus. (3) Că îndreptățirea este baza chemării lui la deplină consacrare și la sacrificiu de sine, și astfel el și-a dedicat Domnului tot ce are în schimbul unei părți în Împărăția Milenară pe care Domnul a promis-o tuturor acestor „biruitori”. Apoc. 2:26; 3:12, 21.

Toți cei din clasa descrisă mai sus sunt în mod cuvenit recunoscuți ca fiind „ortodocși” și „frați”, și ei ar putea să se deosebească în unele detalii mici, în a căror cunoștință corectă este de așteptat ca ei să crească sub îndrumarea Domnului — zidindu-se unul pe altul în (detalii) credința lor preasfântă, așa cum este descoperită în Cuvântul Domnului, care, pe măsură ce ei ajung să-l înțeleagă tot mai mult, îi va face tot mai înțelepți în privința voinței celei bune și plăcute și desăvârșite a lui Dumnezeu — pentru mântuire — până când mântuirea reală, „cununa vieții”, cu slavă, cinste și nemurire, va fi marele rezultat al alergării terminate.

R 3219, col. 1, par. 6, 7:

Întrebare: Care trebuie să fie atitudinea noastră față de creștinii declarați din diferite denominații care dau doar slabă dovadă de cunoștința adevărului și au doar slabă apreciere a răscumpărării? Să-i considerăm frați în Cristos și să avem părtășie cu ei în astfel de calitate, sau să-i tratăm ca păgâni și vameși?

Răspuns: Toți cei care declară dragoste față de Domnul Isus Cristos și au credință în El ca Mântuitorul lor — chiar dacă cunoștința lor în privința lucrării de răscumpărare făcută de El este numai limitată și vagă — și a căror conduită ge-nerală se observă că arată dorință de a umbla după spirit și nu după carne, trebuie să fie considerați și tratați ca frați. Dar când folosim cuvântul „frate”, trebuie să ne amintim că printre credincioși sunt două clase de frați: (1) Cei care s-au angajat față de Domnul numai pentru o reformare a vieții și care într-o măsură se încred în Domnul; și (2) cei care au mers mai departe și și-au consacrat viața chiar până la moarte și au fost concepuți de Spirit sfânt ca noi creaturi. Aceștia sunt frați de un grad diferit; primii au fost reprezentați prin leviți, cei din urmă prin preoți. Toți aceștia sunt frații noștri și toți trebuie să fie tratați amabil, blând, folositor, dar ar fi imposibil să avem același fel sau grad de părtășie cu cei din prima clasă cum avem cu cei din a doua clasă. Dacă ne gândim la Biserică, numai cei din urmă trebuie socotiți, fiindcă Biserica este corpul lui Cristos, Preoțimea Împărătească. Prin urmare, numai cei din urmă trebuie să ne aștepăm să participe la Comemorarea morții Domnului și la angajamentul de consacrare de a fi morți cu El. Primei clase de frați (simbolizați prin leviți) apostolul le adresează îndemnul: „Vă îndemn, dar, fraților, pentru îndurările lui Dumnezeu, să aduceți trupurile voastre ca o jertfă vie” etc. (Rom. 12:1). Cei care urmează acest îndemn și fac consacrarea la sacrificiu, devin prin aceasta frați pe planul cel mai înalt al spiritului, și astfel devin membri ai celui mai înalt grad de părtășie, ca membri ai corpului Celui Uns.

Vol. V, pag. 108, par. 2:

Dar „frații” Domnului nostru n-au fost imaculați, n-au fost despărțiți de păcătoși. Cum, dar, a putut fi făcut El „să Se asemene fraților Săi” și totuși să fie despărțit de păcătoși? Răspunsul la această întrebare se găsește în recunoașterea faptului că cei care sunt numiți „frații Săi” nu se referă la omenire, la păcătoși în general. Omul Adam a fost într-adevăr un fiu al lui Dumnezeu de la crearea sa și până la vremea neascultării sale (Luca 3:38), dar nu și după aceea. Și toți din rasa lui sunt numiți din punct de vedere scriptural „copii ai mâniei” (Efes. 2:3). Numai cei care „au scăpat de sub condamnarea care este asupra lumii” și au revenit la armonie cu Dumnezeu, prin Cristos, sunt autorizați conform Scripturilor să se considere fii ai lui Dumnezeu (Ioan 1:12). Despre ceilalți Domnul nostru declară: „Voi aveți de tată pe Diavolul și vreți să împliniți poftele tatălui vostru” (Ioan 8:44). Domnul nostru Isus niciodată nu S-a considerat unul dintre fiii Diavolului, nici unul din „copiii mâniei”, ci a declarat că El a „ieșit și a venit de la Dumnezeu”. Nici n-a recunoscut ca „frații Săi” pe vreunul dintre aceia care erau încă „copii ai mâniei”. Singurii recunoscuți ca „frații Domnului” sunt cei care, fiind scăpați de condamnarea care este asupra lumii, au fost aduși aproape de Tatăl prin sângele lui Cristos și au primit „duhul înfierii” în familia lui Dumnezeu, și promisiunea deplinei „înfieri” la stabilirea Împărăției (Rom. 8:15, 23; Gal. 4:5). Fiindcă aceștia sunt îndreptățiți, eliberați în mod socotit de vina lui Adam și făcuți drepți în mod socotit prin sângele lui Cristos, de aceea ei sunt, într-un sens al cuvântului, asemenea Domnului nostru Isus, „frații Săi”, într-o poziție similară de favoare divină și separare de lume. Despre consacrații din această clasă Domnul nostru spune: „Ei nu sunt din lume, după cum Eu nu sunt din lume.” „Eu v-am ales din mijlocul lumii” (Ioan 15:19; 17:16). Din acest punct de vedere se poate ușor vedea că Domnul nostru a fost făcut „să Se asemene fraților Săi” — exact, în toate amănuntele. Nu înseamnă că „frații Săi” au fost în această stare la vremea când El S-a smerit și a devenit trup — la vremea aceea El nu avea frați, decât doar că această clasă era cunoscută de Dumnezeu mai dinainte (Efes. 1:5, 11; Rom. 8:29). Dar aranjamentul divin a fost așa încât Dumnezeu a prevăzut că El putea fi drept și totuși putea îndreptăți pe aceia din rasa păcătosului care acceptau harul divin prin Cristos, și ale căror păcate, pe această bază, erau acoperite, nefiindu-le imputate lor, ci fiindu-I imputate Celui care „a purtat păcatele noastre în trupul Său, pe lemn”. Dumnezeu a aranjat mai dinainte, a cunoscut mai dinainte scopul Său de a chema Biserica Evangheliei ca să fie „împreună moștenitori cu Hristos” Isus Domnul nostru la acea moștenire nestricăcioasă și nepătată și care nu se poate veșteji, păstrată în ceruri. Și având în vedere acest plan preorânduit, despre toți care vor constitui această clasă s-a vorbit mai dinainte, prin profeți, că sunt „frații” lui Cristos. În mod profetic Domnul nostru este reprezentat spunând Tatălui: „Voi vesti Numele Tău fraților Mei și Te voi lăuda în mijlocul adunării” (Ps. 22:22; Evr. 2:12). Deoarece acesta a fost programul divin — ca Domnul nostru să fie nu numai Răscumpărătorul lumii, ci și un model pentru „frații” care vor fi moștenitori împreună cu El — a fost de aceea potrivit ca în executarea acestui program divin El să fie făcut „să Se asemene fraților Săi” în toate încercările și experiențele Sale.

4. De ce este atât de necesară manifestarea amabilității frățești?

R 3434, col. 2, par. 2, 3:

Cu deplina apreciere a faptului că Biserica va avea nevoie de mângâiere mai degrabă decât de ceartă și mustrare, Domnul nostru a spus: „Dacă nu Mă duc Eu, Mângâietorul îDuhul sfântș nu va veni la voi”. Răscumpărarea trebuia plătită, trebuia prezentată Tatălui ceresc, în „Sfânta Sfintelor”, înainte ca binecuvântarea Lui să poată fi acordată. Acea binecuvântare a dat mângâierea conceperii Spiritului și mângâierea făgăduințelor nespus de mari și scumpe pentru cei care L-au acceptat pe Isus — și pentru cei care vor crede în El prin cuvântul lor. Este adevărat, Domnul nostru a spus că Spiritul sfânt mustră — dar nu că mustră Biserica; El a spus: „El va dovedi (mustra, în trad. engleză, n. t.) lumea vinovată în ce privește păcatul, dreptatea și judecata” viitoare. Cea mai apropiată sugestie în privința mustrării referitoare la procedurile Spiritului sfânt cu Biserica este dată de către apostol când spune: „Să nu întristați pe Duhul Sfânt al lui Dumnezeu, prin care ați fost pecetluiți pentru ziua răscumpărării”. Apoi iarăși zice: „Nu stingeți Duhul”. Efes. 4:30; 1 Tes. 5:19.

Marea pregătire făcută pentru mângâierea poporului Domnului indică în mod clar necesitatea acestei mângâieri; și această necesitate nu este greu de găsit. Poporul Domnului este asaltat din toate părțile de condiții adverse — lumea, carnea, adversarul — căutând să intimideze sau să descurajeze sau să prindă în capcană noua creatură, așa încât să-i împiedice dezvoltarea în har, cunoștință și iubire, și în cele din urmă să o împiedice să atingă perfecțiunea și slava care urmează, pe care Dumnezeu le-a promis numai celor credincioși. De ceea ce avem noi nevoie ca să ne facă fiii și fiicele mângâierii în Biserică, este o măsură mare de iubire și compătimire în inimile noastre. Pe măsură ce compătimirea și iubirea intră în inimă, acestea vor scoate afară spiritul de conflict, ceartă, judecare și găsire de greșeli; întocmai cum au scos afară la început spiritul cărnii — mânia, răutatea, ura, cearta, slava deșartă.

5. Este oare important să respectăm atât spiritul cât și forma poruncii Domnului?

1 Petru 1:22 „Deci, ca unii care prin ascultarea de adevăr v-ați curățit sufletele ca să aveți o dragoste de frați neprefăcută, iubiți-vă cu căldură unii pe alții, dintr-o inimă curată.”

Romani 12:9 „Dragostea să fie fără prefăcătorie. Fie-vă groază de rău și alipiți-vă tare de bine.”

R 2518, col. 1, par. 5 (pct. 4), până la sfârșit:

„Deci, ca unii care prin ascultarea de adevăr v-ați curățit sufletele ca să aveți o dragoste de frați neprefăcută, iubiți-vă cu căldură unii pe alții, dintr-o inimă curată.” 1 Pet. 1:22.

Acest medicament este pentru cei care au folosit cealaltă prescripție și s-au curățit. Arată că această curățire n-a venit numai prin auzirea adevărului, nici numai prin încrederea în el, ci prin ascultarea de el. Și nu numai o ascultare formală ca ceremonie exterioară, obicei și manieră politicoasă, ci prin ascultare de spiritul adevărului — de semnificația lui reală. Toate acestea v-au adus la punctul unde iubirea de „frații” lui Cristos a fost neprefăcută, veritabilă. La început i-ați tratat pe toți cu amabilitate, sau cel puțin fără lipsă de politețe; dar de mulți dintre ei nu v-a plăcut, cu mult mai puțin i-ați iubit: erau săraci, neîngrijiți, sau ignoranți, sau ciudați. Dar ascultând de spiritul adevărului, ați recunoscut că toți care se încred în sângele prețios și sunt consacrați iubitului Răscumpărător și caută să urmeze îndrumările Lui sunt „frați”, indiferent de rasă sau culoare sau educație sau sărăcie sau aspect. Ați ajuns la punctul unde inima este atât de lipsită de invidie, mândrie și egoism, și atât de plină de spiritul Îmvățătorului, încât cu onestitate puteți spune: Iubesc pe toți „frații” cu o iubire sinceră și neprefăcută.

Acum, după ce am ajuns până aici pe calea cea bună, Domnul ne spune prin apostol ce urmează — să ne putem păstra inima curată: „Iubiți-vă cu căldură îintensș unii pe alții, dintr-o inimă curată”. O, da, să nu fie uitată inima curată, altfel ar putea fi numai un pas de la iubirea curată la o capcană a Adversarului, iubirea carnală. Dar iubirea curată nu trebuie să fie rece și indiferentă: trebuie să fie caldă și atât de puternică încât să fie dispusă să-și „dea viața pentru frați”. 1 Ioan 3:16.

Cu o astfel de iubire ca aceasta, arzând ca tămâia pentru Dumnezeu pe altarul inimilor noastre, nu va fi loc pentru nici un gând, cuvânt sau faptă egoistă, invidioasă. O, ce binecuvântate ar fi toate adunările „fraților”, dacă pe toți i-ar pătrunde un astfel de spirit! Ne putem îndoi că, dacă acesta ar stăpâni peste o jumătate, sau peste o treime sau chiar peste o pătrime, el ar exercita grabnic o influență grațioasă asupra tuturor — pentru dreptate, fidelitate, iubire și pace, și împotriva invidiei, a conflictului, a răutății, a calomniei și a vorbirii de rău?

Toți „frații”, să ia tot mai mult aceste medicamente care lucrează spre sfințirea și pregătirea noastră pentru serviciul Stăpânului, acum și mai târziu.

R 2213, col. 1, par. 2 — „Dragostea să fie fără prefăcătorie”:

Apostolul explicase deja necesitatea iubirii; dar acum ne previne împotriva unei iubiri doar simulate, care ar părea blândă și politicoasă numai la exterior. Adevăratul spirit al iubirii, un spirit sfânt, nu va fi un spirit prefăcut, sau fățarnic: iubirea va fi veritabilă, exprimată atât din inimă cât și cu gura. Această iubire trebuie să fie față de Dumnezeu și față de toți, în măsura în care ei sunt asemenea lui Dumnezeu, sau se străduiesc să fie așa. Trebuie să fie o iubire pentru ceea ce este bine, drept, curat, adevărat.

R 2242, col. 1, par. 4:

În timp ce afacerile exterioare ale vieții trebuie reglementate și aduse în armonie cu caracterul și voința Domnului, așa cum ne sunt exprimate în Cuvântul Său, totuși obiectivul căutat este ca aceste caracteristici bune să iasă dintr-o sursă interioară, dintr-o inimă regenerată, o inimă din care a fost detronat egoismul și în care a fost întronată Iubirea, ca impulsul motivant al vieții. Iubirea față de Dumnezeu va reglementa toată ascultarea noastră față de El, așa încât nu vor fi numai ceremonii exterioare și formale, ci închinare în spirit și în adevăr. Iubirea față de semeni — în special față de casa credinței — ne va conduce în relațiile noastre cu ei; căci iubirea nu se gândește la rău, iubirea nu calomniază, iubirea nu vorbește de rău, iubirea nu face mărturie mincinoasă, iubirea nu caută numai interesele sale, ci și binele altora, nu este mândră, ci smerită, blândă, gentilă, ușor de înduplecat, îndelung răbdătoare, răbdătoare.

R 3542, col. 2, par. 4, 5:

Pentru noi este greu să ne cântărim bine inima, și ca atare trebuie să folosim mare caritate în măsurarea inimii și intențiilor altora, și mai degrabă să greșim în direcția prea marii simpatii și îngăduințe decât în direcția condamnării prea aspre. Fără îndoială, dacă apostolii ar fi fost întrebați în privința acestei chestiuni, ei ar fi negat orice element de egoism în motivele și conduita lor și ar fi gândit și vorbit numai despre zelul lor pentru Domnul și despre dorința de a fi lângă El. Aceasta ilustrează, ceea ce declară Scripturile, că inima umană este peste măsură de înșelătoare — că are nevoie de cercetare atentă, ca nu cumva sub haina a ceva bun, ea să adăpostească însușiri care, fără acea haină, noi le-am disprețui și le-am respinge.

Pentru a ilustra acest subiect mai mult și pentru a ne ajuta pe toți să ne aplicăm lecția personal, relatăm un vis pe care l-a povestit un slujitor bisericesc scoțian, Horatius Bonar, cu puțin timp înainte de moartea sa. El a visat că zelul său era reprezentat printr-un pachet de mărime și greutate considerabile, și că au venit niște îngeri și l-au cântărit, și l-au asigurat că avea greutatea deplină, o sută de pfunzi (un pfund = 453,6 gr), tot cât era posibil. În visul său era foarte încântat de acest raport. Apoi ei au hotărât să-l analizeze. L-au pus într-un creuzet și l-au încercat în diferite feluri și apoi au raportat rezultatele astfel: „Cincisprezece părți egoism; cincisprezece părți sectarism; douăzeci și două de părți ambiție; douăzeci și trei de părți iubire de om; douăzeci și șase de părți iubire de Dumnezeu”. Trezindu-se, și-a dat seama ca a fost numai un vis, dar s-a simțit foarte umilit și fără îndoială i-a fost folositor tot restul vieții. Acel vis ne poate fi folositor fiecăruia dintre noi, ca să ne ducă la o corectare atentă a motivelor care stau în spatele cuvintelor, gândurilor și faptelor noastre — în special în spatele serviciului nostru pentru Domnul și pentru frați.

R 3233, col. 2, par. 4:

După cum există creștini nominali și creștini adevărați, tot așa există o iubire nominală și o iubire adevărată printre cei care mărturisesc numele lui Cristos, și scopul poporului Domnului ar trebui să fie tot mai mult să cultive Spiritul Său, caracterul Său, dispoziția Sa, iubirea Sa, prietenia Sa; și ca să le poată cultiva pe acestea, El a făcut ca apostolul să ne aducă în atenție o descriere foarte grăitoare a iubirii care vine de sus. Această descriere este dată în 1 Corinteni 13. Ea trebuie să fie plăcută într-o anumită măsură tuturor celor care sunt Noi Creaturi, căci, dacă n-are cineva Spiritul lui Cristos nu este al Lui; dar va fi tot mai plăcută și apreciată când va fi înțeleasă, pe măsură ce poporul Domnului va deveni mai tare în Domnul — asemănări ale iubitului Fiu al lui Dumnezeu — asemenea Celui care este prietenul mai presus de toți.

6. De ce n-au nevoie „frații” Domnului de „parole exterioare, semne care să atragă atenția, sau insigne”?

Ioan 13:35 „Prin aceasta vor cunoaște toți că sunteți ucenicii Mei, dacă veți avea dragoste între voi.”

R 3553, col. 1, par. 3, 4:

Spiritul trusturilor și combinațiilor care este peste tot în lume și care pătrunde în toate are efect de combinare a adunărilor, denominațiilor, și în general duce rapid la formarea marilor trusturi religioase, a căror dezvoltare va fi o amenințare serioasă a libertăților poporului cu adevărat consacrat al Domnului, dar nu o daună pentru interesele lor spirituale. Dimpotrivă, se va dovedi o binecuvântare pentru mica turmă a Domnului prin aceea că-i va diferenția mai bine și le va confirma învățăturile Scripturii, separându-i mai complet de sistemele nominale și de legarea în snopi a neghinei, dându-le în acest timp confirmarea Scripturilor, care prezic în mod clar această stare la sfârșitul veacului, care precedă căderea marelui Babilon. Apoc. 18:21.

Rugăciunea Domnului nostru, „ca și ei să fie una”, a fost împlinită de-a lungul veacului. Toți cei care au fost cu adevărat ai Lui au avut unitate de inimă, unitate de scop, unitate de spirit cu Tatăl și cu Fiul — o părtășie divină care nu poate fi produsă de crezurile și cătușele pământești. Așa este acum și așa este întotdeauna între cei care sunt cu adevărat ai Domnului. Ei se cunosc unul pe altul nu după parole sau după ceva ce să atragă privirea, sau după semne exterioare, ci după influența credinței și după iubirea pe care aceasta o dă și pe care fiecare o recunoaște. „Prin aceasta vor cunoaște toți că sunteți ucenicii Mei, dacă veți avea dragoste între voi.” „Știm că am trecut din moarte la viață fiindcă iubim pe frați.” Este adevărat, iubim pe toți oamenii și căutăm să-i servim pe toți când avem ocazie, dar, cum arată apostolul, „mai ales casa credinței”, în special pe aceia care iubesc pe Domnul și se încred în sângele prețios și sunt deplin consacrați Lui, și, în măsura în care sunt capabili, fac voia Lui și caută în continuare să cunoască acea voie zi de zi.

R 3566, col. 2, par. 14 (pct. 4):

Marea greșeală pare să fie în ceea ce se numește o Biserică. După cum niște cărămizi, bârne și pietre nu formează o Biserică, nici fiecare adunare de oameni bine îmbrăcați nu este o Biserică. Biserica lui Cristos este compusă numai din cei uniți cu El în credință și ascultare, și aceștia se vor cunoaște și vor avea părtășie unul cu altul întotdeauna, și n-au nevoie de nume, insigne, semne și parole exterioare.

7. Cum se măsoară iubirea noastră față de Dumnezeu prin iubirea față de „frați”?

1 Ioan 4:8 „Cine nu iubește n-a cunoscut pe Dumnezeu, pentru că Dumnezeu este dragoste.”

R 2649, col. 1, par. 3, 4:

Deși prima dovadă a posesiei „dragostei lui Dumnezeu” este o dragoste pentru Dumnezeu, totuși Scripturile arată în mod clar că este specificată încă o cerință, și anume, iubirea pentru frați — în mod special pentru cei care au Spiritul lui Dumnezeu, și în mod general cel puțin o dragoste compătimitoare pentru omenire. Astfel apostolul spune: „Dacă ne iubim unii pe alții îeste o dovadă căș, Dumnezeu rămâne în noi și îcăș dragostea Lui este desăvârșită în noi” (1 Ioan 4:12). Același apostol accentuează acest punct zicând: „Dar cine are bunurile îinteresele, afacerileș lumii și vede pe fratele său în nevoie și își închide inima față de el, cum rămâne în el dragostea lui Dumnezeu?” (1 Ioan 3:17). Sugestia este că o astfel de lipsă a iubirii și compătimirii și o astfel de reținere de a da ajutor unui frate în nevoie, ar implica faptul că iubirea lui Dumnezeu fie n-a rămas în acesta, fie a fost doar slab dezvoltată — departe de a fi desăvârșită.

Această iubire nu se exercită față de frați numai în chestiuni de necesități temporare, ci mai degrabă ea afectează toate afacerile vieții, făcându-i pe cei care se bucură de ea să „umble în dragoste”, să se „îngăduie unii pe alții în dragoste” (Efes. 5:2; 4:2). Și chiar dacă ar fi necesar să spună un adevăr neplăcut, Spiritul Domnului, „dragostea lui Dumnezeu” va dicta să spună adevărul în dragoste, despre care apostolul ne asigură că este esențială creșterii noastre în Cristos. Efes. 4:15.

Vol. VI, pag. 467, par. 3:

Un alt gând este cu privire la iubirea reciprocă, simpatia și interesul care trebuie să predomine printre toți membrii acestui „singur trup” al Domnului. Pe măsură ce Spiritul Domnului ajunge să stăpânească tot mai mult în inimile noastre, acesta ne va face să ne bucurăm de fiecare ocazie de a face bine oamenilor după cum avem posibilitate, dar în special casei credinței. Pe măsură ce simpatia noastră crește și merge către toată omenirea, ea trebuie să crească în special față de Domnul, și, prin urmare, de asemenea în special față de cei pe care El îi recunoaște, care au Spiritul Său și caută să umble pe urmele Sale. Apostolul arată că măsura iubirii noastre față de Domnul va fi dovedită prin iubirea față de frați, față de ceilalți membri ai corpului Său. Dacă iubirea noastră trebuie să fie astfel încât să rabde și să suporte totul în privința altora, cu cât mai mult va fi adevărat acest lucru în privința celorlalți membri ai aceluiași corp, atât de strâns uniți cu noi prin Capul nostru! Nu este de mirare că apostolul Ioan spune că una dintre dovezile proeminente că am trecut din moarte la viață este că iubim pe frați (1 Ioan 3:14). Într-adevăr, ne amintim că atunci când vorbește despre faptul că împlinim ce lipsește necazurilor lui Cristos, apostolul Pavel adaugă: „pentru trupul Lui, care este Biserica”. Col. 1:24.

Vol. VI, pag. 600, par. 2:

Cuvântul inspirat spune că „inima înaturalăș este nespus de înșelătoare și de deznădăjduit de rea” (Ier. 17:9) — nu organul numit inimă, ci mai degrabă ceea ce în Scriptură reprezintă inima, adică, sentimentele naturale. Creatura Nouă primește o inimă nouă, o voință nouă, un standard nou al sentimentelor, în care vin întâi Dumnezeu, dreptatea Sa, adevărul Său, planul Său, voința Sa și în care toate celelalte lucruri ocupă un loc de onoare și iubire în măsura armoniei lor cu Domnul și cu dreptatea Sa. Pentru cei care posedă această inimă nouă, toți membrii Noii Creații sunt în mod necesar primii și cei mai apropiați: de aceea, după cum spune apostolul, iubirea de frați este una din cele mai bune probe ale legăturii lor cu Domnul ca Noi Creaturi. Dar aceasta, după cum s-a arătat deja, nu trebuie să stea în calea unei recunoașteri juste a obligațiilor față de alții.

8. Putem avea părtășie cu toți „frații” la fel?

Iuda 21, 22 „Țineți-vă în dragostea lui Dumnezeu, așteptând îndurarea Domnului nostru Isus Hristos pentru viața veșnică. Să arătați înțelegere față de cei care se îndoiesc.”

R 3233, col. 2, par. 1-3:

Într-un cuvânt, sunt două planuri de prietenie — un plan natural, pe care oamenii ce se aseamănă în privința însușirilor naturale sunt atrași unii spre alții; și un plan spiritual, pe care cei ce nu se aseamănă în privința însușirilor naturale, dar se aseamănă în privința speranțelor, scopurilor și ambițiilor spirituale, sunt atrași încă mai aproape unii de alții prin noua legătură, noua iubire care leagă, nu carnea, ci inima în iubire și unitate creștină.

Aceste Creaturi Noi în Cristos Isus se cunosc unele pe altele nu potrivit cărnii, ci potrivit Spiritului. În spiritul sau mintea nouă a fiecăruia dintre aceștia se află cele mai nobile sentimente, cele mai înalte aspirații, ceea ce este bun, adevărat, nobil, curat — oricare ar fi slăbiciunile lor potrivit cărnii. Ei se iubesc unii pe alții din punctul de vedere nou, al intenției, al voinței, al armoniei cu Dumnezeu, și prietenia lor unul pentru altul crește tot mai mult, pe măsură ce fiecare vede energia celorlați în lupta bună a credinței împotriva răului și a influențleor lumii, a cărnii și a Adversarului. Nici limba, nici penița nu pot exprima cum se cuvine iubirea și prietenia care există între aceste Noi Creaturi în Cristos Isus, pentru care cele vechi au trecut și toate s-au făcut noi.

Aceasta însă nu înseamnă că un părinte trebuie să aibă aceeași iubire față de alți copii cum are față de ai săi — el are o răspundere mai mare față de copiii săi și trebuie să și-o îndeplinească. Nici nu înseamnă că toți sfinții vor fi iubiți în același grad. Ni se spune că Domnul nostru i-a iubit în mod deosebit pe unii dintre ucenicii Săi. Curând, când perfecțiunea va înlocui imperfecțiunea, toți „frații” vor fi perfecți și toți cei din jur vor fi frați preaiubiți. Până atunci însă, noi trebuie să-i iubim pe toți, dar „făcând o deosebire” — potrivit obligațiilor naturale și dezvoltării spirituale. Iuda 22.

R 3034, col. 1, par. 3, 4:

Dar acum ajungem la un alt punct. Iubirea noastră pentru frați nu poate fi exact în aceeași măsură și exact de aceeași intensitate sau căldură față de toți. Există ceva ce o măsoară sau o reglează. Ce anume? Este faptul că iubim pe Dumnezeu și principiile glorioase ale dreptății, care sunt reprezentate în caracterul Său; și iubim pe Domnul nostru Isus din același punct de vedere, ca fiind însăși exemplificarea a tot ce este bun, nobil, adevărat, drept, generos, iubitor; și iubirea noastră față de frați trebuie, din necesitate, să fie în măsura în care găsim că frații sunt asemănări ale Domnului nostru. Nu vrem să spunem asemănări în carne, ci privite din punctul de vedere al Domnului; asemănări în spirit, asemănări în inimă, asemănări în motive, asemănări în intenție, asemănări în zel iubitor pentru dreptate, adevăr etc. Astfel, pe măsură ce creștem în iubirea lui Dumnezeu și în iubirea lui Cristos, și în iubirea principiilor pe care Ei le reprezintă, creștem și în iubire față de toți oamenii și față de frați, dar mai ales față de cei care cresc cel mai mult în asemănarea Domnului. Aceasta nu este părtinire; aceasta nu este a face altora diferit de ceea ce noi am dori să ne facă ei. Este a urma exemplul Domnului Isus; căci găsim că până și printre apostolii Săi, toți aceștia fiind aleși, au fost trei pe care i-a iubit în mod special, și dintre aceștia trei, unul este marcat în mod special ca „ucenicul pe care-l iubea Isus”. El a fost iubit în mod special fiindcă a fost vrednic de iubit în mod special; și așa este și în cazul nostru și al fraților. Trebuie să-i iubim pe toți cu căldură, intens, dar în mod necesar în diferite grade de intensitate, și intensitatea să crească în cazul fiecăruia în măsura în care-i observăm creșterea în asemănarea inimii cu Domnul nostru.

Și dacă este așa, ce vom spune despre cei care, după ce au ajuns la o cunoștință a adevărului și după ce i-au gustat și i-au apreciat bunătatea, cad înapoi în păcat — despre cei care încetează să umble după spirit și încep să umble după trup? Poate iubirea noastră față de ei să ardă cu aceeași intensitate ca înainte? În nici un caz; nu trebuie să ardă. Cum spune apostolul în textul nostru, trebuie să facem o deosebire. Făcând aceasta, urmăm exemplul Tatălui nostru ceresc; fiindcă tocmai am observat că numai umblând după spirit putem să ne ținem în dragostea lui Dumnezeu. Numai urmând aceeași cale, prin urmare, poate cineva să se țină în iubire de frați. Orice deviere trebuie să aducă pierderea corespunzătoare a iubirii și a părtășiei frățești.

R 3219, col. 2, par. 2:

Cunoștința trebuie apreciată foarte mult în biserică și privită ca o dovadă a înaintării, a creșterii, căci nimeni nu poate deveni tare în Domnul și în puterea tăriei Lui —- în har — dacă nu crește și în cunoștință. În mod cuvenit, punem mare preț pe aceia a căror iubire față de Domnul și de Adevărul Său s-a dovedit prin zelul lor în studierea Cuvântului Său și a căror stare de grație înaintea lui Dumnezeu se adeverește prin faptul că sunt călăuziți tot mai mult în lucrurile adânci ale lui Dumnezeu. Cu toate acestea, după cum în familia pământească iubim și ne îngrijim de copilași și de cei nedezvoltați, tot așa și în casa credinței, trebuie să ne îngrijim, să iubim și să ajutăm pe cei micuți și pe cei nedezvoltați, ca să se poată întări în Domnul și în puterea tăriei Lui.

9. Trebuie să ne așteptăm întotdeauna ca manifestările iubirii noastre frățești să fie primite în același spirit?

R 3537, col. 1, par. 2 și col. 2, par. 1:

Apostolul, vorbind despre slujirile unii altora în Biserică, spune că sacrificiul nostru este de un miros plăcut pentru Dumnezeu, dar iarăși adaugă că Evenghelia la care se referă, pentru unii este de la viață spre viață și pentru alții de la moarte spre moarte. Adică, faptele bune, cuvintele amabile și eforturile vor fi apreciate de către cei care sunt în atitudinea corectă a inimii ca se le aprecieze, în timp ce, dimpotrivă, aceleași fapte bune vor stârni jignire și vor constitui un miros urât celor care sunt într-o atitudine greșită a inimii. De câte ori am văzut aceasta, că până și cu cele mai bune străduințe de a servi picioarele lui Cristos, unii au fost mângâiați și înviorați, alții au fost mâniați — pentru unul a fost miros plăcut, pentru alții a fost miros jignitor, din pricina atitudinii greșite a inimii lor față de Domnul și față de corpul lui Cristos — poate din pricina ambiției lor, sau câte altele care au intervenit în aceasta.

Exact așa a fost în Betania: mirosul plăcut care a umplut casa, și binecuvântarea și înviorarea primite de Maria în legătură cu slujirea, au avut un efect foarte diferit asupra lui Iuda. El a fost mânios; egoismul l-a împiedicat să aprecieze onoarea făcută Domnului; el s-a putut gândi numai la sine însuși și la ce sperase să scoată din acea tranzacție, și cum, în ceea ce-l privea pe el, toată chestiunea era o risipă. Acreala care i-a venit în inimă din cauza atitudinii sale greșite este indicată de mărturia că a mers imediat la preoții cei mai de seamă să se târguiască pentru trădarea lui Isus. Să căutăm, dragi frați, ca inimile noastre să fie într-o atitudine iubitoare față de Domnul, și nu într-o atitudine egoistă — să apreciem tot ce este făcut în numele Lui și pentru corpul Lui, și să nu fim egoiști. Altfel rezultatul pentru noi va fi o mireasmă de la moarte spre moarte, cum a fost pentru Iuda.

10. Cum depind mângâierea și pacea Bisericii de manifestarea acestui har?

R 3436, col. 2, par. 4:

În fine, observăm că apostolul sugerează în unele din declarațiile sale că mângâierea și pacea Bisericii sunt dependente în mare măsură de unitatea Spiritului Domnului în diferiții ei membri: și din experiență noi să observăm că așa stau lucrurile. El spune: „Încolo, fraților, fiți sănătoși, desăvârșiți-vă, încurajați-vă, fiți cu un gând, trăiți în pace și Dumnezeul dragostei și al păcii va fi cu voi” (2 Cor. 13:11). Și iarăși (Filip. 2:1, 2): „Deci, dacă este vreo încurajare în Hristos, dacă este vreo mângâiere în dragoste, dacă este vreo părtășie a Duhului, dacă este vreo duioșie și îndurare, faceți-mi bucuria deplină și aveți o simțire, o dragoste, un suflet și un gând”.

Ce îndemnuri sunt acestea la unitate, pace, amabilitate frățească! Cum ne sugerează ele răbdare, îngăduință, blândețe, ajutorare și mângâiere reciprocă în Biserică; pentru ca astfel Spiritul Domnului să prisosească în toți, pentru ca fiecare să poată face cel mai mare progres posibil pe calea cea bună. Dragi frați și surori, să fim tot mai vrednici de numele Barnaba — Mângâietor de frați. Tot mai mult să prisosească în noi Spiritul Domnului, căci aceasta este buna plăcere a Domnului; pentru ca, acesta locuind cu bogăție în noi, să putem fi cu toții fiii și fiicele mângâierii în Sion, reprezentanți ai Tatălui nostru și canale ale Spiritului sfânt, precum și ale Adevărului.

11. Cum trebuie să lucreze iubirea frățească în căutarea ocaziilor de serviciu?

R 2343, col. 2, par. 3, până la pag. 2344, col. 1, par. 2:

Căutând în jurul nostru ocazii de serviciu, găsim instrucțiunea Domnului prin apostol, să căutăm să facem bine tuturor oamenilor potrivit capacității și ocaziei noastre, dar mai ales casei credinței. Când privim mai întâi în casa credinței să vedem ce serviciu putem face, găsim în această casă pe unii care în mod natural sunt mai atrăgători pentru noi decât alții, pe unii pe care găsim că este o plăcere să-i servim; în timp ce pe alții, din cauza condițiilor naturale mai stricate, îi găsim mai puțin plăcuți, chiar respingători; și simțim că pe aceștia suntem mai puțin dispuși să-i servim. Dar aceasta este din pricina unei vederi greșite a acestui subiect. Trebuie să ne amintim că toți credincioșii consacrați sunt noi creaturi în Cristos Isus și sunt acceptați de Domnul ca membri ai corpului Său, membri confrați ai noștri. Numai din acest punct de vedere ne putem da seama de deplina semnificație a cuvintelor spuse de apostol în textul nostru: „Voi slujiți Domnului Hristos”. Învățătorul ne informează că cel mai mic serviciu făcut unuia din cei mai mici frați ai Săi este acceptat ca făcut Lui. Având clar în minte această idee despre lucruri, vedem datoria noastră de serviciu într-o lumină nouă. Vedem că fratele sau sora cu o dezvoltare spirituală mai mare și posedând mai mult din asemănarea și harul Domnului, a căror tovărășie o găsim atât de plăcută și pe care am fi încântați să-i servim, adesea au nevoie de serviciul nostru cu mult mai puțin decât alții care sunt din același Corp, care au mult mai multă degradare naturală necucerită cu care să se lupte. Aceștia au nevoie de compătimirea, iubirea, grija și ajutorul nostru special; căci concepția potrivită de serviciu este de a aduce ceva beneficiu: și sunt mai multe ocazii de a aduce beneficiu sau de a ajuta pe cei care au nevoie cel mai mult de ajutor.

Despre Domnul nostru este scris că El „nu Și-a plăcut Lui Însuși” în serviciul Său. El n-a venit în lume cu misiunea de a Se mulțumi pe Sine și a-Și plăcea. El a zis: „Fiul Omului n-a venit să I se slujească, ci El să slujească și să-Și dea viața ca răscumpărare pentru mulți”. Noi trebuie să avem spiritul Lui și gândul nostru nu trebuie să fie propria plăcere sau conveniență, ci dimpotrivă, necesitățile celor pe care Domnul vrea să-i servim — și anume, pe aceia din casa Sa care au nevoie cel mai mult de ajutorul nostru. Noi am putea avea mai puțină plăcere, potrivit cărnii, să-i servim pe aceștia decât să-i servim pe alții, dar nu căutăm plăcere după trup; și putem avea tot atâta plăcere spirituală sau mai multă în a-i servi pe membrii corpului lui Cristos care au cea mai mare nevoie, fiindcă ne dăm seama că aceasta este voia Învățătorului nostru. Lui Îi facem de fapt serviciul, și cea mai mare plăcere spirituală a noastră trebuie să fie în înfăptuirea acelor lucruri care sunt plăcute în ochii Lui. Și fiindcă Învățătorul nostru așa a poruncit, de aceea, înaintea oricărei alte clase, să fie servită casa credinței; în consecință, să ignorăm opiniile celor lumești și ale bisericii nominale și să nu căutăm pe cei mai degradați oameni din lume și să ne cheltuim energia cu ei, ci să căutăm pe cei mai nevoiași membri ai corpului lui Cristos, ca lor să le fim de ajutor. Domnul Se va ocupa de lumea păgână săracă la timpul cuvenit, și acum timpul este aproape. Prima lucrare este, cum am văzut din Scripturi, pregătirea corpului lui Cristos, și în acest scop trebuie să ne „mângâiem unii pe alții și să ne zidim unii pe alții ... pe credința preasfântă”.

Alt gând în privința serviciului este că adevăratul serviciu al Domnului și al adevărului Său poate fi un serviciu mic, umil și relativ nesemnificativ, sau un serviciu mai mare și mai proeminent. Și desigur, dacă se oferă două ocazii de serviciu, care ar fi asemănătoare, noi să o alegem și să o folosim pe cea mai mare și mai importantă dintre cele două ocazii. Dar să ne păzim împotriva căutării ocaziilor mari de serviciu și a trecerii cu vederea sau a trecerii intenționate pe lângă ocaziile mai mici. Credem că aceasta este o eroare obișnuită printre cei care caută să-L servească pe Domnul Cristos. Ei doresc să facă ceva lucru mare pentru El; ar fi peste măsură de bucuroși de privilegiul de a se adresa unor mulțimi de mii de ascultători inteligenți și interesați. Cu dragă inimă ar pune în mișcare națiuni pentru stindardul Domnului. Unii ar fi dispuși să folosească ocazii mai mici și să se adreseze la o sută, la cincizeci sau mai puțini, totuși poate n-ar gândi că merită să folosească micile ocazii ale vieții de fiecare zi, ca să-i vorbească unuia sau la doi sau trei, sau la doisprezece sau la douăzeci într-o zi, sau să dea un pliant sau să împrumute o carte, sau să dea pliante în tren sau la colțul străzii. Aceste servicii le-ar socoti prea nesemnificative ca să le facă pentru Învățătorul; ei simt că trebuie să facă ceva lucru mare.

Aceasta este o greșeală gravă, și oricine găsește astfel de dispoziție în inima sa, să-și analizeze imediat cu atenție sentimentele, ca să se asigure dacă are sau nu dorința de a-L servi pe Domnul, sau dacă dorința lui este pentru laudă de sine — o dorință de a fi identificat cu ceva mare, proeminent și distins. Regula Domnului este de a nu pune un servitor nou într-un loc foarte important. Căpeteniile armatei Domnului este de așteptat să se ridice din rândurile soldaților. El ne spune procesul judecății Sale în privința potrivirii pentru serviciu proeminent, când zice: „Cine este credincios în cele mai mici lucruri, este credincios și în cele mari. „Oricine se înalță va fi smerit; și oricine se smerește va fi înălțat.” Și cu cât ne uităm mai mult la principiile prezentate aici, cu atât vedem mai mult înțelepciunea și corectitudinea lor. Persoana care este serioasă și zeloasă să servească pe Domnul, atât de dispusă și atât de nerăbdătoare după ocazii încât va face cu toată puterea ceea ce găsesc mâinile sale de făcut, aceea este un servitor adevărat; acel servitor își arată iubirea față de Învățătorul — arată că iubirea sa nu este o iubire de sine și de avansare de sine. Domnul vede că acestor servitori li se poate încredința un serviciu mai important, și, prin urmare, când trebuie făcut un serviciu mai important, de obicei Domnul alege pe unul care a fost credincios în câteva lucruri mici, ca să-i dea în grijă lucruri mai mari. Și cine va contesta înțelepciunea metodei Domnului? Cel care n-are destulă smerenie să facă cel mai mic serviciu pentru Domnul, pentru adevăr și pentru membrii confrați ai corpului lui Cristos, nu are destulă smerenie să-i fie încredințat un serviciu mai mare; căci serviciul mai mare s-ar putea dovedi a fi o mare daună pentru el, deoarece ar duce la cultivarea unei însușiri latente în fiecare membru al rasei decăzute, și una care l-ar face complet incapabil de alt serviciu, și anume mândria — încrederea în sine și relele care o însoțesc.

12. Cum trebuie să se manifeste dragostea frățească în legătură cu ideea ca „în cinste fiecare să dea întâietate altuia”?

Romani 12:10 „În ce privește dragostea frățească, fiți plini de afecțiune unii pentru alții. În cinste, fiecare să dea întâietate altuia.”

R 2213, col. 1, par. 6 — „În cinste fiecare să dea întâietate altuia”:

Adică, să se bucure dacă altuia i se dă onoare mai mult decât dacă i se dă lui. Inima noastră trebuie să fie atât de lipsită de egoism încât să ne facă plăcere să vedem că altuia i se dă onoare și are prosperitate, și să ne bucurăm; și atât de compătimitori încât eșecul unui frate să ne cauzeze multă mâhnire, ca și cum ar fi eșecul nostru propriu. Acesta este Spiriul sfânt care se bucură sincer cu cei ce se bucură și plânge cu cei ce plâng.

R 3553, col. 1, par. 2:

Minunea minunilor! Unde va înceta compasiunea divină? În timp ce noi eram încă păcătoși, sub condamnarea divină la moarte, am fost iubiți și răscumpărați cu mare preț; și acum, fiind răscumpărați, auzim vocea cuvintelor cerești: „Vino mai sus”, da, chiar pe tron, la comoștenire cu Împăratul împăraților, Domnul domnilor, singurul conceput al Tatălui, plin de har și de adevăr. Dacă am putea ține minte întotdeauna această mare manifestare de iubire și altruism, cât de amănunțit ar risipi din mintea tuturor celor care caută să fie asemănări al Iubitului Fiu al lui Dumnezeu, fiecare gând de rivalitate a unuia față de altul. Cum ne-ar face să ne bucurăm în utilitatea și avansarea crescândă a fiecărui membru al corpului în serviciul Domnului. Cum ar trebui să simțim tot mai mult ceea ce spun Scripturile prin „În cinste fiecare să dea întâietate altuia”, și care se bucură de prosperitatea unui frate, în utilitatea lui crescândă în Biserică, în dovezile crescânde ale favorii sale la Dumnezeu și la oameni. Cei care se pot bucura astfel de prosperitatea membrilor confrați ai corpului, au încă o dovadă a creșterii lor în asemănarea marelui și gloriosului nostru Cap. Cei care nu au acest sentiment, să se străduiască după el și să nu fie foarte mulțimiți până nu-l obțin.

13. Cum să „veghem unii asupra altora ca să ne îndemnăm la dragoste și la fapte bune”?

Evrei 10:24 „Să veghem unii asupra altora ca să ne îndemnăm la dragoste și la fapte bune.”

Vol. VI, pag. 308, par. 1, 2:

Ce gând frumos și iubitor este exprimat aici! În timp ce alții își observă semenii ca să le găsească greșeli, să-i descurajeze sau să profite în mod egoist de slăbiciunile lor, Noua Creație trebuie să facă contrariul — să-și studieze unii altora cu grijă dispoziția, cu scopul evitării de a spune sau a face unele lucruri care ar răni inutil, ar stârni mânia etc., ci pentru a se îndemna la iubire și la conduită bună.

Și de ce nu? Nu este oare toată atitudinea lumii, a cărnii și a diavolului provocatoare de invidie, egoism, gelozie, și plină de ispite rele spre păcat în gând, cuvânt și faptă? De ce atunci, Noile Creaturi din corpul Cristosului să nu se abțină de la asemenea provocări la adresa lor și a altora, și nu numai atât, dar și să se angajeze în provocarea sau îndemnarea în direcție inversă — spre iubire și fapte bune? Sigur că acest sfat, ca toate sfaturile și îndemnurile Cuvântului lui Dumnezeu, este rațional și folositor.

R 3536, col. 2, par. 4:

„Să veghem unii asupra altora”, a spus apostolul — să fim atenți la slăbiciunile altora, să fim atenți la încercările altora, să fim atenți la ispitele altora, să fim atenți la eforturile altora de a duce o luptă bună împotriva lumii, a cărnii și a Adversarului — să fim atenți la necazurile altora pe calea îngustă contra împotrivirii dinăuntru și din afară, și făcând aceasta, ne va aduce în inimă compătimire, o compătimire căreia îi va face plăcere să toarne parfumul mirositor, foarte scump, cel mai curat și mai bun, peste toți cei care sunt membri confrați ai aceluiași corp.

14. Cum se manifestă dragostea frățească atunci când „ne dăm viața pentru frați”?

1 Ioan 3:16 „Noi am cunoscut dragostea, prin aceea că El Și-a dat viața pentru noi; și noi trebuie să ne dăm viața pentru frați.”

R 2343, col. 2, par. 2:

Principiile religiei creștine sunt așezate pe aceste linii, care sunt contrare liniilor de gândire și conduită ale lumii; și anume, că cel mai mare în Biserică este cel care este cel mai mare servitor, cel care ajută cel mai mult pe alții. Cel mai mare servitor în Biserică a fost marele Cap al Bisericii, care Și-a dat chiar viața pentru noi. Și aceia dintre urmașii Săi care doresc să fie mari în aprecierea Domnului și să fie astfel socotiți de semenii lor, sunt îndemnați să urmeze îndeaproape în urmele Învățătorului, și cu smerenie de inimă să fie gata și să caute să-și dea viața pentru frați (1 Ioan 3:16). Aceasta nu înseamnă un simplu serviciu formal; înseamnă serviciu real. Vedem că sacrficiul Domnului nostru n-a fost numai o formalitate sau o aparență de interes și de iubire: a fost dăruirea vieții Sale ca preț de cumpărare pentru a noastră. Așa este și cu noi; să ne iubim și să ne servim unul pe altul nu numai în cuvânt, în declarație, în titlu (cum ar fi de exemplu cuvântul „slujitor” în biserică); ci să ne servim unul pe altul așa cum trebuie să ne iubim unul pe altul, „cu fapta și cu adevărul”. 1 Ioan 3:18.

R 2751, col. 2, par. 4:

Pentru aceste motive așteptăm mari progrese în privința adevărului în viitorul apropiat. Credem că este o datorie, ca și o plăcere, a tuturor celor care au fost luminați de Dumnezeu prin mesajul secerișului, să răspândească vestea bună peste tot — să dea fraților înfometați hrana la timp care ne-a întărit atât de mult inimile noastre. Și acesta pare să fie tot mai mult spiritul fraților Domnului, pe măsură ce primesc din harul și adevărul Domnului și devin tot mai mult asemănări ale iubitului Fiu al lui Dumnezeu, și au tot mai mult din spiritul și dispoziția de a servi pe frați, și, cum sugerează apostolul, sunt dispuși să-și dea viața pentru frați (1 Ioan 3:16), nu literal, ci zi după zi și ocazie după ocazie — dispuși să-și sacrifice comoditatea și avantajele care, pentru omul natural, formează suma vieții și fericirii pământești. Lor le face plăcere să renunțe la privilegiile și luxul pământesc, și chiar la unele din comoditățile vieții, ca să poată cheltui mai mult din ceea ce au și să fie mai mult cheltuiți în a face bine tuturor oamenilor, în special casei credinței și în special din bunurile mai înalte, spirituale, pe care ei au privilegiul inestimabil să le distribuie ca servitori ai Domnului nostru prezent. Mat. 24:45.

R 2807, col. 2, par. 9:

Noi trebuie să-i recunoaștem ca „frați'” numai pe aceia care au gradul phileo al iubirii din datorie, cum a avut Pavel când a scris: „Salută pe toți cei care ne iubesc îphileoș în credință” (Tit. 3:15); dar trebuie să căutăm să „iubim pe frați” (1 Pet. 2:17) cu iubirea agape sau iubirea mai înaltă, care nu socotește viața de acum scumpă și că trebuie să fie cruțată, ci cu bucurie își dă viața pentru frați — în sacrificii zi de zi și ceas de ceas, din timpul, banii și toate interesele pământești pentru ei. 1 Ioan 3:16.

Vol. VI, pag. 468, par. 1, până la pag. 469, par. 1:

Același cuget este exprimat iarăși în cuvintele: „Și noi trebuie să ne dăm viața pentru frați” (1 Ioan 3:16). Ce frăție implică aceasta! Unde mai putem spera să găsim o astfel de iubire de frați care să-și dea viața pentru ei? Noi nu vorbim acum despre felul în care I-ar plăcea Domnului să folosească sacrificiul Bisericii, reprezentată prin „țapul Domnului” ca o parte a sacrificiilor Zilei Ispășirii. Remarcăm doar împreună cu apostolul că în ceea ce ne privește pe noi, sacrificiul, punerea vieții, trebuie să se facă în principal pentru frați — în serviciul lor; serviciul pentru lume aparține în primul rând veacului viitor, Mileniul. În condițiile prezente, timpul, talentele, influența și mijloacele noastre sunt mai mult sau mai puțin ipotecate pentru alții (soție, copii sau părinți bătrâni, sau alții care depind de noi), și suntem obligați de asemenea să asigurăm pentru noi înșine „cele necesare”, „cuviincioase” și „ce este bine înaintea tuturor oamenilor”. Astfel ne rămâne relativ puțin la dispoziție pentru sacrificiu, relativ puțin de sacrificat pentru frați, iar lumea, carnea și diavolul încearcă în mod continuu să ia acest puțin de la noi și să-l abată de la jertfirea pentru care l-am consacrat.

Alegerea Bisericii de către Domnul în acest timp când răul predomină este cu scopul ca împrejurările în care suntem să poată dovedi măsura iubirii și loialității fiecăruia față de El și față de ai Lui. Dacă iubirea noastră este rece, atunci pretențiile lumii, ale cărnii și ale Adversarului vor fi mai mult decât putem rezista și ne vor absorbi timpul, influența, banii. Pe de altă parte, în măsura în care iubirea noastră pentru Domnul este puternică și caldă, în aceeași măsură ne va face plăcere să jertfim pentru El aceste lucruri — nu numai să dăm surplusul nostru de energie, influență și mijloace, jertfindu-le după cum găsim ocazie în serviciul fraților, ci în plus, acest spirit de devotare față de Domnul ne va determina să reducem la limite rezonabile și economice cerințele căminului și familiei, și în special ale noastre proprii, ca să avem mai mult de sacrificat pe altarul Domnului. După cum Domnul nostru Și-a frânt trupul și Și-a vărsat sângele, viața, trei ani și jumătate, sfârșind aceste jertfe doar la Calvar, tot așa și noi: jertfirea vieților noastre pentru frați se face în lucrurile mici, materiale sau spirituale, cele spirituale fiind mai înalte și de aceea mai importante, totuși cel ce și-ar reține compasiunea față de un frate care ar avea nevoi materiale ar da dovadă că Spiritul Domnului nu stăpânește în inima sa în gradul cuvenit.

15. Cum trebuie să arătăm amabilitate frățească față de frații mai slabi?

1 Tes. 5:14: „Vă rugăm de asemenea, fraților, să mustrați pe cei care trăiesc în neorânduială, să mângâiați pe cei deznădăjduiți, să sprijiniți pe cei slabi, să fiți răbdători față de toți.”

R 2321, col. 2, par. 4:

Haideți deci (creștini), să privim lucrurile mai larg, și în special pe cei care se numesc cu numele lui Cristos și care dau dovadă că se preocupă să umble în urmele Lui. Dragostea noastră pentru ei să acopere nu numai neajunsurile și micile și neînsemnatele lor deosebiri față de noi, ci dragostea noastră să acopere și mulțimea imperfecțiunilor din carnea lor, atâta vreme cât vedem că inimile lor sunt loiale Domnului și că ei caută să umble nu potrivit cărnii, ci potrivit spiritului: atâta vreme cât declară că ei caută să se scape de josnicie, de egoism și de nimicnicia naturii decăzute, și să cultive în ei noblețea caracterului care aparține stării de om perfect, chipul naturii divine.

Vol. VI, pag. 236, par. 1:

Apostolul pune în fața noastră o imagine a Noii Creații care ilustrează întregul subiect. Este o imagine umană, capul reprezentând pe Domnul, diferitele părți și membre reprezentând Biserica. În 1 Corinteni 12 acest subiect este foarte bine dezvoltat, și cu mare simplitate, explicația dată fiind: „După cum trupul este unul și are multe mădulare, dar după cum toate mădularele trupului, măcar că sunt mai multe, sunt un singur trup, tot așa este și Hristos îun corp sau o companie compusă din mulți membriș. Căci printr-un singur Duh, noi toți am fost botezați într-un singur trup îfie evrei, fie neamuri, fie robi, fie liberiș”. Apostolul continuă și atrage atenția asupra faptului că după cum binele unui corp uman depinde în mare măsură de unitatea, armonia și cooperarea tuturor membrelor lui, tot așa este și cu Biserica, corpul lui Cristos. Dacă un membru suferă durere sau degradare sau dizgrație, toți membrii sunt afectați, cu voie sau fără voie, iar dacă un membru este în mod deosebit binecuvântat, mângâiat sau reconfortat, toți ceilalți îi vor împărtăși proporțional binecuvântările. El arată (versetul 23) că noi căutăm să acoperim și să ascundem slăbiciunile și neajunsurile etc., corpului nostru natural și căutăm să-l ușurăm și să-l ajutăm; și la fel trebuie să fie și cu Biserica, corpul lui Cristos — celor mai slabi membri trebuie să li se acorde atât grijă deosebită cât și acoperire cu iubirea-caritate; „ca să nu fie dezbinare îdiviziuneș în trup, ci mădularele să îngrijească deopotrivă unele de altele”, de cele mai umile ca și de cele mai favorizate. Versetul 25.

Vol. VI, pag. 304-306 — „Mângâiați pe cei cu o minte mai slabă”:

Continuând examinarea cuvintelor apostolului din textul nostru, remarcăm că Biserica trebuie să mângâie pe cei cu o minte mai slabă. Observăm astfel că primirea Spiritului sfânt nu transformă corpurile noastre muritoare așa încât să le învingem cu totul slăbiciunile. Sunt unii cu o minte mai slabă, alții cu un corp mai slab, și fiecare are nevoie de compătimire în privința slăbiciunii sale. Cei cu o minte mai slabă nu se vor vindeca miraculos; nici nu trebuie să așteptăm ca, din cauză că mintea unora este mai slabă și nu sunt în stare să înțeleagă toate lungimile și lățimile, înălțimile și adâncimile planului divin, ei, prin urmare, să nu fie din corp. Dimpotrivă, după cum Domnul nu caută pentru Biserica Sa numai pe aceia care sunt frumos dezvoltați fizic, puternici și robuști, tot așa El nu caută numai pe aceia care sunt puternici și robuști la minte, și care sunt în stare să judece și să analizeze amănunțit, complet, fiecare trăsătură a planului divin. Se vor afla în corp unii care sunt capabili de aceasta, dar alții au o minte mai slabă și nu ajung nici la nivelul mediu de cunoștință. Ce mângâiere să le dăm noi acestora? Răspundem că bătrânii, în prezentarea Adevărului, și toată Biserica în relațiile lor unii cu alții, trebuie să-i mângâie pe aceștia, nu în mod necesar arătând slăbiciunea lor și trecând peste ea, ci mai degrabă în general — neașteptând de la membrii familiei lui Dumnezeu același grad de pricepere și discernământ intelectual. Nimeni să nu pretindă că aceia care au astfel de neputințe nu sunt, de aceea, din corp.

Învățătura este aceeași și dacă acceptăm versiunea revizuită: „Îmbărbătați pe cei timizi" (în engleză — n. e.). Unora în mod natural le lipsește curajul și combativitatea, și oricâtă bunăvoință și oricât de loiale inimi ar avea, nu pot fi tot atât de „tari în Domnul” ca și alții din corp, nici nu pot să „lupte lupta cea bună a credinței” în mod deschis. Domnul însă trebuie să le vadă voința, intenția de a fi curajoși și loiali, și frații de asemenea trebuie să le vadă — dacă vor să ajungă în rândul biruitorilor.

Toți trebuie să recunoască faptul că Domnul judecă pe poporul Său după inimă, și dacă aceștia care au o minte mai slabă sau sunt timizi au avut suficientă minte și voință să înțeleagă principiile de bază ale planului divin de răscumpărare prin Isus Cristos, și îndreptățirea lor în ochii lui Dumnezeu prin credință în Răscumpărătorul, și dacă pe această bază se străduiesc să trăiască o viață de consacrare Domnului, în toate modurile trebuie tratați așa încât să fie ajutați să simtă că sunt membri pe deplin ai corpului lui Cristos; iar faptul că ei nu pot expune sau nu pot discerne, poate, cu claritate fiecare trăsătură a planului divin din punct de vedere intelectual și nu-l pot apăra atât de curajos ca alții, nu trebuie să fie socotit că pune sub semnul întrebării acceptarea lor de către Domnul. Ei trebuie să fie încurajați să stăruie în sacrificiul de sine în serviciul divin, făcând ceea ce mâinile lor găsesc de făcut, spre gloria Domnului și spre binecuvântarea poporului Său — să fie mângâiați cu gândul că la timpul cuvenit toți care rămân în Cristos și cultivă roadele Spiritului Său și umblă în urmele Sale de sacrificiu vor avea corpuri noi cu capacitate perfectă, în care toți membrii vor putea cunoaște așa cum și ei sunt cunoscuți — și că între timp Domnul ne asigură că puterea Lui se arată cu atât mai deplin în slăbiciunea noastră.

„Sprijiniți pe cei slabi”

Aceasta implică faptul că în Biserică unii sunt mai slabi decât alții; mai slabi nu numai fizic, ci și spiritual — în sensul că au organisme umane degradate în așa fel încât întâmpină greutate mai mare în creșterea și dezvoltarea spirituală ca Noi Creații. Aceștia nu trebuie să fie respinși din corp, ci trebuie să înțelegem că, dimpotrivă, dacă Domnul i-a socotit vrednici să ia cunoștință de harul Său, înseamnă că El poate să-i scoată biruitori prin Cel care ne-a iubit și ne-a cumpărat cu sângele Său prețios. Ei trebuie să fie sprijiniți cu astfel de promisiuni cum oferă Biblia — în privința faptului că atunci când suntem slabi prin noi înșine putem fi tari în Domnul și în puterea tăriei Lui, aruncând toată grija noastră asupra Lui și prin credință intrând în posesia harului Său; în privința faptului că în ceasul slăbiciunii și ispitei vor găsi că se împlinește făgăduința: „Harul Meu îți este de ajuns; căci puterea Mea în slăbiciune se desăvârșește”. Întreaga adunare poate ajuta la această mângâiere și sprijinire, deși, desigur, bătrânii au față de aceștia o însărcinare și o responsabilitate deosebită, deoarece ei sunt reprezentanții aleși ai Bisericii și ca atare ai Domnului. Apostolul, vorbind despre diferiții membri ai corpului, după ce spune despre pastori și învățători, vorbește despre „ajutoare” (1 Cor. 12:28). Evident că buna plăcere a Domnului ar fi ca fiecare membru al Bisericii să caute să ocupe un astfel de loc folositor, nu numai să ajute pe bătrânii aleși ca reprezentanți ai Bisericii, dar și să se ajute unul pe altul, făcând bine tuturor oamenilor când avem ocazia, dar mai ales casei credinței.

16. Cum va compătimi iubirea cu frații mai demonstrativi?

Vol. VI, pag. 132, par. 2:

Toți cei care sunt astfel marcați cu Spiritul sfânt ca membri în devenire ai Noii Creații sunt asigurați de Domnul: „Ei nu sunt din lume, după cum nici Eu nu sunt din lume”. „Eu v-am ales pe voi îdin lumeș și v-am rânduit să mergeți și să aduceți roadă și roada voastră să rămână.” „Dacă ați fi din lume, lumea ar iubi ce este al ei; dar, pentru că nu sunteți din lume și pentru că Eu v-am ales din mijlocul lumii, de aceea lumea vă urăște” (Ioan 15:16, 19; 17:16). Chiar dacă aceste semne ale sfințirii pot fi într-o anumită măsură discernute de lume, nu trebuie totuși să așteptăm ca ele să atragă admirația sau aprobarea lumii, ci mai degrabă lumea va considera aceste dovezi ale Spiritului sfânt la Noua Creație ca dovezi de slăbiciune și pasivitate. Lumea apreciază și aprobă ceea ce ea ar defini o viață viguroasă și încordată — nu prea dreaptă. Domnul nostru ne explică de ce lumea nu va aproba pe urmașii Săi; și anume, fiindcă întunericul urăște lumina — fiindcă standardul Preoțimii Împărătești pentru gând, cuvânt și acțiune va fi mai înalt decât standardul lumii în general, și ca atare va părea să condamne mai mult sau mai puțin calea ei. Lumea dorește mai degrabă să fie aprobată, să fie măgulită; și orice aruncă în vreun grad dezaprobare asupra ei, este în acea măsură evitat, dacă nu chiar respins. Această dezaprobare din partea celor înțelepți în felul lumii din creștinătate constituie o parte din încercările Preoțimii Împărătești; și dacă consacrarea lor nu este foarte zeloasă, așa le va lipsi părtășia lumii și așa vor tânji după aprobarea ei, încât nu vor duce la îndeplinire în spiritul cuvenit sacrificarea intereselor pământești pe care au întreprins-o — nu vor fi preoți; ca atare nu vor fi din Noua Creație. Cu toate acestea, datorită bunelor lor intenții, Domnul poate să-i aducă prin încercări de foc, pentru nimicirea cărnii pe care ei n-au avut zelul s-o sacrifice: astfel ei pot fi socotiți vrednici de o parte în binecuvântările și răsplățile Marii Mulțimi care va ieși din marea strâmtorare ca să servească în fața tronului, pe care va ședea turma mică împreună cu Domnul.

17. Cum trebuie să procedeze amabilitatea frățească cu cei care-și caută propriile interese?

Vol. VI, pag. 296, par. 1, până la pag. 297:

Regula Domnului în acest subiect este clar prezentată — „Oricine se înalță va fi smerit; și cine se smerește va fi înălțat” (Luca 14:11). Biserica trebuie să urmeze această regulă, această gândire a Spiritului, în toate problemele în care ea va căuta să cunoască și să se supună Domnului ei. Metoda Domnului este să avanseze numai pe acela al cărui zel, credincioșie și perseverență în facerea binelui s-au arătat în lucrurile mici. „Cine este credincios în cele mai mici lucruri, este credincios și în cele mari” (Luca 16:10). „Ai fost credincios peste puține lucruri, te voi pune peste multe lucruri” (Mat. 25:21, 23). Există totdeauna mult loc la capătul de jos al scării onoarei. Oricine va vrea, nu va trebui să stea mult fără ocazii de a servi pe Domnul, Adevărul și frații în modurile umile pe care cei cu spirit mândru le vor disprețui și neglija, căutând serviciu mai onorabil în ochii oamenilor. Cei credincioși se vor bucura în orice serviciu și lor le va deschide Domnul tot mai larg ușile ocaziei. Astfel voința Sa, exemplificând înțelepciunea de sus, trebuie să fie urmată cu grijă de către fiecare membru al Noii Creații — în special în votul său, în ridicarea mâinii, ca membru al corpului lui Cristos pentru a exprima voința Capului.

Un frate care-și caută propriile interese trebuie să fie evitat, oricât ar fi el de capabil; iar un frate mai puțin capabil, dar smerit, ar trebui să fie ales ca Bătrân. O mustrare așa de blândă ar fi benefică pentru toți — chiar dacă nici un cuvânt n-ar fi rostit în privința motivelor conducătoare. Iar în cazul unui Bătrân capabil care dă dovadă de un spirit dictatorial, sau care este înclinat să se considere mai presus de Biserică și că el aparține unei clase deosebite, sau că implică un drept divin de a învăța, care nu vine prin Ecclesie (Biserică), ar fi atât o amabilitate cât și o datorie față de un atare să fie pus la un serviciu mai puțin proeminent, sau scos pentru o vreme de la orice serviciu special, până când își va însuși această mustrare blândă și-și va reveni din capcana Adversarului.

Cu toții trebuie să nu uităm că ambiția, ca și alte caracteristici, este necesară în Biserică precum este și în lume; dar la Noua Creație nu trebuie să fie o ambiție egoistă, de a fi mare și proeminent, ci o ambiție iubitoare, de a servi pe Domnul și poporul Său, chiar și pe cel mai umil. Știm cu toții cum ambiția a dus la căderea lui Satan — de la favoarea și serviciul lui Dumnezeu la poziția unui vrăjmaș al Creatorului său și un împotrivitor al tuturor reglementărilor Sale drepte. În mod similar, toți cei care-i adoptă cursul, zicând: „Mă voi ridica deasupra stelelor lui Dumnezeu îmă voi pune mai presus de alți fii ai lui Dumnezeuș, voi fi ca Cel Preaînalt — îun conducător printre ei, un uzurpator al autorității divine, fără numire divină și contrar reglementărilor divineș”, sigur vor suferi dezaprobarea divină și înstrăinare proporțională de Domnul. Și influența acestora, ca și a lui Satan, sigur va fi dăunătoare. După cum Satan ar fi un învățător periculos, la fel toți care au dispoziția lui ar conduce în mod sigur în întuneric în loc de lumină, fiindcă ei nu sunt în atitudinea cuvenită să primească lumina și să fie folosiți ca mesagerii ei pentru alții.

Prin urmare, ori de câte ori un frate se simte sigur că el este chemat să predice în calitate pu-blică atunci când nici o ușă de serviciu nu i s-a deschis în modul stabilit — dacă el este înclinat să se impună Bisericii, fără să aibă cererea ei aproape unanimă — sau dacă, după ce a fost ales în poziția de conducător sau Bătrân, el caută să mențină poziția și s-o considere ca fiind a lui de drept, fără voturile obișnuite ale Bisericii care din timp în timp îi cere să-și continue serviciul, trebuie să considerăm fie că fratele n-a remarcat specificul cazului, fie că el are spiritul greșit, egoist, nepotrivit vreunui serviciu în Ecclesie. În ambele cazuri ar fi cuvenit să se facă o schimbare la prima ocazie potrivită pentru alegeri: și, după cum s-a sugerat deja, prima duminică a anului sau a trimestrului ar fi un timp potrivit, ușor de reținut.

18. Cum va proceda amabilitatea frățească cu frații cărora le lipsește stăpânirea de sine?

Vol. VI, pag. 148, par. 2, până la pag. 150, par. 1:

Încă o clasă de consacrați, dar bolnavi spiritual, trebuie luată în considerare. Aceștia, aparent îndreptățiți prin credință și sinceri în consacrarea lor, par să nu facă deloc progres sau să facă puțin progres în stăpânirea cărnii lor. De fapt, în unele împrejurări s-ar părea că credința lor în bunătatea și îndurarea lui Dumnezeu, care îndepărtează frânele temerii, i-a lăsat mai expuși la ispite prin slăbiciunile cărnii decât erau la început — când aveau mai puțină cunoștință de Domnul. Aceștia au experiențe foarte grele, nu numai pentru ei, ci și pentru toată casa credinței cu care ei vin în contact; viața lor pare să fie o succesiune de eșecuri și căințe, unele în privința dificultăților financiare, altele pe linia abaterilor morale și sociale.

Care este remediul pentru această stare de lucruri? Răspundem că ei trebuie să fie clar informați că Noua Creație nu va fi compusă din aceia care doar fac un legământ de negare de sine și sacrificiu de sine în lucrurile pământești, și de umblare nu după trup ci după Spirit, ci din aceia care, datorită credincioșiei în străduința voită de a ține acest legământ, vor fi socotiți biruitori de către Cel care citește inima. Ei trebuie să fie informați că metoda cuvenită de a proceda pentru toți consacrații este că, fiind făcuți liberi prin Fiul, ei trebuie să fie atât de nerăbdători să obțină toate binecuvântările legate de favoarea divină, încât ei în mod voluntar să devină robi — impunându-și anumite restricții, limite, servitute, în privința cuvintelor lor, conduitei lor, gândurilor lor — dorind serios de la Domnul în rugăciune ajutorul făgăduit de El, exprimat în cuvintele Sale către apostol: „Harul Meu îți este de ajuns; căci puterea Mea în slăbiciune se desăvârșește”. De fiecare dată când află că au păcătuit, trebuie nu numai să facă reparare celor lezați, dar și să-I mărturisească Domnului și să-I obțină iertarea prin credință — trebuie să promită străduință mai mare pentru viitor și să mărească limitarea libertăților lor pe linia slăbiciunilor constatate cu ocazia ultimului lor eșec.

Astfel veghind și rugându-se, punând paznici acțiunilor și cuvintelor vieții și aducând „orice gând ... rob ascultării” de voința lui Dumnezeu în Cristos (2 Cor. 10:5), desigur că nu va trece mult până când ei se vor putea asigura pe ei înșiși și pe frați în privința sincerității inimii lor, și vor umbla în viață atât de precaut încât toți vor putea discerne, nu numai că ei au fost cu Isus, dar și că au învățat de la El și I-au căutat ajutorul și l-au folosit, câștigând victorii asupra slăbiciunilor lor. Cazurile acestor frați sau surori ar intra în categoria pe care apostolul o numește „trăire în neorânduială" — nu după exemplul Domnului și apostolilor. Într-un alt capitol vom vedea îndrumarea Domnului în privința modului în care trebuie să fie tratați de către frați aceia care sunt slabi în carne și care aduc dezonoare cauzei Domnului și o discreditează.

Aici remarcăm totuși că atâta vreme cât ei dau dovezi de căință pentru calea lor greșită, de dorința inimii de a umbla pe calea cea dreaptă și de continuarea credinței și încrederii în Domnul, trebuie să fie socotiți ca frați — oricât ar fi de necesar să se restrângă părtășia cu ei până când vor da ceva dovadă exterioară palpabilă a puterii harului în inima lor, prin înfrânarea slăbiciunilor trupești. Însă ei trebuie să fie încurajați să creadă că Domnul este foarte îndurător față de cei care se încred în El și care Îi doresc din inimă căile, deși ei nu pot fi încurajați să se aștepte că ar putea fi vreodată socotiți vrednici de clasa învingătoare, dacă nu vor deveni atât de sârguincioși în zelul pentru dreptate, încât carnea lor să arate unele dovezi considerabile de supunere față de Mintea cea Nouă.

19. Cum trebuie să caute amabilitatea frățească să evite „amestecul în treburile altuia”?

1 Tim. 5:13 „Totodată se deprind să umble fără nici o treabă din casă în casă și nu numai că sunt leneșe, dar sunt și defăimătoare, amestecându-se în toate și vorbind ce nu trebuie.”

1 Pet. 4:15 „Nimeni dintre voi să nu sufere ca ucigaș, sau ca hoț, sau ca răufăcător, sau ca unul care se amestecă în treburile altuia.”

Vol. VI, pag. 583-586 — Amestec conștiincios. Vezi fragmentul la pag. 199.

20. Cum trebuie iubirea frățească să-și stăpânească limba?

Vol. VI, pag. 291, par. 2, până la pag. 292, par. 1:

Fără îndoială, majoritatea tulburărilor în Biserică (precum și în societate și în familie) apar nu dintr-o dorință de a face rău, nici chiar dintr-un rău comis neintenționat, ci din neînțelegeri și din interpretări cel puțin parțial greșite ale intențiilor și motivelor. Limba este făcătorul-de-rele general, și de aceea face parte din spiritul minții sănătoase a pune pază atât buzelor cât și inimii, din care ies sentimentele lipsite de generozitate care, fiind exprimate de buze, aprind focul patimilor rele și adesea rănesc pe mulți. Noua Creație — Biserica — are instrucțiuni stricte de la Domnul și Capul lor asupra acestui subiect important. Spiritul Lui de iubire trebuie să-i umple atunci când merg singuri, în particular, la persoana care a făcut dauna, fără să comunice sau să discute înainte cu cineva. Ei merg nu pentru a-l face pe el (sau pe ea) să se rușineze de conduita lui, nici să-l dojenească sau să-l pedepsească altfel, ci să obțină o încetare a răului și dacă este posibil o reparare pentru lezarea deja făcută. A le spune altora despre rău, la început sau după aceea, este crud, neiubitor — contrar Cuvântului și Spiritului Capului nostru. Problema nu trebuie să fie spusă nici măcar pentru a cere sfat: noi avem sfatul Domnului și trebuie să-l urmăm. Dacă este un caz deosebit, să se ceară sfatul celui mai înțelept dintre bătrâni în legătură cu un caz ipotetic, așa încât să nu se dezvăluie adevăratul necaz și adevăratul vinovat.

Dacă tulburarea nu este serioasă, problema ar trebui să se oprească după ce s-a apelat personal la cel care a comis greșeala, fie că acesta ascultă, fie că refuză să asculte — să cedeze. Dar dacă este considerat necesar al doilea pas, nu trebuie să se dea nici o explicație despre necaz celor cărora li se cere să discute, până când se întâlnesc în prezența acuzatorului și a acuzatului. Astfel „vorbirea” defăimătoare va fi evitată și comitetul de frați va veni nepărtinitor și va putea cu atât mai bine sfătui cu înțelepciune ambele părți; căci necazul ar putea fi de ambele părți, sau poate cu totul de partea acuzatorului. În tot cazul, acuzatul va fi impresionat de astfel de tratament corect și va fi mult mai posibil să cedeze în fața acestor sfătuitori dacă și lor li se va părea greșit cursul lui. Dar, fie că acela pe care comitetul îl consideră că este în eroare va ceda fie că nu, toată chestiunea rămâne încă strict privată și nu trebuie să se facă nici o menționare a ei nimănui, până când, dacă se crede că este suficient de importantă, se aduce în fața Bisericii și se face o examinare finală. Atunci pentru prima dată aceasta devine o chestiune comună numai pentru sfinți, și în măsura în care sunt sfinți nu vor dori să spună nimănui mai mult decât este necesar în privința slăbiciunilor sau păcatelor cuiva.

R 3594, col. 2, par. 4, 5:

Vorbirea de rău, bârfa și defăimarea sunt strict interzise pentru poporul Domnului, fiind cu totul contrare spiritului Său de iubire — chiar dacă lucrul rău este adevărat. Ca o preîntâmpinare a orice este de natura defăimării, Scripturile indică foarte clar un singur mod de a repara nedreptățile, în Matei 18:15-17.

Chiar și creștinii avansați par să fie total în ignoranță de această reglementare divină, și ca atare creștinii declarați sunt adesea cei mai pronunțați bârfitori. Totuși, aceasta este una dintre poruncile speciale, specifice, date de Domnul nostru; și văzute în legătură cu declarația, voi sunteți ucenicii Mei dacă faceți ce vă poruncesc Eu, încălcarea ei constantă dovedește că nu mulți sunt foarte avansați în ucenicie.

R 3595, col. 1, par, 7, 8:

Dacă un frate sau o soră încep o vorbire de rău despre alții, opriți-i imediat, blând dar ferm. „Să nu luați deloc parte la lucrările neroditoare ale întunericului, ci mai degrabă dezaprobați-le.” Refuzați a avea vreo parte în încălcarea poruncilor Învățătorului nostru, încălcare care face mare rău în Biserică. Presupunând că fratele sau sora sunt numai „prunci” în cele spirituale, atrageți atenția asupra reglementării Domnului asupra acestui subiect, în Matei 18:15 și 1 Timotei 5:19. Dacă vorbirea nu vă este adresată vouă direct ci numai o auziți, arătați-vă prompt dezaprobarea prin retragere de acolo.

Dacă, după ce i s-a atras atenția asupra poruncii Domnului în privința acestui subiect, defăimătorul persistă totuși în „vorbire de rău”, „bârfă”, și vă spune „bănuielile lui rele”, mustrați-l mai aspru, zicându-i în timp ce plecați: Nu pot, nu trebuie să te ascult; căci, dacă te-aș asculta, aș fi la fel de nelegiuit în această chestiune ca tine — încălcând porunca Domnului. Și chiar dacă ar fi să-ți ascult povestea, n-aș putea s-o cred; căci creștinul care nu respectă Cuvântul Domnului și nu urmează planul Său de reparare a nedreptăților, arată atât de puțin din Spiritul Domnului încât nu poți avea încredere în cuvântul lui. Cel care distorsionează și ocolește cuvintele Domnului n-ar ezita să distorsioneze și să denatureze nici cuvintele și faptele confraților ucenici. Dacă în vreo măsură ascultați astfel de conversație sau exprimați „simpatie” față de ea sau față de clevetitor sau defăimător, sunteți părtaș la păcat și la toate consecințele lui; și dacă se dezvoltă astfel o „rădăcină de amărăciune”, foarte probabil veți fi unul dintre cei „întinați” de ea. Evr. 12:15.

Vol. VI, pag. 586-588 — „A binecuvânta pe Domnul și a blestema pe oameni”:

Nu ne mirăm că apostolul Iacov numește limba un organ nestăpânit, plin de otravă de moarte! Nu ne mirăm când spune că dintre membrele corpului nostru este cel mai greu de stăpânit! Nu ne mirăm când spune că aruncă în foc cursul vieții! (Iac. 3). Cine n-a avut experiențe în aceste privințe? Cine nu știe că cel puțin jumătate din dificultățile vieții se pot pune pe seama limbii nestăpânite; că niște cuvinte necugetate și impulsive au dus la războaie care au costat milioane în bani și sute de mii de vieți; că acestea de asemenea stau la baza a jumătate din procesele care se judecă în tribunale și a mai mult de jumătate din necazurile conjugale care au afectat rasa noastră în cei șase mii de ani trecuți! Apostolul spune în privința limbii: „Cu ea binecuvântăm îlăudămș pe Domnul și Tatăl, și tot cu ea blestemăm îrănim, defăimăm, supărămș pe oameni, care sunt făcuți după asemănarea lui Dumnezeu. ... Nu trebuie să fie așa, frații mei!” (vers. 9, 10). Creștinul care a ajuns doar la standardul de a nu fura de la aproapele sau de a nu-l ucide, dar comite jaf cu limba sa asupra aproapelui — rănindu-l sau ucigându-l sau furându-i reputația, numele bun, este un creștin care a făcut foarte puțin progres pe calea cea corectă și care este încă departe de starea Împărăției cerurilor.

Cu toții știm ce problemă grea este să ne controlăm limba, chiar și după ce ne dăm seama de dispoziția ei vicioasă din natura noastră decăzută. De aceea, atragem atenția asupra singurei metode potrivite de a restrânge și înfrâna limba, și anume, prin intermediul inimii. Cuvântul inspirat declară că „din plinătatea inimii vorbește gura”. Acest lucru fiind adevărat, înseamnă că atunci când avem mare greutate în privința limbii noastre, există mult ce nu este cu totul bun în privința inimii noastre; și că, în măsura în care ne vom îndrepta inima, vom avea mai puțină greutate în a ne controla limba. Buzele care continuu vorbesc disprețuitor despre alții indică o stare de inimă mândră, îngâmfată, dominatoare, conștientă de sine. Buzele care continuu vorbesc rău despre alții, fie direct fie prin insinuări, arată că în spatele lor inima nu este curată, nu este umplută cu spiritul de iubire al Domnului — căci „dragostea nu face rău aproapelui”, nici chiar în gând. Ea „nu se gândește la rău”. Nu-și va permite să presupună răul în ceea ce-l privește. Se va îndoi de vinovăția lui și va presupune mai degrabă favorabilul decât nefavorabilul.

Iubirea de sine este destul de puternică la toți oamenii ca să împiedice limba să vorbească ceva în dauna sa proprie; și iubirea cuvenită, neegoistă, care va iubi pe aproapele său ca pe sine, va urî să vorbească în detrimentul aproapelui sau fratelui, sau chiar să arunce o umbră asupra conduitei lui, tot așa cum nu va fi dispusă nici să ia o astfel de cale împotriva sa însăși. Deci, vedem că din oricare direcție am privi subiectul, chestiunea de primă importanță pentru Noua Creație este ajungerea la iubirea desăvârșită în inima noastră. Față de Dumnezeu, aceasta ne va stimula la mai mult zel, energie și jertfire de sine în cooperarea la serviciul divin, serviciul Adevărului, iar față de oameni ne va stimula nu numai să acționăm just și iubitor, dar și să gândim, să vorbim frumos despre toți pe cât este posibil. Acesta este Spiritul sfânt, pentru care Răscumpărătorul nostru ne-a învățat că trebuie să ne rugăm, și în privința căruia El a spus că Tatăl nostru ceresc este mai dispus să ni-l dea, decât sunt dispuși părinții pământești să dea daruri bune pământești copiilor lor; iar sinceritatea în rugăciune pentru acest spirit al sfințeniei, al iubirii, implică dorință și străduință serioasă ca iubirea să fie revărsată larg prin toate căile ființei noastre, în gând, cuvânt și faptă. Așa vom fi copii ai Tatălui nostru care este în ceruri și vom fi socotiți vrednici de iubirea Sa și de toate lucrurile prețioase pe care le-a promis și pe care le are în păstrare pentru cei care-L iubesc.

Vol. VI, pag. 406, par. 2:

Dar, dacă a spune adevărul în mod supărător înseamnă a încălca Legea Iubirii și Regula de Aur, ce vom zice despre obiceiul încă și mai necuviincios, încă și mai urât, încă și mai criminal, atât de obișnuit nu numai printre cei lumești și printre creștinii nominali, ci și printre creștinii adevărați — acela de a spune despre alții lucruri necuviincioase, despre care nu se știe sigur că sunt adevărate. O, rușine! rușine! ca cineva din poporul Domnului să treacă cu vederea în așa măsură instrucțiunea Domnului, „nu vorbiți rău de nimeni”, și ca cineva, în afară de cei mai mici copii și novici în Legea Iubirii, să-i înțeleagă atât de greșit mesajul — încât fără cele mai neîndoielnice dovezi din gura a doi sau trei martori, și încă fără rețineri, până să și creadă răul despre un frate sau un semen, dar mi-te să-l mai și repete altora — să-l defăimeze pe bază de suspiciune sau zvon!

21. Cum trebuie iubirea frățească să trateze o vorbire defăimătoare la adresa unui bătrân sau a altor frați?

Vol. VI, pag. 293, par. 1, până la pag. 294, par. 2 — Acuzații împotriva bătrânilor:

„Împotriva unui Bătrân să nu primești învinuire decât atunci când sunt doi sau trei martori.” 1 Tim. 5:19.

În această declarație apostolul recunoaște două principii. (1) Că un Bătrân a fost deja recunoscut de adunare ca având un caracter bun și nobil, și că este în mod special serios cu Adevărul și devotat lui Dumnezeu. (2) Că astfel de persoane, datorită proeminenței lor în Biserică, vor fi marcate de Adversar ca obiective speciale ale atacurilor lui — obiective ale invidiei, răutății, urii și conflictului din partea unora, întocmai cum a prevenit Domnul nostru — „Nu vă mirați ... dacă vă urăște lumea”; „Știți că pe Mine M-a urât înaintea voastră"; „Dacă pe Stăpânul casei L-au numit Beelzebul, cu cât mai mult vor numi așa pe cei din casa Lui?” (1 Ioan 3:13; Ioan 15:18; Mat. 10:25). Cu cât fratele va fi mai credincios și mai capabil, cu cât va fi mai aproape de asemănarea Învățătorului său, cu atât alegerea sa ca Bătrân va fi mai potrivită; și cu cât Bătrânul va fi mai credincios, cu atât mai sigur va avea ca dușmani — nu numai pe Satan și pe mesagerii lui, ci și pe toți aceia pe care Satan îi va putea înșela și induce în eroare.

Aceste motive trebuie să fie o garanție pentru un Bătrân împotriva condamnării lui pe cuvântul unei persoane, dacă altfel viața lui pare armonioasă. Cât privește bârfa sau zvonurile, ele nu trebuie luate deloc în considerare, fiindcă nici un adevărat tovarăș de jug, care recunoaște regula Domnului (Mat. 18:15), n-ar răspândi zvonuri sau n-ar avea încredere în cuvântul celor care astfel ar nesocoti îndrumările Învățătorului. Pentru a fi ascultați, acuzatorii trebuie să pretindă că au fost martori. Și chiar dacă doi sau mai mulți martori ar face acuzații, n-ar exista altă cale de a audia cazul decât cea numită deja. O persoană care aduce acuzații împotriva Bătrânului trebuie, după ce discuția personală a eșuat, să ia cu el alți doi sau trei care vor deveni astfel martori la nesupunere. Apoi chestiunea, încă necorectată, ar putea fi adusă de către Timotei sau de către altul înaintea Bisericii etc.

De fapt, această acuzație în fața a doi sau trei martori fiind cerința în privința tuturor membrilor, lasă loc presupunerii că apostolul pretindea doar că un Bătrân trebuie să aibă toate drepturile și privilegiile garantate oricărui frate. Poate că unii ar fi înclinați să susțină că deoarece un Bătrân trebuie să „aibă mărturie bună" nu numai în Biserică ci și în afara ei, acesta ar trebui să fie judecat pentru cea mai mică acuzație, datorită poziției sale influente. Dar cuvintele apostolului stabilesc faptul că șansele unui Bătrân trebuie să fie egale cu ale celorlalți.

Această chestiune a martorilor trebuie să fie adânc imprimată în mintea fiecărei Creaturi Noi. Ceea ce alții pretind a ști și ceea ce spun în mod defăimător nu trebuie nici măcar luat în seamă — nu trebuie primit. Dacă doi sau trei, urmând îndrumările Domnului, aduc acuzații împotriva cuiva, nu mușcător și defăimător, ci după instrucțiuni — în fața Bisericii, aceștia nu trebuie crezuți nici atunci; dar atunci va fi timpul potrivit ca Biserica să asculte cazul — să asculte ambele părți în prezența ambilor, și apoi să se ia o decizie în frică de Dumnezeu și să se dea un sfat, în așa mod exprimat încât să-l ajute pe vinovat să se întoarcă la dreptate și nu să-l împingă în întunericul din afară.

R 3035, col. 2, par. 3:

Dar încheiem cum am început, sfătuind ca faptele, faptele rele sau doctrinele rele, nu presupunerile rele, cunoștința, nu zvonurile să fie bazele excluderii scripturale de la părtășie. De aceea există necesitatea respectării regulii Domnului (Mat. 18:15). În timp ce nu trebuie să închidem ochii la răul dintr-un frate, iubirea va refuza să scotocească pentru a găsi greșeală unde nu este nici una clar vizibilă. Și dacă greșeala este descoperită vizibil, ea nu trebuie „discutată printre frați”, ci așa cum îndrumă Domnul, trebuie să fie dusă direct la încălcător de către cel care a descoperit-o, și nu trebuie nici măcar menționată altora decât dacă încălcătorul refuză să asculte — refuză să-și corecteze greșeala. O, cât necaz ar fi înlăturat, câte greșeli și supărări ar fi evitate dacă regula ar fi strict urmată!

22. Cum trebuie Biserica să exercite amabilitate frățească față de cei care „trăiesc în neorânduială”?

1 Tes. 5:14 „Vă rugăm de asemenea, fraților, să mustrați pe cei care trăiesc în neorânduială, să mângâiați pe cei deznădăjduiți, să sprijiniți pe cei slabi, să fiți răbdători față de toți.”

Vol. VI, pag. 292, par. 2:

În privința împlinirii celor găsite de curtea Bisericii, chestiunea rămâne pe seama fiecărui individ; prin urmare, fiecare trebuie să discearnă pentru sine dreptatea deciziei. Pedeapsa retragerii părtășiei este destinată a fi o corectare în dreptate și este prescrisă de Domnul. Este spre a servi ca protecție pentru Biserică, spre a-i separa pe cei care umblă în neorânduială, nu după spiritul iubirii. Aceasta nu trebuie considerată o separare continuă, ci numai până când cel mustrat va recunoaște greșeala și o va repara în măsura capacității sale.

Vol. VI, pag. 297, par. 2, până la pag. 299 — „Mustrați pe cei care trăiesc în neorânduială”:

„Vă rugăm, de asemenea, fraților, să mustrați pe cei care trăiesc în neorânduială, să mângâiați pe cei deznădăjduiți, să sprijiniți pe cei slabi, să fiți răbdători față de toți. Luați seama ca nimeni să nu întoarcă altuia rău pentru rău, ci urmăriți totdeauna ce este bine, atât între voi, cât și față de toți.” 1 Tes. 5:14, 15.

Acest îndemn nu este pentru bătrâni, ci pentru întreaga Biserică, inclusiv bătrânii. El ia cunoștință de faptul că deși Biserica întreagă, ca Noua Creație a lui Dumnezeu, are o stare perfectă înaintea Lui ca Noi Creaturi în Cristos Isus, cu toate acestea, toți au imperfecțiunile lor după trup. Arată mai departe ceea ce toți recunoaștem, și anume, că există diferențe în gradul și felul imperfecțiunilor noastre trupești, așa încât, după cum la copiii unei familii pământești diferite dispoziții cer un tratament diferit din partea părinților, cu mult mai mult în familia lui Dumnezeu există diferențe de dispoziție atât de mari, încât cer considerație specială a unuia față de altul. A lua în seamă imperfecțiunile altora din punctul de vedere al criticii, ar însemna a ne dăuna mult nouă înșine, cultivând în inimile noastre o dispoziție de găsire a greșelilor, foarte atenți la slăbiciunile și imperfecțiunile altora, și proporțional, poate, înclinați să fim orbi față de propriile defecte. Asemenea tendință de a critica este cu totul străină de spiritul și intenția îndemnului apostolului.

Îndemnul li se adresează celor care au fost concepuți de spiritul adevărului, spiritul sfințeniei, spiritul smereniei, spiritul iubirii. Cei care cresc astfel în darurile Spiritului se vor teme și vor critica mai ales propriile lor defecte, în timp ce iubirea față de alții îi va face să-i scuze pe aceștia și să-i îngăduie în mintea lor cât se poate de mult. Dar în timp ce acest spirit al iubirii scuză ofensele și slăbiciunile fraților, el trebuie să fie totuși treaz pentru a le face bine — nu prin gâlceavă, conflict, ceartă, dispută, găsire de greșeli și defăimarea unuia de către altul, ci într-o manieră cum ar aproba Regula de Aur. Cu blândețe, smerenie, îndelungă răbdare și răbdare, va căuta să îngăduie slăbiciunile celuilalt și în același timp să se ajute reciproc să iasă din ele, fiecare amintindu-și de propriile slăbiciuni de vreun fel.

Cei care trăiesc în neorânduială nu trebuie să fie mângâiați, sprijiniți și încurajați în calea lor greșită; ci cu blândețe, cu iubire, ei trebuie să fie preveniți că Dumnezeu este un Dumnezeu al ordinii, și că, în măsura în care vrem să creștem în asemănarea și favoarea Lui, trebuie să respectăm regulile ordinii. Ei trebuie să fie preveniți că nimic nu este mai departe de aranjamentul divin decât anarhia; și că, după cum chiar și oamenii lumești recunosc principiul că până și cea mai rea formă de guvernare imaginabilă este preferabilă anarhiei, tot așa poporul lui Dumnezeu, care a primit spiritul minții sănătoase, Spiritul sfânt, cu atât mai mult trebuie să recunoască acest principiu în Biserică; și apostolul ne îndeamnă să ne supunem unul altuia, pentru interesele generale ale cauzei Domnului. Dacă am fi toți perfecți și judecata noastră în privința voinței Domnului ar fi perfectă, toți am gândi exact la fel — n-ar exista necesitatea deosebită de a ne supune unul altuia; dar, deoarece judecata noastră diferă, este necesar ca fiecare să-l ia în considerare pe celălalt și punctul lui de observație și judecată, și fiecare să caute să cedeze ceva în interesul păcii generale — da, să cedeze totul, așa încât să păstreze unitatea Spiritului în legăturile păcii în corpul lui Cristos, exceptând cazul în care prin asemenea curs ar fi încălcat principiul.

Cei care trăiesc în neorânduială sau dezordine nu sunt cu totul de blamat pentru starea lor, poate. Mulți oameni s-au născut în dezordine și sunt înclinați să fie dezordonați în îmbrăcăminte și în toate afacerile vieții. Dezordinea, prin urmare, este parte din slăbiciunea lor, la care trebuie să ne gândim compătimitor, blând, dar, cu toate acestea, să nu se permită a dăuna Bisericii lui Dumnezeu, a-i împiedica folosul, a-i împiedica cooperarea în studiul și serviciul Adevărului. Voința lui Dumnezeu nu este ca poporul Său să aibă acea blândețe care să nu-i dea tăria să se ocupe de persoanele dezordonate. Amabil, iubitor dar ferm, trebuie să li se arate că așa cum ordinea este prima lege a cerului, tot așa ea trebuie să fie foarte apreciată printre cei care au minte cerească; și că ar fi un păcat din partea adunării să permită ca unul, doi sau mai mulți membri să încalce reglementările divine, așa cum sunt exprimate în Cuvântul lui Dumnezeu și cum sunt în general înțelese de către adunarea cu care ei sunt asociați.

Vol. VI, pag. 303, par. 1:

Dar în privința altora, care „umblă în neorânduială", reglementarea este foarte diferită. Un astfel de frate sau soră excluși nu trebuie tratați ca vrăjmași, nici considerați ca atare, ci ca frați care greșesc, după cum spune apostolul mai departe în aceeași epistolă: „Dacă cineva n-ascultă ce spunem noi în această epistolă îdacă este nedisciplinat, nu este dispus să se supună judecății sănătoase și regulilor iubitoare și generoase ale ordiniiș, pe acela să vi-l însemnați și să n-aveți nici un fel de legături cu el, ca să-i fie rușine. Să nu-l socotiți ca pe un vrăjmaș, ci să-l mustrați ca pe un frate” (2 Tes. 3:14, 15). Un caz cum este acesta ar implica din partea fratelui ceva împotrivire deschisă, publică față de regulile de ordine așezate de către apostol, ca purtător de cuvânt al Domnului; iar o astfel de împotrivire publică la principiile corecte trebuie mustrată de adunare, dacă adunarea decide că fratele este atât de nedisciplinat încât are nevoie de prevenire; iar dacă el nu consimte la forma cuvintelor sănătoase, trimise nouă de Domnul nostru prin apostol, să fie considerat atât de în dezacord, încât să nu mai fie cuvenit a avea părtășia fraților până când va consimți la aceste cerințe raționale. Frații nu trebuie să treacă pe lângă el pe stradă fără să-l observe, ci să fie tratat cu politețe. Excluderea trebuie să fie numai de la privilegiul adunării și de la orice asocieri frățești speciale etc., caracteristice pentru credincioși. Acest lucru este implicat și în cuvintele Domnului nostru: „Să fie pentru tine ca un păgân și ca un vameș”. Domnul nostru n-a vrut să spună că noi trebuie să-i facem rău unui păgân sau unui vameș, nici în vreun fel să tratăm aspru pe vreunul din ei, ci numai că noi nu trebuie să avem părtășie cu aceștia ca frați, nici să nu umblăm după confidențele lor, nici noi, ca Creaturi Noi, să nu le facem confidențe. Casa credinței trebuie să fie cimentată și legată împreună prin iubire, prin simpatie reciprocă și prin exprimarea acestora în diferite moduri. Fratele exclus este făcut să sufere prin lipsa acestor privilegii și binecuvântări, până când simte că trebuie să-și reformeze căile și să se întoarcă la adunarea familiei. În privința aceasta există o sugestie spre căldură, cordialitate, frăție adevărată, care trebuie să predomine printre membrii corpului Domnului.

Vol. VI, pag. 307, par. 2 — „Luați seama ca nimeni să nu întoarcă altuia rău pentru rău”:

Acesta este mai mult decât un sfat individual: este o poruncă adresată Bisericii întregi și este aplicabilă fiecărei adunări a poporului Domnului. Ea implică faptul că dacă unii din casa credinței sunt dispuși să se răzbune, să-și ia revanșa, să întoarcă altuia rău pentru rău, fie fraților fie celor din afară, n-ar însemna că Biserica se amestecă în treburile altora dacă ar observa asemenea curs. Este de datoria Bisericii să ia seama la aceasta. „Luați seama ca nimeni să nu întoarcă altuia rău pentru rău”, înseamnă, fiți atenți să se respecte acest spirit cuvenit în mijlocul vostru printre frați. Prin urmare, dacă bătrânii ar afla despre astfel de situații care intră în sfera acestei porunci, ar fi de datoria lor să sfătuiască blând frații sau surorile în privința Cuvântului Domnului, și dacă aceștia n-ar asculta, ar fi de datoria celor dintâi să aducă chestiunea în fața adunării etc., etc. Și aici este sarcina Bisericii să ia cunoștință de un astfel de curs nepotrivit din partea cuiva. Noi trebuie nu numai să luăm seama unul la altul și să ne păzim unul pe altul cu un interes blând, să observăm ca să nu se facă pași înapoi, ci trebuie să luăm seama ca, dimpotrivă, toți să urmărim ceea ce este bine. Trebuie să ne bucurăm și să lăudăm orice dovadă de progres în direcția bună, dându-i sprijinul nostru individual și ca adunare a poporului Domnului. Astfel făcând, după cum sugerează apostolul, putem să ne bucurăm totdeauna, și pe bune motive, fiindcă astfel ajutându-ne unul pe altul, corpul lui Cristos va spori de la sine în iubire, crescând tot mai mult în asemănarea Capului și devenind tot mai potrivit pentru moștenire împreună cu El în Împărăție.

R 3034, col. 2, par. 3, până la pag. 3035, col. 2, par. 1. Vezi fragmentul la pag. 200.

R 3092, col. 1, par. 1:

Să nu fim înțeleși greșit; Scripturile nu învață nicăieri că toți oamenii sunt frați în sensul spiritual; dimpotrivă, ele învață că cei neîndreptățiți nu sunt copii ai lui Dumnezeu, ci „copii ai mâniei”, iar unii dintre ei sunt atât de răi încât din punctul de vedere al lui Dumnezeu „au de tată pe Diavolul”; noi trebuie să recunoaștem ca frați în Cristos numai casa credinței și în mintea și în saluturile noastre să tragem o linie despărțitoare clară între aceștia și copiii acestei lumi. Aceasta nu înseamnă că copiii acestei lumi trebuie să fie tratați aspru de către noi sau să fie insultați sau ofensați; mai degrabă trebuie să le arătăm simpatie, iubire în măsura posibilului, ajutor, după cum sugerează apostolul. Trebuie, „cât avem ocazie, să facem bine la toți, dar mai ales celor din casa credinței” — fraților. Frații trebuie să fie recunoscuți chiar dacă ar cădea în dificultate, în capcanele periculoase ale adversarului; și dacă ar fi necesar ca părtășia noastră să fie retrasă pentru un timp, aceasta să fie numai cu scopul de a-i ajuta să se întoarcă la relația cuvenită cu Domnul și în iubirea și simpatia noastră în cea mai deplină măsură; după cum spune apostolul, chiar și aceștia trebuie tratați, nu ca vrăjmași, ci ca frați îndrumați greșit, pentru a căror recuperare trebuie să fim dispuși să ne dăm chiar și viața — o oră aici, una dincolo, un efort pentru acesta, unul pentru celălalt, fiindcă ei sunt ai Domnului. Numai după ce astfel de frați s-au întors de la serviciul Domnului ca „scroafa spălată care s-a întors să se tăvălească în mocirlă”, sau după ce au înlăturat lucrarea răscumpărătoare a lui Cristos ca omul din pildă care a lepădat haina de nuntă — numai atunci trebuie să-i socotim ca vrăjmași, împotrivitori, și chiar și atunci nu trebuie să aducem împotriva lor acuzații batjocoritoare, ci să lăsăm lucrurile pentru judecata Domnului. 2 Tes. 3:15.

23. Cum trebuie să exercite Bătrânii iubirea frățească în mustrarea „celor care trăiesc în neorândială”?

R 3211, col. 1, par. 3:

„Mustră, ceartă, îndeamnă cu toată blândețea și învățătura.” Această parte a îndemnului nu este aplicabilă la fel la toți; prea mulți se simt liberi să mustre sau să certe. Fără îndoială, mulți au nevoie să fie mustrați și mulți au nevoie să fie certați, dar ce puțini sunt capabili să facă aceasta pentru a folosi și nu pentru a dăuna! Apostolul i-a adresat aceste cuvinte într-un sens special lui Timotei ca un bătrân experimentat în Biserica lui Cristos, și într-o anumită măsură ca un supraveghetor printre bătrâni. Ar fi o mare greșeală să aplicăm aceste cuvinte în general, și ca fiecare din poporul Domnului să vadă în ce măsură ar putea administra mustrări și ar putea certa pe frații săi. Mai degrabă compătimirea noastră să se extindă în așa măsură încât mustrările și cearta să fie evitate, cu excepția cazului când datoria, prin responsabilitatea în Biserica lui Dumnezeu, ar necesita aceasta. Chiar și așa, un bătrân și supraveghetor cu experiență ca Timotei trebuia să vadă ca mustrarea și certarea și îndemnarea să fie făcute cu toată blândețea — cu răbdare, amabilitate și îngăduință, și cu învățătura (2 Tim. 4:2); arătând clar unde au fost încălcate principiile dreptății și indicând clar Cuvântul Domnului referitor la aceasta. Această datorie este încă în sarcina celor care ocupă locuri proeminente în Biserică, în care prin providența Domnului au fost desemnați; și în măsura în care ei sunt umpluți cu Spiritul Domnului, de iubire, blândețe și smerenie, de răbdare și îngăduință, ei se vor strădui să facă această treabă delicată și neplăcută, de mustrare și certare, unde va fi necesar, în cele mai modeste cuvinte și în cele mai favorabile condiții.

Vol. VI, pag. 300-301 — A mustra nu este o poruncă generală:

Ar fi totuși o mare greșeală a presupune că apostolul folosind acest limbaj general către Biserică a vrut să spună că fiecare persoană din Biserică trebuie să facă astfel de mustrare. A mustra înțelept, cu folos, este într-adevăr o pro-blemă foarte delicată și extrem de puțini au talentul s-o facă. Se înțelege că alegerea bătrânilor de către adunare înseamnă alegerea celor care posedă cea mai mare măsură a dezvoltării spirituale, combinată cu calități naturale care să-i constituie reprezentanți ai adunării, nu numai în privința conducerii adunărilor etc., ci și în privința menținerii ordinii în adunări și a mustrării celor nesupuși, în mod înțelept, blând, ferm. Că acesta este gândul apostolului, este arătat clar în cele două versete precedente, în care el spune:

„Vă rugăm, fraților, să recunoașteți pe cei care lucrează printre voi, care vă conduc în Domnul și vă sfătuiesc. Să-i prețuiți foarte mult, în dragoste, din pricina lucrării lor. Trăiți în pace între voi”. 1 Tes. 5:12, 13.

Dacă s-ar căuta și s-ar aplica în mod cuvenit înțelepciunea divină în alegerea bătrânilor adunării, urmarea ar fi că acei astfel aleși ar fi foarte apreciați; și deoarece începătorii nu trebuie aleși, înseamnă că aceștia au fost apreciați și selecționați pentru lucrarea lor fiindcă frații au observat că aveau o măsură considerabilă din Spiritul sfânt al iubirii, înțelepciunii și smereniei, pe lângă anumite daruri și calități naturale pentru acest serviciu. „Trăiți în pace între voi”, după cum îndeamnă apostolul, ar însemna că, după ce a ales acești bătrâni ca reprezentanți ai adunării, corpul în general va aștepta de la ei să facă serviciul pentru care au fost aleși și nu va încerca fiecare să mustre sau să prevină etc. Într-adevăr, după cum am văzut deja, poporul Domnului nu trebuie să se judece personal unul pe altul; și numai adunarea ca întreg poate exclude pe unul dintre ei de la părtășia și privilegiile adunării. Iar aceasta, după cum am văzut, poate veni numai după ce au fost făcuți diferiții pași de natură mai personală — după ce toate eforturile de reformare s-au dovedit inutile și interesele Bisericii în general au fost grav amenințate prin cursul greșit al încălcătorului. Dar în textul care ne stă în față apostolul îndeamnă ca adunarea să „recunoască" — adică să cunoască, să privească spre cei pe care și i-a ales ca reprezentanți și să aștepte ca ei să păzească interesele Bisericii, și să prevină pe cei nesupuși până la punctul în care chestiunea ar fi destul de serioasă pentru a-i aduce în fața Bisericii ca o curte.

24. Cum putem evita a ne judeca unul pe altul ca persoane?

Matei 18:15-18 „Dacă fratele tău păcătuiește împotriva ta, du-te și mustră-l între tine și el singur. Dacă te ascultă, ai câștigat pe fratele tău. Dar, dacă nu te ascultă, mai ia cu tine unul sau doi frați, pentru ca orice cuvânt să fie sprijinit pe mărturia a doi sau trei martori. Dacă nu vrea să asculte de ei, spune-l adunării; și dacă nu vrea să asculte nici de adunare, să fie pentru tine ca un păgân și un vameș. Adevărat vă spun, orice veți lega pe pământ, va fi legat în cer; și orice veți dezlega pe pământ, va fi dezlegat în cer.”

R 2431 — „Instrucțiuni pentru corpul lui Cristos”:

Domnul nostru nu numai că a aprobat judecata din partea Bisericii, dar și a dat îndrumări clare tuturor indivizilor în privința evitării de a se judeca unul pe altul și a supunerii la judecata Bisericii în calitate de corp al lui Cristos.

1) Ei trebuie să evite a judeca un frate sau o soră ca vinovați de înfăptuirea răului cu voia, și să încerce să chibzuiască la acea chestiune în particular, pentru ca unul sau altul să-și poată vedea eroarea.

2) Dacă acest lucru s-ar dovedi nefolositor, cel care se simte nedreptățit (totuși nejudecând încă pe fratele său ca vinovat cu voia) să cheme doi sau trei frați ca să asculte ambele părți ale controversei. (Așa cum sugerează apostolul, cei chemați să fie „înțelepți” — 1 Cor. 6:5 — din aceia pe care atât acuzatorul cât și acuzatul i-ar recunoaște, și a căror judecată ar respecta-o și ar urma-o.)

3) Dacă acești frați, chemați să acționeze ca judecători și pe care el însuși i-a ales ca fiind „înțelepți”, dau verdictul împotriva acuzatorului, aceasta ar trebui să rezolve chestiunea: acuzatorul ar trebui să-și recunoască greșeala. Nefăcând așa, ar implica faptul că el n-a căutat să recunoască adevărul ci și-a judecat fratele personal, tocmai lucrul împotriva căruia ne previn atât Domnul cât și apostolul. Dacă acuzatorul n-ar putea vedea pe deplin lucrurile în aceeași lumină ca „frații” săi, el ar trebui totuși să accepte decizia lor și să aibă încredere și să se roage Domnului să fie îndrumat spre vederi mai clare. Dar dacă frații chemați să judece ar fi de acord cu acuzatorul, atunci acuzatul ar trebui desigur să cedeze — în special dacă i-a recunoscut pe judecători ca „înțelepți”. Încălcătorul judecății acestor frați „înțelepți” (dacă chestiunea ar fi considerată de suficientă importanță) să fie acuzat și cauza să fie audiată de către Biserică — a cărei decizie să fie finală; și nesocotirea deciziei acesteia ar implica excomunicarea. Mat. 18:15-35.

Am examinat această chestiune cumva în detaliu, fiindcă ne temem că ceva din ultimul nostru număr părea să aprobe judecata personală. Domnul însă Își recunoaște Biserica și promite să acționeze prin ea și promite să dea judecata Sa celor care astfel o caută, promițând tocmai în această privință că unde sunt doi sau trei adunați în numele Său, El este în mijlocul lor. Marea dificultate în privința multora este lipsa de credință; ei nu cred Cuvântul Domnului, nici nu au încredere în providențele Sale, ci vreau să ia lucrurile în mâinile lor. Și acesta este cazul mai ales cu cei care sunt în greșeală.

Vol. VI, pag. 289-292 — Disciplina în ecclesie (Matei 18:15-18). Vezi fragmentul la pag. 202.

R 2666, col. 1, par. 2, 3:

În familia lui Dumnezeu, sfinții, concepuți de Spirit sfânt, trebuie să fie recunoscuți toți ca frați și să fie tratați ca atare. Noua creatură, nu vechea creatură, este frate în Cristos; ca atare noi putem iubi noua creatură și în unele privințe să avem foarte puțină iubire față de cea veche, întocmai cum toți au lipsă de respect în privința anumitor neajunsuri din carnea lor muritoare, când își dau seama de slăbiciunea și imperfecțiunea ei — și cu atât mai mult cu cât cresc în asemănarea divină ca Noi Creaturi. Dacă, prin urmare, un frate ne greșește, primul nostru gând ar trebui să fie că acest rău făcut nouă nu este făcut de fratele, de Noua Creatură în Cristos, ci de carnea sa muritoare, care pentru moment a pus stăpânire pe el sau într-o măsură l-a orbit. În consecință, în loc să fim mânioși pe fratele, să fim compătimitori și inimile noastre să simtă cu el, iar dorința noastră să fie puternică să-i facem bine și să-l ajutăm să-și biruie slăbiciunea vasului de pământ.

În armonie cu acest gând, Domnul nostru sugerează că metoda potrivită pentru cel ofensat este să meargă în liniște la cel care i-a făcut rău, fără să spună vreun cuvânt altora, și să aibă o convorbire amabilă cu el, căutând să-i arate calitățile și lipsurile chestiunii în discuție, și dacă este posibil să-l câștige pe fratele înapoi la părtășie, dreptate, armonie cu Domnul. Dacă aceasta nu este de ajutor, pasul următor să fie și acesta secret — să ia doi sau trei frați despre care presupune că au inimă bună și experiență mare, fără să încerce să le înfluențeze mintea, și să le ceară să asculte cauza și să dea sfat care dintre ei este în eroare. Acela dintre cei doi frați care ar fi în eroare să fie convins de confrații săi peregrini, ale căror argumente trebuie să fie bazate pe Scripturi și pe spiritul iubirii; dar dacă neînțelegerile între cei doi încă persistă și nu pot fi armonizate, atunci, ca o curte de ultim resort, chestiunea să fie dusă înaintea Bisericii — cei consacrați — și după ce a fost audiată de Biserică, decizia ei trebuie să fie considerată finală și să fie acceptată de toți. Dacă unul dintre frați are totuși îndoieli în privința dreptății care i s-a făcut, el se poate consola cu gândul că în mod sigur va obține o binecuvântare consimțind pe deplin și din inimă la aranjamentele Domnului, chiar dacă ar avea o măsură așa de mare de încredere în sine încât să creadă că partea sa este corectă, în pofida judecății contrare a tuturor fraților.

Vol. VI, pag. 402, par. 2, până la pag. 406 — „Nu judecați, ca să nu fiți judecați; căci cu ce judecată judecați, veți fi judecați” (Mat. 7:1, 2). Vezi fragmentul la pag. 203.

Vol. VI, pag. 414, par. 2, până la pag. 417 — „Dacă fratele tău păcătuiește împotriva ta”:

Dar nu este oare aceasta în conflict cu porunca Domnului nostru, „Nu judecați ca să nu fiți judecați?” Nu trebuie oare să-l judecăm pe răufăcător individual și apoi să vorbim, sau să clevetim despre faptele sale rele, sau să-l „vorbim de rău”, așa încât toată Biserica să-l cunoască și să-l respingă pe răufăcător?

În nici un caz: aranjamentul divin este în armonie deplină cu el însuși când este corect înțeles. Dacă A și B au o neînțelegere, și A crede că a fost păgubit de B, el nu trebuie să-l judece pe B în sensul de a-l condamna. El poate doar spune: „Este o neînțelegere între noi și eu sunt sigur că am dreptate; deși B s-ar putea simți și el sigur că are dreptate și că eu n-am fost păgubit”. A nu poate exclude de la părtășie pe B în baza aceasta, căci a face astfel ar însemna să-l judece — să-l condamne. El ar putea să-și spună: „Problema este totuși măruntă, ca între frați, și o voi lăsa să treacă, crezând că B, ca frate în Domnul, nu m-a nedreptățit intenționat și poate că vederea mea, nu a lui este cea greșită".

Dacă nu este în stare să privească astfel, totuși nu trebuie să judece, nu trebuie să decidă că el are dreptate și B nu are — ci trebuie să meargă la B și să-i explice cum îi apare lui situația, și dacă este posibil să ajungă la o înțelegere amabilă, frățească, poate prin concesii reciproce. Dar dacă ei nu pot fi de acord, el le poate cere la doi sau trei frați dintre cei mai înțelepți din Biserică, C și D (frați în a căror sinceritate B și el ar avea mare încredere), să meargă cu el la B în această pro-blemă — nu să-l condamne pe B, căci nu trebuie să-l fi condamnat sau judecat nici A însuși, ci să audieze cazul în prezența lui A și B și să-i sfătuiască pe amândoi. Aceasta ar trebui să dea rezultate satisfăcătoare pentru toți — în special dacă toți au spiritul iubirii unul față de altul și dorința de a proceda corect unul față de altul ca membri ai corpului uns. Dar dacă pacea nu este încă stabilită, totuși nu trebuie să se facă nici o judecare, nici o condamnare, deoarece nu pot „judeca” doi sau trei frați, ci numai Biserica poate judeca.

Dacă atunci când A a luat cu el pe C și D, ei și-au spus părerea împotriva lui A și în favoarea lui B, aceasta ar trebui să pună capăt situației. În asemenea condiții, A nu poate duce cazul în fața Bisericii. În mod evident el ar fi încrezut și „obraznic” dacă ar duce cazul mai departe. Instrucțiunea Domnului nu-i mai dă alte privilegii (Mat. 18:15); dar dacă el ar fi tot nemulțumit, nu cunoaștem nici un principiu care să fie încălcat dacă ar lua pe alți doi sau trei frați capabili și fără prejudecăți, E, F, G, și ar merge la B pentru o nouă audiere a cazului și a avea sfatul lor.

Dar dacă, atunci când A a luat pe C și D și au mers la B, toți au fost în favoarea argumentelor lui A, că B îl nedreptățise și refuza să se oprească, și dacă B după un timp rezonabil refuză sau neglijază să îndrepte greșeala, A ar fi privilegiat ca împreună cu C și D să ceară o adunare a Bisericii, în fața căreia A și B să repete toată situația — căci trebuie să se presupună că dacă B se asociază încă cu Biserica înseamnă că el îi recunoaște sfatul și autoritatea, și trebuie de asemenea să se presupună că B este conștiincios. Când Biserica ascultă cazul, să nu uite că numai îndreptățiții și sfințiții constituie Biserica și că ei stau la judecată în numele Domnului și Capului lor și pentru a exprima judecata Lui. Demersul nu este pentru a se face o luptă de partide în Biserică, ci pentru a se păstra unitatea în legătura păcii. A și B desigur nu trebuie să voteze, și nu trebuie să voteze nimeni care simte altceva decât dorința de a exprima judecata Domnului în cazul respectiv. Decizia trebuie să fie unanimă, sau practic unanimă — chiar dacă aceasta ar trebui să ceară ceva modificare a sentimentelor extreme. Dreptatea să fie totdeauna temperată de milă, „luând seama la tine însuți, ca să nu fii ispitit și tu”. Gal. 6:1.

Decizia Bisericii trebuie să fie acceptată de către toți ca finală; și oricine refuză să accepte și să se conformeze cerințelor ei în astfel de chestiune de morală (nu de conștiință) trebuie să fie pentru alții „ca un păgân și ca un vameș” — până când va înceta să sfideze Biserica — când, desigur, acesta va fi iertat și primit la părtășie deplină ca înainte. Obiectivul nu este ca fratele să fie respins complet, ci numai să se arate lipsă de favoare față de calea sa greșită cu scopul de a-l ajuta să și-o corecteze. A-l trata pe un atare „ca pe un păgân și ca pe un vameș” n-ar însemna ca acesta să fie defăimat și dezonorat nici chiar după ce a fost pus la o parte. Cei din poporul Domnului nu trebuie să fie defăimători sau bârfitori în nici o împrejurare: porunca generală „nu vorbiți de rău pe nimeni” se aplică în cazul acesta cu exactitate. Nici despre vameși și păcătoși nu trebuie să vorbim rău, și nici să ne uităm cu mânie la ei sau să refuzăm a avea afaceri cu ei, ci trebuie să le reținem părtășia deosebită și politețea care sunt cuvenite fraților din Noua Creație care posedă Spiritul sfânt și iubirea, bucuria și pacea acestuia.

Dacă B ar refuza să asculte Biserica și să înceteze a mai face rău lui A, iar mai târziu s-ar căi și ar fi reprimit la părtășie deplină, ar trebui să se țină cont de neascultare ca un lucru împotriva lui, dacă vreodată ar fi nominalizat pentru datoriile de Bătrân. El ar trebui să manifeste o schimbare categorică înainte de a fi considerat potrivit pentru acel serviciu; deoarece chiar dacă ar fi cu totul conștiincios, calea lui ar dovedi cel puțin că este mărginit în privința a ceea ce este drept acolo unde interesele sale personale ar fi implicate. Într-adevăr, a refuza să dea atenție sfatului a trei frați și a necesita aducerea celui greșit în fața Bisericii pentru judecare ar fi un indiciu nefavorabil, chiar dacă după aceea el ar asculta Biserica, s-ar supune și i-ar aduce despăgubiri lui A.

25. Cum trebuie exercitată amabilitatea frățească față de frații care au „marote” doctrinare?

Romani 14:1 „Primiți pe cel slab în credință, fără să-i judecați întrebările îndoielnice.”

Vol. VI, pag. 317, par. 1, până la pag. 318, par. 1:

În sprijinul celei de-a treia propuneri ale noastre: Nu are importanță cât de siguri suntem că avem adevărul, ar fi desigur neînțelept ca noi astfel să închidem și să zăvorâm ușa întrebărilor și expresiilor contrare, încât să excludem tot ceea ce liderul adunării sau întreaga adunare ar putea considera eroare. O singură limitare trebuie să existe pentru a fi o excludere totală, și anume, adunările Creaturilor Noi nu trebuie să fie pentru analizarea subiectelor lumești, științelor și filosofiilor lumești, ci numai pentru studiul revelației divine; iar în studiul revelației divine adunarea trebuie să recunoască, în primul rând, în ultimul rând și întotdeauna, diferența între principiile fundamentale ale doctrinelor lui Cristos (pe care nici un membru nu le poate nici schimba, nici consimți să fie puse la îndoială) și discuția despre doctrinele avansate, care trebuie să fie pe deplin în armonie cu principiile fundamentale. Pentru cele din urmă trebuie să se dea totdeauna ocazii depline și nestingherite ca să fie ascultate, și să fie adunări în care să fie ascultate. Aceasta însă nu înseamnă că trebuie să fie ascultate tot mereu și că unei persoane trebuie să i se permită să încurce și să deranjeze fiecare adunare și fiecare subiect cu vreo anumită marotă. Marota lui să aibă o audiere corectă și o discutare corectă cu o ocazie potrivită, în prezența unora bine pregătiți în Adevăr, și dacă este respinsă de adunare ca fiind nescripturală, iar promotorul ei nu se convinge de faptul că este nescripturală, acesta să se abțină cel puțin de la a-și impune subiectul asupra atenției Bisericii pentru o vreme îndelungată — poate un an — când el ar putea cere, fără a fi nepotrivit, o altă audiere, care i-ar putea fi acordată sau nu, după cum adunarea ar considera că subiectul este vrednic de audiere și de investigare sau nu.

Ceea ce sugerăm noi este că, dacă nu există asemenea supapă, pot surveni două pericole: Primul este pericolul căderii în starea pe care o vedem predominând acum în bisericile nominale ale creștinătății, în care este imposibil să se găsească acces la urechile lor prin adunările obișnuite ale Bisericii, fiecare cale de acces fiind cu grijă păzită. Celălalt pericol este că persoana având o teorie care judecății lui i se pare adevăr — nu are importanță cât de falsă sau irațională ar fi — nu s-ar simți niciodată mulțumită dacă n-ar avea o audiere rezonabilă, ci ar impune continuu subiectul, pe când, după ce a fost ascultat în mod rezonabil, chiar dacă n-a fost convins de eroarea argumentului său, el ar fi dezarmat în privința faptului că n-ar fi potrivit să se impună subiectul asupra celor care deja i-au auzit ideea și au respins-o.

26. Care este relația între amabilitatea frățească și „unitatea credinței?

Efeseni 4:11-16 „Și El a dat pe unii apostoli, pe alții proroci, pe alții evangheliști, pe alții păstori și învățători, pentru desăvârșirea sfinților, în vederea lucrării de slujire, pentru zidirea trupului lui Hristos, până vom ajunge toți la unitatea credinței și a cunoștinței Fiului lui Dumnezeu, la starea de om matur, la măsura staturii plinătății lui Hristos; ca să nu mai fim copii aruncați și duși încoace și încolo de orice vânt de învățătură, prin viclenia oamenilor și prin șiretenia lor în uneltirea rătăcirii; ci, spunând adevărul în dragoste, să creștem în toate până la Cel care este Capul, Hristos. Din El, tot trupul, bine alcătuit și strâns legat, prin ceea ce dă fiecare încheietură, își face creșterea potrivit cu lucrarea fiecărei părți în măsura ei și se zidește în dragoste.”

Vol. VI, pag. 239, par. 1, până la pag. 240, par. 1:

În Scrisoarea sa către Efeseni (4:1-16) apostolul repetă această lecție a unității Bisericii ca un corp din multe membre, sub un Cap, Cristos Isus, și unite printr-un spirit — spiritul iubirii. El îi îndeamnă pe toți acești membri să umble într-un chip vrednic de chemarea lor, în smerenie, blândețe, îndelungă răbdare, îngăduindu-se unii pe alții în iubire, căutând să păstreze unitatea Spiritului în legătura păcii. În acest capitol apostolul prezintă pe diferiții membri ai corpului numiți pentru servicii speciale în corp și ne spune obiectivul serviciului, zicând: „El a dat pe unii îsă fieș apostoli, pe alții proroci, pe alții evangheliști, pe alții păstori și învățători, pentru desăvârșirea sfinților în vederea lucrării de slujire îpregătindu-i pentru misiunea sau serviciul glorios al Împărăției Milenareș, pentru zidirea îedificareaș trupului lui Hristos, până vom ajunge toți la unitatea credinței și a cunoștinței Fiului lui Dumnezeu, la starea de om matur, la măsura staturii plinătății lui Hristos; ca ... spunând adevărul în dragoste, să creștem în toate până la Cel care este Capul, Hristos. Din El, tot trupul, bine alcătuit și strâns legat, prin ceea ce dă fiecare încheietură, își face creșterea ... și se zidește în dragoste”. Efes. 4:11-16.

Remarcăm imaginea pe care o zugrăvește apostolul pentru noi — aceea a unui corp uman, însă mic și nedezvoltat. El ne informează că voința divină este ca toți membrii să crească până la deplina dezvoltare, deplina tărie și putere — „starea de om matur” este imaginea care reprezintă Biserica în starea ei cuvenită, completă. Ducând imaginea de-a lungul veacului până în prezent, vedem că membrii au adormit unul după altul pentru a aștepta marea organizare a dimineții Milenare la Întâia Înviere, iar locurile acestora au fost continuu completate așa încât Biserica n-a fost niciodată fără o organizare deplină, deși uneori se putea să existe la un membru slăbiciuni mai mari, iar la altul putere mai mare. Totuși, străduința fiecărui membru trebuie să fie întotdeauna să facă tot ce-i stă în putere pentru zidirea trupului, pentru întărirea membrilor și pentru desăvârșirea lor în darurile Spiritului — „până vom ajunge toți la unitatea credinței”.

Unitatea credinței este de dorit; trebuie să se depună străduință pentru ea — dar nu felul de unitate spre care se țintește în general. Unitatea trebuie să fie în privința „credinței care a fost dată sfinților odată pentru totdeauna” în puritatea și simplitatea ei, și cu deplina libertate a fiecărui membru de a avea vederi diferite asupra punctelor minore și fără nici o instruire în privința speculațiilor, teoriilor etc., omenești. Ideea scripturală despre unitate este pe principiile fundamentale ale Evangheliei. (1) Răscumpărarea noastră prin sângele prețios și îndreptățirea noastră prin credință demonstrată în acest sânge. (2) Sfințirea noastră, punerea deoparte pentru Domnul, pentru Adevăr și pentru serviciul acestora — inclusiv serviciul fraților. (3) În afara acestor lucruri esențiale, pe baza cărora trebuie cerută unitatea, nu poate exista nici o părtășie scripturală; asupra oricărui alt punct trebuie să se acorde cea mai deplină libertate, cu dorința însă de a vedea și de a ajuta pe alții să vadă planul divin în fiecare trăsătură și detaliu al lui. Astfel, fiecare membru al corpului lui Cristos, menținându-și libertatea personală, va fi atât de complet devotat Capului și tuturor membrilor, încât îi va face plăcere să dea totul pentru ei, chiar și viața.

Vol. VI, pag. 326-328 — „Fiecare să fie deplin convins în mintea lui” (Rom. 14:5).

Orice minte logică găsește plăcere în a ajunge la o decizie, dacă este posibil, cu privire la orice punct din adevăr; și apostolul spune că pentru aceasta trebuie să se străduiască fiecare membru al Bisericii individual — „în mintea lui”. Este însă o greșeală obișnuită a se încerca să se aplice această regulă bună personală la o Biserică sau la o adunare în studiul biblic — a se încerca forțarea tuturor să decidă exact asupra aceleiași concluzii în privința sensului Cuvântului Domnului. Este cuvenit să dorim ca toți să vedem „la fel”; dar nu este rațional să așteptăm acest lucru când știm că toți suntem căzuți de la perfecțiune, nu numai a corpului, ci și a minții, și că aceste abateri sunt în diferite direcții, după cum se va vedea prin diferitele forme ale capului care se vor găsi în orice adunare de oameni. Diferitele noastre feluri și grade de educație sunt de asemenea factori importanți în ajutorarea sau împiedicarea unității de opinie.

Dar oare nu sugerează apostolul că toți trebuie să avem în atenție aceleași lucruri? — că toți vom fi învățați de Dumnezeu așa încât toți vom avea spiritul minții sănătoase? — și că trebuie să ne așteptăm să creștem în har și cunoștință, zidindu-ne unul pe altul în credința preasfântă?

Da, toate acestea sunt adevărate, dar nu se sugerează că toate vor fi realizate într-o singură adunare. Cei din poporul Domnului nu numai că au minți diferit dezvoltate și diferențe în experiență și educație, dar pe lângă acestea ei au vârste diferite ca Noi Creaturi — prunci, tineri, maturi. Nu trebuie să ne surprindă prin urmare dacă unii sunt mai înceți decât alții în a înțelege, și, ca atare, mai înceți în a fi convinși în mintea lor în privința „lucrurilor adânci ale lui Dumnezeu”. Ei trebuie să înțeleagă lucrurile fundamentale — că toți au fost păcătoși; că Cristos Isus, Conducătorul nostru, ne-a răscumpărat prin sacrificiul Său încheiat la Calvar; că noi acum suntem în Școala lui Cristos pentru a fi învățați și pregătiți pentru Împărăție și pentru serviciul ei; și că nimeni nu intră în această Școală decât prin deplină consacrare Domnului a tot ce are. Aceste lucruri toți trebuie să le vadă și să consimtă la ele complet și întotdeauna, altfel nu-i putem recunoaște nici măcar ca frați prunci în Noua Creație; dar noi avem cu toții nevoie de răbdare unul cu altul și de suportarea ciudățeniilor unuia de către altul — iar în spatele acestora trebuie să fie iubirea, care sporește fiecare dar al Spiritului pe măsură ce ajungem tot mai aproape de plinătatea ei.

Astfel stând lucrurile, toate întrebările, toate răspunsurile, toate comentariile — în adunări la care participă mai mulți — trebuie să fie pentru întregul grup prezent (și nu personal pentru unul sau mai mulți), și de aceea trebuie să fie adresate Coordonatorului, care-i reprezintă pe toți — în afară de cazul când Coordonatorul pentru conveniență îi cere vorbitorului să stea cu fața spre ascultători și să se adreseze direct. De asemenea, după ce și-a exprimat opinia, fiecare să asculte în liniște opiniile altora și să nu se simtă chemat să polemizeze sau să-și redeclare poziția deja declarată. După ce și-a folosit ocazia, fiecare trebuie să lase pe seama Domnului să conducă, să învețe și să arate adevărul, și să nu insiste ca toți să fie făcuți să vadă fiecare punct așa cum îl vede el, nici chiar cum îl vede majoritatea. „În cele esențiale unitate, în cele neesențiale caritate”, este regula potrivit a fi urmată.

Suntem totuși de acord că fiecare punct al adevărului este important, că și cel mai mic punct de eroare este dăunător și că poporul Domnului trebuie să se roage și să se străduiască pentru unitatea în cunoștință; dar nu trebuie să sperăm să ajungem la ea prin forță. Unitatea de spirit bazată pe principiile fundamentale ale adevărului este lucrul important; și când aceasta este menținută putem fi încrezători că Domnul nostru va îndruma pe toți care o posedă în tot adevărul cuvenit și necesar lor. În legătură cu aceasta conducătorii turmei Domnului au nevoie de înțelepciune specială, iubire, forță de caracter și claritate în Adevăr, așa încât la încheierea fiecărei adunări cel care a condus să poată fi în stare să rezume descoperirile scripturale și să lase toate mințile sub influența lor binecuvântată — exprimându-se clar, hotărât, iubitor — dar niciodată dogmatic, cu excepția principiilor fundamentale.

R 2877, col. 1, par. 7:

Fără îndoială toți au remarcat faptul că cei care arată cel mai adânc interes față de planul divin nu sunt întotdeauna cei mai liniștiți și mai agreabili oameni din lume: adesea ei sunt atât de combativi încât se necăjesc atât pe ei înșiși cât și pe prietenii lor prin lipsa lor de înțelepciune sau prin dispoziția lor spre ceartă și dispută. Tocmai calitatea pe care apostolul o menționează în acest text prin expresia a fi cu un gând sau a fi în armonie, în mod ciudat, lipsește din punct de vedere natural din dispoziția majorității celor care ajung să fie adânc interesați de adevărul prezent. Și unii au fost înclinați să condamne în grabă doctrinele și să spună: Acesta nu este spiritul pașnic al lui Cristos. Unde este spiritul lui Cristos, acolo trebuie să fie iubire și armonie. Așa spune apostolul: „Încolo îîn final, în trad. englezăș fraților ... fiți cu un gând”. Și acest lucru trebuie avut în minte că este rezultatul final al disciplinării și instruirii în școala lui Cristos; prin obținerea acestei dispoziții spre armonie (deși în același timp loiali și curajoși pentru adevăr), ne putem măsura creșterea în har, în cunoștință și în iubire.

R 3127, col. 1, par. 6:

Chiar dacă n-a fost nimic de mustrat în starea filipenilor, totuși ei au avut nevoie de îndemnul să stea tari. Prin favoarea Domnului ei ajunseseră deja la o realizare considerabilă în harurile spiritului — acum însă trebuia să fie probați ca să-i verifice, să-i încerce; și pentru această grea încercare, la care fiecare individ și fiecare adunare a poporului Domnului trebuie să se aștepte, apostolul dorea să-i pregătească — să-i îndemne să nu se retragă de la pașii înaintați ai iubirii și ascultării deja făcuți — să continue tari, totuși neîncrezându-se în propria putere, ci așa cum exprimă el, să „stea tari în Domnul”, încrezându-se în puterea Lui, în harul Lui, îndeajuns pentru orice timp de nevoie.

R 3128, col. 2, par. 2, 3:

„Nu vă îngrijorați de nimic” (în limba engleză îngrijiți) este următorul îndemn; dar deoarece cuvântul englezesc îngrijiți și-a pierdut sensul original, există aici pericol de eroare. Inițial cuvântul dădea ideea de a fi plin de griji — neliniște, tulburare. Cuvintele apostolui corespund exact cu îndemnul Domnului nostru, „Nu vă gândiți”, și înseamnă nu fiți neliniștiți, apăsați, plini de griji. Este potrivit ca poporul Domnului să fie cu grijă, în sensul cuvântului grijă așa cum este folosit astăzi. Să nu fim neglijenți, indiferenți, neatenți la conduita sau la cuvintele noastre, ci să fim precauți.

Neliniștea și poverile sunt inevitabile pentru cei care se sprijină pe ei înșiși, pe înțelepciunea lor, puterea lor, priceperea lor; dar membrii corpului lui Cristos, acceptați în Cel preaiubit, adoptați în familia divină, fii ai lui Dumnezeu, sunt asigurați tot mereu în Cuvânt că dacă ei rămân credincioși, toate lucrurile vor lucra împreună pentru binele lor cel mai mare. De ce să fie apăsați? De ce să se simtă neliniștiți? Cel care le apără interesele nu doarme. Când creștinii se simt neliniștiți, temători, apăsați, este o dovadă că le lipsește credința, și probabilitatea este, fie că n-au crescut până la punctul de a avea credința cuvenită în Domnul, fie au permis „norilor pământești” și grijilor acestei vieți să vină între ei și Domnul, așa încât nu mai au încredere că sunt în continuare în iubirea și în grija Sa. Toți cei care sunt în astfel de stare să meargă imediat la tronul harului ceresc și la făgăduințele divine, și obținând milă la tron și hrănindu-se din făgăduințe, să se întărească în Domnul și în încrederea în El, și grijile care-i macină vor da loc credinței, încrederii, păcii în inimă, indiferent de condițiile din afară.

27. Cum trebuie să procedeze amabilitatea frățească cu cei care aduc ofense grave în Biserică?

Vol. VI, pag. 302, par. 1:

În timp ce considerăm această fază a subiectului, ne-am putea opri o clipă să vedem măsura în care Biserica, direct sau indirect, sau prin bătrânii ei, trebuie să exercite această datorie de a-i preveni pe cei nedisciplinați și în cele din urmă a-i exclude din adunare. Nu stă în puterea Bisericii să excludă pentru totdeauna. Fratele care, după ce a ofensat fie pe un frate membru sau întregul corp al Bisericii, se întoarce și spune: „Regret calea mea greșită și promit să depun cele mai bune străduințe pentru ca pe viitor să fac ce este bine”, sau ceva echivalent, acesta trebuie să fie iertat — pe deplin, cu generozitate — atât de sincer cum și noi sperăm ca Domnul să ierte păcatele tuturor. Nimeni în afară de Domnul nu are puterea sau autoritatea să separe pentru totdeauna o persoană — puterea de a separa o mlădiță din Viță. Suntem informați că există păcat spre moarte, pentru care este inutil a ne ruga (1 Ioan 5:16); și noi trebuie să ne așteptăm ca un astfel de păcat cu voia care ar aduce pedeapsa cu Moartea a Doua să fie atât de deschis, atât de flagrant, încât să fie repede văzut de către cei care sunt în părtășie cu Domnul. Nu trebuie să judecăm pe cineva după ceea ce are în inimă, fiindcă noi nu-i putem citi inima; dar, dacă comite păcat cu voia spre moarte, în mod sigur acesta se va manifesta la exterior — prin buzele lui, dacă sunt încălcări doctrinare, negând sângele prețios al ispășirii; sau prin imoralitățile lui, dacă s-a întors ca să umble conform trupului, „ca scroafa spălată care s-a întors să se tăvălească iarăși în mocirlă". În privința unor astfel de persoane, la care se face referire în Evrei 6:4-8; 10:26-31, apostolul ne atrage atenția să n-avem nimic de-a face cu ei — nici să nu mâncăm cu ei, nici să nu-i primim în casele noastre și nici să nu le urăm succes (2 Ioan 9-11); fiindcă cei care au legături cu ei sau le urează succes ar fi socotiți că-și iau locul ca vrăjmași ai lui Dumnezeu și ca părtași la faptele rele sau la doctrinele rele, după cum ar fi cazul.

Vol. VI, pag. 417, par. 2, până la pag. 418 — Ofense la adresa Bisericii:

Am analizat procedura corectă în judecarea ofenselor personale, dar în cazul desfrânării menționat de apostol și în alte posibile cazuri ofensa ar putea să nu fie împotriva vreunui anumit membru al Ecclesiei, ci împotriva întregii Ecclesii, împotriva cauzei pe care noi împreună o reprezentăm. Care trebuie să fie atunci modul de a proceda?

Ar putea fi la fel ca și în cazul unei nedreptăți individuale, dacă păcatul n-ar fi de domeniu pu-blic. Dar dacă problema ar fi cunoscută public, ar fi de datoria bătrânilor să-l citeze pe ofensator în fața Bisericii pentru judecare, fără vizitele preliminare private, fiindcă publicitatea l-a făcut să treacă de domeniul rezolvării private. Tot așa, dacă ar fi un caz de defăimare a bătrânilor sau a vreunuia dintre ei, cazul ar trebui audiat de către Biserică, și nu în particular, deoarece defăimătorii, dacă în deplină cunoștință au gândit că au o cauză bună, totuși au neglijat regula Domnului („Du-te ... între tine și el singur”, iar apoi „mai ia cu tine unul sau doi frați”) și au răspândit povești scandaloase și defăimătoare, prin aceasta au dus cazul în afara puterii de îndreptare individuală și l-au făcut caz pentru Biserică.

În asemenea cazuri ar fi potrivit ca Bătrânul defăimat să convoace consiliul Bătrânilor ca reprezentanți ai Bisericii, să nege calomniile și să ceară ca defăimătorii să fie trași la răspundere în fața Bisericii pentru acuzațiile de defăimare și mărturie mincinoasă, deoarece ofensa lor a fost față de Biserică (1) prin aceea că a fost contrară regulilor așezate de Capul Bisericii și contrară decenței și bunelor moravuri; și (2) deoarece defăimarea fiind la adresa unui Bătrân ales de Biserică, a fost astfel defăimare la adresa întregii Biserici care l-a ales. Defăimătorii ar trebui să fie condamnați și mustrați, cerându-li-se să-și recunoască greșeala; dar după ce s-ar face acest lucru ei ar avea dreptul să facă demersuri împotriva Bătrânului presupus a fi în eroare, întocmai cum ar fi trebuit să facă de la început.

28. După ce reguli să fie judecați „frații mincinoși”?

Vezi indexul subiectelor din Reprinturi.

29. Care trebuie să fie atitudinea noastră față de „cerneri” printre frați?

1 Cor. 11:19 „Căci trebuie să fie și partide între voi, ca să se arate cei aprobați printre voi.”

R 2386, col. 1, par. 2, până la sfârșit:

Dar în mod treptat apostolul își conduce cititorii mai departe și le arată starea lor spirituală slabă (1 Cor. 3:3), așa cum se vede din faptele pe care le citează, zicând: „Printre voi este gelozie și ceartă și dezbinări” (un spirit de partidă, care-i desparte mai degrabă sub conducere umană decât să-i unească sub Cristos, adevăratul și singurul Cap). Să observăm că apostolul nu acuză Biserica din Corint de ceea ce s-ar numi păcate lumești mari: ucidere, hoție, blasfemie etc., ci de dovezi mai rafinate ale unei stări greșite a inimii — o lipsă a spiritului iubirii. Și totuși, așa cum a arătat Domnul nostru, mânia, ura și răutatea sunt ucidere în inimă. Continuând însă, el arată că nu toți, ci numai o parte dintre ei erau în această stare în mod serios greșită a inimii. De aceea el adaugă (11:18, 19): „Aud că ... între voi sunt dezbinări; și în parte o cred. Căci trebuie să fie și partide între voi, ca să se arate cei aprobați printre voi”.

La fel cernerile care sunt în desfășurare în acest timp de seceriș, sunt nu numai să separe pe cei pe care-i dezaprobă Domnul, ci și să-i arate pe cei pe care Domnul îi aprobă: și în nici o altă privință nu poate fi observată mai clar și mai distinct această chestiune, decât în privința deosebirii de spirit manifestat acolo unde este o dezbinare, o cernere în progres. Nu ne referim în mod special la dificultatea pe care o menționezi, despre care nu avem nici o cunoștință încă: ne ocupăm numai de principiile generale, care par să se aplice în fiecare caz ca acesta. Cei care n-au avut încă o cernere, au avut ocazii speciale să se întărească în cunoștința adevărului și în spiritul lui, și când va veni cernerea, va fi probabil severă, pe măsura binecuvântării de care s-au bucurat înainte.

Îndemnăm, prin urmare, pe tot poporul Domnului de pretutindeni să-și pună inima în ordine, curățând tot aluatul de răutate, invidie, ceartă, ură, vorbire de rău (ucidere incipientă), și să-și umple fiecare colț și spațiu al naturii lor, pe cât este posibil, cu Spiritul Domnului, spiritul adevărului, cu Iubire: și atunci când vor veni cernerile și separările, ei să fie atenți și să nu fie înșelați de către Adversar, care va încerca întotdeauna să pună întunericul în locul luminii și nu va ezita în privința denaturărilor, defăimării, vorbirii de rău, calomniei etc. Și cum Adversarul nu ezită în privința acestora, nu vor ezita nici cei care devin conștient sau inconștient agenții și uneltele lui. Aceștia par să piardă nu numai respectul de sine și simțul decenței și al dreptății și al iubirii de adevăr (pe care chiar și lumea și creștinii nominali l-ar avea), ci în amărăciunea spiritului lor par să dea mărturie deplină în privința spiritului care-i animă. În aceste încercări și cerneri putem fi siguri că numai acea clasă va ieși victorioasă, și anume, cei care rămân sub umbra Celui Atotputernic, nu numai în doctrinele lor, ci și în faptele vieții zilnice, și în cuvintele și gândurile lor. Să ne amintim cuvintele apostolului Petru, în privința necesității îmbrăcării cu harurile spiritului: „Dacă faceți lucrul acesta, nu veți aluneca niciodată; căci în felul acesta vi se va da din belșug intrare în împărăția veșnică a Domnului și Mântuitorului nostru Isus Hristos”.

Datoria celor credincioși în fiecare caz este aceeași: să țină sus lumina — să manifeste spiritul adevărului și să refuze a tolera răul — să-l mustre prin Cuvântul Domnului și într-un spirit de iubire și fermitate blândă. Cu cât mai devreme se vor depărta toți cei care iubesc răul — mânia, răutatea, ura etc. — de cei cărora le place să vorbească adevărul în iubire, cu atât va fi mai bine. După cum sugerează apostolul despre această clasă: „Ei au ieșit din mijlocul nostru, dar nu erau dintre ai noștri”. Cei care iubesc adevărul și au spiritul lui să nu plece; ci să nu uite strângerea lor laolaltă, și cu atât mai mult cu cât văd că Ziua se apropie.

Dar nimic din cele anterioare să nu fie înțeles că sfătuiește la forțarea unei rupturi, sau la neglijență în privința celor care s-ar putea „poticni”. Chiar dimpotrivă, adevărata iubire de frați înseamnă răbdare, îndelungă răbdare, blândețe, amabilitate — bunăvoință de a ceda în folosul lor și a-i accepta în orice nu este esențial — în orice nu este opus literei sau spiritului adevărului. Căci numai iubirea și credincioșia față de Dumnezeu sunt înainte de iubirea și credincioșia față de frați. De aceea fiecare, nu numai să sacrifice preferințele sale neesențiale (ca să păstreze unitatea spiritului în legătura păcii), ci mai mult: apostolul declară că măsura potrivită a acestei iubiri este dispoziția de „a-și da viața pentru frați”.

Numai după ce am făcut tot ce ne stă în putere pentru a păstra unitatea pe linii scripturale și o ruptură este inevitabilă, o putem privi ca o cernere providențială din care va rezulta ce este bine. Și fiecare să-și examineze cu grijă și cu rugăciune propria inimă și conduită și să se asigure că nu egoismul și slava deșartă îl conduce, ci numai iubirea. Și când are loc o ruptură, fiecare să fie atent și să evite orice cuvinte sau fapte sau priviri lipsite de amabilitate, care mai târziu ar putea fi bariere care să împiedice întoarcerea celor care, văzând eroarea căii lor, ar putea dori să se întoarcă la părtășie sfântă. Și aceștia care se întorc să fie primiți din toată inima și cu toată bucuria — „smulgându-i cu teamă din foc” etc.

Aceste „cerneri” par să accentueze cuvintele Învățătorului: „Păstrează ce ai, ca nimeni să nu-ți ia cununa”. Văzând că unii vin în lumina adevărului prezent, bucuria noastră este în mod necesar temperată de ideea că ei probabil iau locurile în încercare ale unora care au fost cântăriți în balanță și găsiți ușori. „Să ne temem”, cum sugerează apostolul, ca nu cumva fiindu-ne făcută o făgăduință de a intra în odihna Lui, careva dintre noi să pară că a rămas în urmă, pierzând fie credința, fie spiritul adevărului: căci pierderea uneia dintre ele înseamnă mai devreme sau mai târziu pierderea și a celeilalte.

30. Care trebuie să fie atitudinea tuturor „sacrificatorilor adevărați” unii față de alții și față de cei care au părăsit „Sfânta”?

Tabernacolul, pag. 62, par. 1-3:

Apostolul Pavel explică faptul că numai acele animale care erau jertfe pentru păcat se ardeau afară din tabără. Și apoi adaugă: „Să ieșim deci afară din tabără, la El, purtând batjocorirea Lui" (Evr. 13:11-13). Ni se dă astfel o dovadă de netăgăduit nu numai că urmașii lui Isus sunt reprezentați prin acest „țap pentru Domnul", ci și că sacrificiul lor, socotit împreună cu al Capului lor, Isus, formează parte din jertfa pentru păcat în folosul lumii. „Batjocurile celor ce Te insultă pe Tine au căzut asupra mea.” Ps. 69:9.

Cum este cu vițelul, așa este și cu țapul în jertfele pentru păcat: arderea „afară din tabără” reprezintă disprețul cu care urma să fie privită jertfa de către cei din afara taberei — care nu sunt în relație de legământ cu Dumnezeu — necrednicioșii. (1) Cei care recunosc sacrificiul Corpului lui Cristos din punctul de vedere divin, ca o tămâie aromată pentru Dumnezeu, intrând chiar până la capacul ispășirii, sunt numai puțini — numai aceia care sunt ei înșiși în „Sfânta" — care stau „în locurile cerești, în Hristos". (2) Cei care recunosc sacrificiile sfinților, reprezentate prin grăsimea „țapului pentru Domnul", adus de jertfă pentru păcat pe Altarul de Aramă, și care își dau seama că lepădările lor de sine sunt plăcute lui Dumnezeu, sunt în număr mai mare — toți cei care ocupă starea de îndreptățire a „Curții" — „casa credinței". (3) Ceilalți, din afara taberei, care văd pe acești sacrificatori și tăgăduirea lor de sine numai ca o consumare a „gunoiului lumii, a lepădăturii tuturor", sunt o clasă care este departe de Dumnezeu — sunt „vrăjmași ... prin fapte rele". Ei sunt cei despre care a prezis Domnul nostru: „din cauza Mea ... vor spune tot felul de lucruri rele și neadevărate împotriva voastră!"

Ce lecții ne transmit aceste lucruri? Că atâta vreme cât noi înșine suntem sacrificatori adevărați în „Sfânta", sau membri adevărați ai „casei credinței" în „Curte", nu vom fi defăimători ai nici unuia dintre cei care sunt sacrificatori adevărați în timpul prezent. Nici nu vom fi orbiți de răutate, ură, invidie sau ceartă — așa încât să fim incapabili să vedem sacrificiile pe care Dumnezeu le acceptă. Ce vom zice deci, despre cei care odată erau „frați", părtași la aceleași sacrificii și jertfitori la același „Altar de Aur" și membri ai rânduielii preoțimii împărătești, care devin atât de schimbați, atât de stăpâniți de un spirit împotrivitor, încât pot vorbi rău neîncetat despre confrații lor preoți! Trebuie desigur să ne „temem" pentru ei (Evr. 4:1), că au părăsit „Sfânta" și „Curtea" și au ieșit în afara oricărei relații cu Dumnezeu — în „întunericul de afară". Ar trebui să facem tot ce ne stă în putere să-i recâștigăm (Iac. 5:20), dar sub nici un considerent nu trebuie să părăsim „Sfânta" pentru a răsplăti rău pentru rău sau insultă pentru insultă. Nu, toți cei care vreau să fie preoți subordonați credincioși trebuie să meargă pe urmele Marelui Preot, să-și iubească dușmanii și să facă bine celor care îi persecută. Trebuie să-L imite pe Cel care, atunci „când era insultat, nu răspundea cu insulte; și când suferea nu amenința, ci Se încredința în mâinile Celui care judecă drept". 1 Pet. 2:23.

Vol. VI, pag. 478, par. 2, până la mijlocul par. 3:

Despre Învățătorul este scris: „Și nici un om dintre popoare nu era cu Dânsul” — nimeni în stare să compătimească cu El în ceasul încercării. Cu noi este altfel. Noi îi avem pe ceilalți membri ai corpului, botezați similar în moarte, angajați similar să fie „frânți” ca membri ai unei singure pâini, acceptați și unși cu același Spirit sfânt. Amintindu-ne aceasta, să căutăm cu atât mai serios să-i ajutăm pe ceilalți membri ai corpului, amintindu-ne că orice se face pentru cel mai mic membru al corpului, se face pentru Cap și este apreciat de El. În același timp ne putem aminti în mod cuvenit exemplul lui Petru — impulsivitatea lui sârguincioasă, ca serv al Domnului, însă și slăbiciunea lui într-un moment de încercare precum și nevoia lui de ajutor și de rugăciuni din partea Domnului. „M-am rugat pentru tine ca să nu ți se micșoreze credința.” A ne aminti de acest lucru poate fi un ajutor special pentru noi, după cum fără îndoială a fost și pentru apostolul Petru după aceea. Aceasta ne va face în stare să căutăm la Domnul mai mult „har, ca să avem ajutor la momentul potrivit”.

Ar fi bine ca în același timp să ne amintim de Iuda și că el a căzut din pricina egoismului — ambiției, lăcomiei; și amintindu-ne cum prin această ușă a egoismului Satan a pătruns tot mai mult în el, ne poate ajuta să ne păzim ca să nu cădem și noi într-o capcană a Adversarului; ca nu cumva din vreun motiv să tăgăduim pe Domnul care ne-a cumpărat; ca nu cumva în vreun sens al cuvântului să trădăm vreodată pe Domnul sau pe frații Săi, sau Adevărul Său.

31. Cum aplică amabilitatea frățească „Regula de Aur”?

Vol. VI, pag. 376, par. 1, 2:

Această lege divină afectează relația Noii Creaturi cu Dumnezeu. Ea recunoaște sensul expresiei: „Să iubești pe Domnul Dumnezeul tău cu toată inima ta, cu tot sufletul tău, cu toată gândirea ta și cu toată puterea ta”. Ea nu găsește aici loc pentru sine, decât dacă eul va fi pe deplin în armonie cu Dumnezeu. Aceasta îi afectează relația cu frații, deoarece, cum ar putea iubi pe Dumnezeu, pe care nu L-a văzut (decât cu ochiul credinței), dacă nu iubește pe frați care au Spiritul lui Dumnezeu și pe care i-a văzut cu vederea naturală? (1 Ioan 4:20, 21). Pe măsură ce învață să gândească atent în procedurile sale cu frații, să facă pentru ei și față de ei așa cum ar vrea să facă ei pentru el și față de el, află că aceasta produce o mare transformare în viață; că aceasta nu este deloc regula sau legea sub care el însuși și alții au fost obișnuiți să trăiască, să gândească, să acționeze, să vorbească.

El află că așa cum lui i-ar plăcea ca frații să se poarte amabil cu el, să vorbească blând cu el, tot așa trebuie și el să vorbească blând și să se poarte amabil cu ei. Așa cum lui i-ar plăcea ca ei să fie răbdători față de imperfecțiunile și slăbiciunile lui, și să acopere cu mantaua carității aceste defecte umane, tot așa trebuie să facă și el față de ei. El află că așa cum lui nu i-ar plăcea ca frații să-l vorbească de rău, chiar dacă răul ar fi adevărat, tot așa trebuie și el să aibă o afecțiune binevoitoare față de ei și să „nu vorbească de rău pe nimeni”, ci „să facă bine la toți oamenii”, în special casei credinței. Așa cum lui nu i-ar plăcea ca alții să aștepte de la el mai mult decât ar putea el face în mod rezonabil, tot așa el să nu aștepte de la alții mai mult decât ar putea ei face în mod rezonabil. Același principiu ar acționa și în privința lumii și a afacerilor ei. Astfel întregul curs al vieții este schimbat treptat; și după cum sugerează apostolul, această schimbare se face pe măsură ce „privim ... slava Domnului” — pe măsură ce ajungem să apreciem și să învățăm să copiem grandoarea caracterului divin condus de această Regulă de Aur a Dreptății desăvârșite, asociată cu Iubire abundentă.

Vol. VI, pag. 406, par. 2, până la pag. 409:

Dar, dacă a spune adevărul în mod supărător înseamnă a încălca Legea Iubirii și Regula de Aur, ce vom zice despre obiceiul încă și mai necuviincios, încă și mai urât, încă și mai criminal, atât de obișnuit nu numai printre cei lumești și printre creștinii nominali, ci și printre creștinii adevărați — acela de a spune despre alții lucruri necuviincioase, despre care nu se știe sigur că sunt adevărate. O, rușine! rușine! ca cineva din poporul Domnului să treacă cu vederea în așa măsură instrucțiunea Domnului, „nu vorbiți de rău pe nimeni”, și ca cineva, în afară de cei mai mici copii și novici în Legea Iubirii, să-i înțeleagă atât de greșit mesajul — încât fără cele mai neîndoielnice dovezi din gura a doi sau trei martori, și încă fără rețineri, până să și creadă răul despre un frate sau un semen, dar mi-te să-l mai și repete altora — să-l defăimeze pe bază de suspiciune sau zvon!

Noi trebuie să ne judecăm

pe noi înșine

„Dacă ne-am judeca singuri, n-am fi judecați îpedepsiți, corectați de Domnulș.” 1 Cor. 11:31.

Regula de Aur va rezolva desigur această dispoziție de „a pălăvrăgi” despre alții și despre afacerile lor. Care bârfitor vrea să fie bârfit? Care palavragiu vrea să i se discute problemele, necazurile și slăbiciunile, fie în public fie confidențial? „Lumea” nu prea are de vorbit altceva decât bârfe și scandal, dar Noua Creație ar trebui să fie de preferință mută până când iubirea și planul lui Dumnezeu îi va fi dat marea temă despre care au cântat îngerii — „Slavă lui Dumnezeu în locurile preaînalte și pace pe pământ între oamenii plăcuți Lui”. Atunci „cuvintele gurii lor și cugetarea inimii lor” vor fi plăcute Domnului și o binecuvântare pentru cei cu care vin în legătură.

Apostolul, comentând despre limbă, arată că acest mădular mic al corpului nostru are mare influență. Ea ar putea răspândi cuvinte blânde care să nu moară niciodată, ci să continue mereu și mereu, binecuvântând pe cei vii, iar prin ei pe cei încă nenăscuți. Sau, „plină de o otravă de moarte”, ea poate răspândi semințele otrăvitoare ale gândului ca să amărască viața unora și să strice și să zdrobească viața altora. Apostolul spune — „Cu ea binecuvântăm îonorămș pe Domnul și pe Tatăl, și tot cu ea blestemăm îrănimș pe oameni ... Din aceeași gură iese și binecuvântarea și blestemul. Nu trebuie să fie așa, frații mei! Oare din aceeași deschidere a izvorului țâșnește și apă dulce și apă amară?” Iac. 3:8-11.

„Din plinătatea inimii vorbește gura”; așa că atunci când pălăvrăgim despre alții, „ne amestecăm” în treburile lor, dovedește că un colț mare din inima noastră, dacă nu mai mult, este gol în privința iubirii și harului lui Dumnezeu. Acest gând ar trebui să ne ducă imediat la tronul harului și la Cuvânt pentru umplerea cu Spirit așa cum a promis Domnul celor care înfometează și însetează după el. Dacă, mai rău decât pălăvrăgeala goală și amestecul în treburile altora, ne place să auzim și să vorbim de rău pe alții, starea inimii este încă și mai rea: se revarsă de amărăciune — invidie, răutate, ură, ceartă. Iar aceste caracteristici, după cum spune apostolul, sunt „fapte ale firii” și „ale Diavolului” (Gal. 5:19-21). De-am putea lua „Creația Nouă” prin surprindere și de-am trezi-o complet asupra acestui subiect; căci dacă faceți aceste lucruri veți cădea negreșit, și unora ca aceștia nu li se va da nici o intrare în Împărăția veșnică a Domnului și Mântuitorului nostru Isus Cristos.

Pregătirea pentru Împărăție ne conduce tocmai în direcția opusă, după cum spune apostolul: „Să uniți cu credința voastră ... răbdarea ... dragostea de frați, iubirea ... Căci dacă faceți lucrul acesta nu veți aluneca niciodată; căci ... vi se va da din belșug intrare în împărăție” (2 Pet. 1:5-11). Apostolul Iacov este foarte clar asupra acestui subiect și spune: „Dacă aveți în inimile voastre gelozie amară și ceartă, să nu vă lăudați și să nu mințiți împotriva adevărului. Înțelepciunea aceasta nu vine de sus, ci este pământească, sufletească, demonică" (Iac. 3:14, 15). Oricine are astfel de spirit defăimător și amar, are tocmai contrariul Spiritului lui Cristos, Spiritului sfânt, spiritului Iubirii: acesta să nu se mintă nici pe sine nici pe alții — să nu se laude cu rușinea sa — să nu pună astfel întunericul în locul luminii, spiritul lui Satan în locul Spiritului Celui Uns.

Continuând, apostolul arată că secretul confuziei și neliniștii care a tulburat poporul Domnului din toate timpurile este starea necurată, numai parțial sfințită a inimii, zicând: „Căci acolo unde este invidie și ceartă, este dezordine îneliniște, tulburareș și orice lucru rău” (Iac. 3:16). Dacă acestor buruieni ale naturii vechi decăzute li se permite să crească, ele nu numai că vor fi vătămătoare, dar treptat ele se vor îngrămădi și vor ucide toate florile și darurile dulci și frumoase ale Spiritului.

R 2667, col. 1, par. 1, până la sfârșit:

Păcatele noastre au fost acoperite de vederea Domnului și am fost tratați ca și cum nu-I datoram nimic, prin harul Său exercitat față de noi prin Isus Cristos și prin jertfa Sa ispășitoare; și această iertare socotită va fi făcută reală în curând și datoria complet anulată, dacă, potrivit Noului Legământ pe care l-am făcut cu Domnul, ne vom dovedi credincioși în cultivarea spiritului Său de iubire și în ajungerea la asemănarea Fiului Său drag, Domnul nostru Isus Cristos — iertând pe alții precum noi am vrea să fim iertați de Domnul, iubind, compătimind pe alții și ajutându-i după cum și noi am fost tratați de către Domnul etc.

Pilda este doar o ilustrație a textului de bază al lecției noastre, luat din rugăciunea Domnului: numai atâta timp cât suntem dispuși să iertăm datornicilor noștri, ne putem ruga cu încredere Tatălui nostru ceresc și putem spera în iertarea greșelilor noastre. Dacă nu iertăm pe semenii noștri, și nu numai cu vorba, ci și cu fapta și din inimă, nici Tatăl nostru ceresc nu ne va ierta greșelile, și cu toate că le-a acoperit generos de vederea Sa și ne-a tratat ca îndreptățiți prin credință, El ne va pune în socoteală imediat greșelile, și astfel îndreptățirea noastră își va pierde valabilitatea ori va fi anulată, printr-o nereușită din partea noastră de a exercita spiritul sfânt față de frați și față de toți oamenii după cum avem ocazie.

Din acest punct de vedere, chestiunea iertării fraților și a iertării tuturor celorlalți este una foarte serioasă pentru poporul Domnului. Înseamnă că dacă într-un timp rezonabil ei nu dezvoltă acest spirit al iertării, spiritul iubirii, Spiritul lui Dumnezeu, Spiritul sfânt, nu pot continua să fie recunoscuți ca ucenici ai lui Cristos, nu pot continua să fie recunoscuți ca fii ai lui Dumnezeu, nu pot fi recunoscuți ca avându-și păcatele acoperite, ci dimpotrivă, vor fi tratați ca fiind chiar mai răspunzători decât lumea în general și li se vor aplica pedepse mai aspre decât altora care nu au cunoscut voia Stăpânului și care niciodată nu au gustat din harul Său, și care, prin urmare, vor fi mai puțin vinovați în exercitarea unui spirit egoist, neîndurător, negeneros și neiertător.

Nu putem însă presupune că Domnul ar aștepta imediat perfecțiune în această chestiune, de la cei care sunt încă „prunci” în Cristos. Dar așteptările Lui sunt rezonabile, ca noi să creștem în har pe măsură ce creștem în cunoștința de El, și cum este redat în lecția Viței și a Mlădițelor, orice mlădiță care la timpul cuvenit, după ocazii cuvenite, nu produce rodul viței, strugurii iubirii (inclusiv iertare), va fi tăiată de către marele Vier — nu va mai fi recunoscută ca mlădiță. Deci în această pildă, cel care a avut o binecuvântare atât de mare de la împărat și care a fost socotit pentru un timp un membru de onoare al clasei împărăției Lui, a încetat să mai fie privit astfel și să mai fie tratat astfel, și, dimpotrivă, a fost tratat nefavorabil de către împărat.

Declarația că slujitorul nemilos va fi dat în mâinile chinuitorilor până când își va plăti ultimul bănuț al datoriei, ar putea fi înțeleasă în două moduri. Mai întâi, putem înțelege că reprezintă datoria inițială care stă împotriva fiecărui membru al familiei umane — pedeapsa morții — o pedeapsă din care Domnul Isus i-a răscumpărat pe toți și din care El propune să-i elibereze pe toți cei care vreau să I se supună. Astfel văzând chestiunea, pedeapsa slujitorului nemilos ar semnifica o trimitere în Moartea a Doua. Sau dacă datoria ar fi înțeleasă că reprezentă, în întregime sau în parte, obligațiile legământului său ca nouă creație, atunci pedeapsa asupra lui pentru nereușita de a dezvolta și manifesta caracteristicile Noii Creații pe parcursul timpului de încercare, ar putea fi înțeleasă a însemna că de la unul ca acesta, deși un slujitor acceptat al Domnului, s-ar cere să se conformeze tuturor detaliilor angajamentului său de consacrare, intrând în marele timp de strâmtorare și acolo să satisfacă pe deplin cerințele legământului său și să învețe efectiv lecția iubirii și simpatiei și să aprecieze harul lui Dumnezeu în iertarea păcatelor, așa cum niciodată înainte nu l-a apreciat. Totuși, suntem înclinați să ne gândim la această chestiune din primul punct de vedere, că pretinderea până la ultimul bănuț ar însemna un caz disperat, pentru toți din poporul Domnului care, după ce au avut favoarea divină în iertarea păcatelor, n-ar învăța, într-un timp rezonabil, să exercite milă și iertare față de frați — că astfel de persoane, ca rezultat, ar suferi Moartea a Doua.

Poporul Domnului în mod foarte general se găsește în mare dificultate pe linia dreptății. Cu toții recunoaștem dreptatea ca fiind însăși temelia oricărei ordini și corectitudini, și în măsura în care simțim că dreptatea este de partea noastră, în aceeași măsură este cu atât mai greu să iertăm necondiționat persoana care credem noi că a procedat nedrept. Există o tendință generală de a le cere altora să se ridice la standardul nostru de dreptate, prin vreun fel de pedeapsă, înainte de a-i ierta. Chiar împotriva acestui spirit ne învață Domnul nostru, și ca să-l combatem ne-a dat această pildă. Trebuie să ținem minte că Domnul ne va cere să trăim conform standardelor pe care le punem pentru alții. Dacă standardul nostru în procedurile cu alții este unul de dreptate strictă, nu putem aștepta nici o milă din partea Domnului. (Vezi Iacov 2:13.) Ce ar însemna aceasta în privința păcatelor care sunt trecute prin îngăduința lui Dumnezeu, și ce ar însemna aceasta în privința obligațiilor noastre în fiecare zi și în fiecare oră, la ale căror cerințe depline nu ne putem ridica? După cum noi nu putem să mergem la Domnul singuri pe baza dreptății, tot așa nu trebuie să procedăm nici cu alții după acel standard. După cum noi trebuie să cerem îndurarea, harul, iertarea Domnului, tot așa trebuie să fim dispuși să oferim altora îndurare, har, iertare, când ei greșesc împotriva noastră; și tot așa de inimos, repede și larg, precum sperăm să fie pentru noi.

Domnul n-a dat această regulă într-un mod arbitrar, doar ca să spună ceva. Dacă voi nu iertați pe alții, Eu nu vă voi ierta. Există un motiv mai adânc decât acesta. El vrea să dezvolte în noi spiritul Său, caracterul Său, o asemănare sau copie ce ne-a fost prezentată în persoana și în viața Fiului Său drag, Domnul nostru Isus. Este absolut esențial, prin urmare, să avem caracterul pe care El îl dorește, altminteri niciodată nu putem ajunge la comoștenire în Împărăția pe care El binevoiește s-o ofere. Deci trebuie să înțelegem că această cerință sau poruncă a iertării etc., este cu scopul de a ne dezvolta ca imitații ale Fiului Său drag, pentru ca El să ne poată acorda la timpul cuvenit toate bogățiile harului Său, cuprinse în făgăduințele nespus de mari și scumpe ale Cuvântului Său.

32. Cum trebuie să fie exercitată iubirea față de servitorii speciali ai Bisericii?

R 2593 — „Evitați flatarea”:

Într-o scrisoare recentă, unul dintre „peregrini”, după ce a dat amănunte în privința eforturilor sale de a hrăni oile și mieii Domnului, conchide astfel: „Roagă-te pentru mine, dragă frate, ca să pot fi menținut „servitor”. Nu le-ai putea sugera prietenilor în Turn să nu laude un „peregrin” în față? Ei nu știu ce „rele” produc uneori, ce sentimente de mândrie latentă stârnesc”.

R 3572, col. 1, par. 5, 6, până la col. 2, par. 1:

După ce ilustrează lucrarea restabilirii până la împlinirea ei prin predarea Împărăției omului, în armonie cu intenția Tatălui, adresa revelației se schimbă. Suntem asigurați că aceste făgăduințe minunate sunt credincioase și adevărate, că Domnul Dumnezeul sfinților proroci a trimis pe îngerul Său să le arate slujitorilor Săi lucrurile care trebuie să se întâmple curând. Apoi Învățătorul le vorbește tuturor celor din Biserica Sa care au urechi de auzit, spunând: „Iată, Eu vin în curând! Ferice de cel care păzește cuvintele prorociei cărții acesteia”. Aluzia pare a fi că deoarece cartea este simbolică, nimeni n-o poate înțelege decât dacă pecețile ei sunt rupte, pe măsură ce mesajul ei se deschide în fața poporului Domnului; și că atunci când cuvintele ei, învățăturile ei ajung să fie apreciate, acest lucru poate fi recunoscut de către aceia care îl înțeleg ca o dovadă că a doua venire a Domnului și stabilirea Împărăției Sale sunt aproape, la îndemână.

Această idee este arătată în continuare prin declarația versetului 8 [cap. 22]. După cum am văzut deja, Ioan Revelatorul a reprezentat pe acei membri favorizați ai Bisericii care trăiesc la sfârșitul Veacului Evanghelic, cărora li se acordă privilegiul de a vedea și aprecia tot mai mult lucrurile pe care El le-a văzut în simbol. Revelația fiind completă, Ioan a căzut în fața îngerului care-i dăduse revelația pentru a-i oferi închinare. Aceasta poate însemna că la sfârșitul Veacului Evanghelic când Biserica întreagă, clasa Ioan, ajunge să vadă dezvăluirea planului divin, ar putea fi printre ei un spirit sau o dispoziție de a acorda prea multă onoare celui folosit de Domnul pentru a le comunica lumina divină cuvenită acum.

Caracterul potrivit al cazului ne este prezentat în conduita îngerului simbolic care i-a vorbit lui Ioan și care a reprezentat pe unii de la sfârșitul acestui veac însărcinați să prezinte poporului Său adevărurile lui Dumnezeu. El a zis: „Ferește-te să faci una ca aceasta” — nu mi vă închinați mie, căci nu eu sunt autorul acestui plan. Eu sunt slujitor ca voi, frate cu toți profeții și cu toți cei care păzesc mesajul acestei revelații. Numai lui Dumnezeu trebuie să ne închinăm: El este Autorul marelui plan și El va fi Desăvârșitorul lui. Ne este adus acum în atenție de către El fiindcă acum este „timpul potrivit” pentru ca poporul Său să ajungă la o apreciere a planurilor Sale.

R 2079, col. 2, până la sfârșit — Închinare la confrații mesageri:

Poporul Domnului trebuie să se iubească și să se aprecieze unul pe altul, și aceasta în măsura în care ei recunosc în alții Spiritul lui Dumnezeu, Spiritul lui Cristos, Spiritul sfințeniei și al devotamentului față de adevăr și dreptate; după cum spune apostolul, cei credincioși trebuie să fie prețuiți „foarte mult ... din pricina lucrării lor” (1 Tes. 5:13); dar în timp ce poate exista pericolul ca unii să nu dea „cinstea cui datorează cinstea” (Rom. 13:7), există și pericolul ca unii să dea prea multă cinste instrumentelor umane, pe care Dumnezeu binevoiește să le folosească în legătură cu serviciul adevărului. Este potrivit, prin urmare, să atragem atenția aici, cum am făcut și până acum, asupra pericolului închinării la om. Acest aspect ni se aduce foarte convingător în atenție în Apocalipsa 22:9. Ioan Revelatorul, care, reprezentând pe sfinții în viață de-a lungul Veacului Evanghelic, este făcut să vadă desfășurându-se diferitele aspecte ale planului divin, la sfârșit cade cu fața la pământ să se închine îngerului care i-a arătat acele lucruri. Tot așa a existat și mai există o tendință din partea multora să dea mai mult decât iubire, respect și cinste slujitorilor lui Dumnezeu, care din când în când au fost folosiți ca slujitori speciali ai Săi ca să aducă în atenția Bisericii lucruri noi și vechi, sau unui anumit frate sau soră care au fost mijloace de convertire sau de alt beneficiu spiritual. A existat această dispoziție în Biserica timpurie, unii înălțând pe un apostol, iar alții pe altul ca șeful sau învățătorul lor și numindu-se ucenici ai lui, zicând: „Eu sunt al lui Pavel!” „Eu sunt al lui Apolo!” sau „Eu sunt al lui Chifa!” etc. Apostolul Pavel îi asigură că această dispoziție indică o măsură de carnalitate și el întreabă: Cine sunt Pavel, Apolo și Petru, decât servitorii sau instrumentele prin care Dumnezeu a avut plăcerea să vă trimită binecuvântările adevărului? „Nici cel care sădește, nici cel care udă nu sunt nimic, ci Dumnezeu, care dă creșterea”. El indică astfel că ei trebuie să recunoască, nu instrumentele prin care au venit binecuvântările, ci pe Domnul, Autorul binecuvântărilor lor, și cu loialitate să nu poarte nici un alt nume decât al Celui care a murit pentru ei și i-a răscumpărat.

În același mod, când Biserica a început să se elibereze de întunericul dens al Veacurilor Întunecate cu ajutorul și prin învățătura reformatorilor, Luther, Calvin, Zwingli și alții, Biserica în mod natural și potrivit a avut mare respect față de cei pe care Dumnezeu îi cinstise ca instrumente în lucrarea de reformă. Dar iarăși s-a manifestat tendința de a „venera” pe mesageri, agenții umani, în locul Autorului divin, și în zilele noastre există sute de mii care se numesc cu numele lui Luther, Calvin, Wesley, Campbell și alții, și care dau mai mult respect învățăturilor și scrierilor lor decât Cuvântului lui Dumnezeu, și aceasta spre paguba corespunzătoare a lor.

În același mod acum, în lumina adevărului prezent, care strălucește mai clar decât oricând înainte, fără îndoială este necesar să fim în gardă împotriva acestei tendințe carnale care a avut o influență atât de vătămătoare în trecut.

Când Ioan a căzut cu fața la pământ să se închine îngerului care îi arătase minunile planului divin, refuzul îngerului de a accepta omagiul trebuie să fie o lecție pentru toți slujitorii (servitorii — mesagerii) lui Dumnezeu. El a zis: „Ferește-te să faci una ca aceasta! Eu sunt rob împreună cu tine înu Domnul și Stăpânul tăuș și îîmpreună-slujitorș cu frații tăi, prorocii, și îîmpreună-slujitorș cu îtoțiș cei care păzesc cuvintele din cartea aceasta. Închină-te lui Dumnezeu! îsursa de la care vin toate aceste binecuvântări și toată lumina aceastaș.” Toți slujitorii lui Dumnezeu sunt împreună-slujitori indiferent de timpul sau măsura serviciului lor.

Apostolul atrage atenția asupra acestei tendințe de închinare la om în epistola sa către Coloseni (2:18, 19), spunând: „Nimeni să nu vă răpească premiul, făcându-și voia lui însuși, în smerenie falsă și închinare la îngeri îmesageriș.” Sugestia este că această ispită va veni subtil, șiret, și nu prin cereri necuviincioase pentru reverență. Așa este reverența acordată în general celor din slujirea bisericilor nominale. Mulți slujitori care par foarte smeriți și care nu s-ar gândi să ceară reverență sau venerare, acceptă totuși de la turmele lor titlul voluntar, Reverend, și încurajază aceasta și se simt ofensați dacă nu li se acordă reverență sau închinare de acest fel. Efectul a fost și este încă să dăuneze casei credinței, să dea prea mare încredere în judecata și cuvântul slujitorului în lucrurile spirituale, așa încât mulți neglijază să-și verifice credința prin Cuvântul lui Dumnezeu și să aibă încredere fără rezerve în autoritatea Lui.

Există un pericol și printre cei care nu folosesc titlul Reverend. Trebuie întotdeauna să ținem minte (precum este arătat în publicația noastră din 15 noiembrie 1895) că controlul aparține adunării și nu conducătorilor numiți de ei înșiși, fie că ei caută să servească o duzină sau mii. Bisericile lui Cristos trebuie să recunoască conducerea Capului lor și să știe faptul că conducătorii lor sunt prin alegerea Lui (vezi Evr. 13:7, 17, 24, Diaglott), însă ei să se ferească de cei care sunt dispuși să uzurpe drepturile adunării sau să ignore acele drepturi prin faptul că își iau locul de conducători fără vreo cerere specifică din partea adunării; înșelând adunarea ca să presupună că numai conducătorul este competent să judece și să hotărască pentru adunare în privința alegerii Domnului, și astfel neținându-se de Cap (Cristos) ca singurul învățător adevărat, care poate și este dispus să călăuzească pe toți cei smeriți în judecată, deoarece ei sunt Biserica Lui — „trupul Lui”.

Această abatere a atenției turmei, de la singurul Păstor spre o oaie ca ei, nu este întotdeauna greșeala „conducătorilor”: pare a fi o tendință generală din partea tuturor celor care au natura adevărată, umilă de oaie, să meargă unul după altul. Prin urmare, este o lecție pe care s-o învețe toți — ca fiecare oaie să recunoască drept conducători numai pe acei care sunt găsiți în deplin acord cu glasul și spiritul Păstorului Principal (Cristos) și a păstorilor subordonați (apostolii), și fiecare oaie să aibă grijă să mănânce numai „hrană curată” și să bea numai „apă limpede”, precum îndrumă Păstorul. (Vezi Ezec. 34:17-19.) Acest lucru presupune exercitarea conștiinței personale de către fiecare membru al turmei lui Cristos în chestiuni de doctrină și practică, și tinde să țină pe fiecare în armonie și părtășie cu Păstorul, care cunoaște fiecare oaie și „cheamă oile pe nume”. Aceeași relație intimă a creștinului individual cu Domnul este ilustrată în figura lui Cristos Capul și a Bisericii ca membre ale corpului Său. 1 Cor. 12:12-27; Efes. 4:15, 16.

Deoarece prin harul lui Dumnezeu am fost folosiți într-o anumită măsură în slujba Evangheliei, nu ar fi nepotrivit să spunem aici ceea ce am spus de multe ori în particular, și mai înainte în aceste coloane — și anume, că deși apreciem iubirea, simpatia, încrederea și părtășia confraților servitori și a întregii case a credinței, nu vrem nici un omagiu, nici o venerație pentru noi înșine sau pentru scrierile noastre; nici nu dorim să fim numiți Reverend sau Rabbi. Nici nu vrem ca cineva să fie numit cu numele nostru. Numele Celui care a murit pentru toți — numele de creștin — este cu totul suficient să desemneze pe fiii spirituali ai lui Dumnezeu, frații adevărați ai lui Cristos; și orice este mai mult decât aceasta, vine de la rău, de la carnalitate, și tinde spre mai mult de felul acesta.

Noi n-am vrea să ni se venereze scrierile, sau să fie privite ca infailibile, ori la egalitate cu Sfintele Scripturi. Cel mai mult ce pretindem sau am pretins vreodată pentru învățăturile noastre este că ele sunt ceea ce credem a fi interpretări armonioase ale Cuvântului divin, în armonie cu spiritul adevărului. Și încă mai îndemnăm, ca și în trecut, ca fiecare cititor să studieze subiectele pe care le prezentăm în lumina Scripturilor, verificând toate lucrurile cu Scripturile, acceptând ceea ce vede că este astfel aprobat și respingând orice altceva. În acest scop, pentru a permite celui care studiază să urmărească subiectul în Mărturia inspirată divin, de aceea deci, intercalăm citate și relatări din Scripturi pe care să zidim.

33. Cum să exercităm iubire frățească față de frații noștri „din Babilon?”

R 3541, col. 1, par. 6-8:

Să ne bucurăm cu cei care se bucură! Să fim bucuroși să observăm orice dovadă de reformă în inimă sau conduită! Dar să ținem minte că convertirea este începutul, nu sfârșitul vieții creștine. Dacă acești convertiți sunt acum din „casa credinței”, să-i salutăm ca atare, să-i felicităm și să sperăm că vor crește în har și în cunoștință până la punctul unde vor fi gata pentru pasul următor — consacrare deplină.

Privilegiul și responsabilitatea pentru instruirea acestora depinde de noi; căci, vai! majoritatea celorlalți creștini, din lipsă de dezvoltare, nu sunt în stare să-i ajute în cărările drepte ale credinței și speranței, negăsindu-le pe acestea nici pentru ei înșiși — fiind încă încurcați de ceața și de fumul „veacurilor întunecate”. Să fim cât se poate de înțelepți, binevoitori și de ajutor pe toate liniile acestea; și să ne rugăm pentru înțelepciunea de sus, făgăduită în textul nostru pentru acest an.

Între timp să stăm fermi în opoziția necompromițătoare dar amabilă față de bisericism, „Babilon”, și în loialitate față de Singura Biserică formată din mulți membri, al cărei Cap este Cristos. În timp ce respingem sistemele sectare ca fiind de la Adversar, să fim în părtășie ca frați cu toți aceia care se încred în sângele scump și sunt consacrați serviciului Său — oricât de imperfect discern ei adevărul — sperând ca ochii înțelegerii lor să li se deschidă mai larg în curând.

R 3566, col. 2, par. 10-13:

Fiecare creștin adevărat, adică oricine crede în ispășirea asigurată prin sângele prețios, care și-a consacrat tot ce are Mântuitorului său și care se străduiește zilnic, chiar și împiedicându-se, să umble în urmele Sale, are o datorie față de Biserica vizibilă — față de confrații membri ai Bisericii lui Cristos.

(1) El trebuie să-i recunoască pe toți ca atare și aceasta fără părtinire, iubind și străduindu-se să-i servească în calitate de „frați”, în fapte și în învățătură.

(2) Dacă îi găsește pe acești „frați” legați în „snopi” sectari (Mat. 13:30), el să nu se alăture vreunui „snop”, ca să le facă lor plăcere și să-i încurajeze în eroarea lor, ci stând ferm în libertatea sa în Cristos, el să caute eliberarea „fraților”. Datoria lui este să ridice steagul și să scoată grâul adevărat din toți snopii de neghină la aceeași libertate, în unire cu Cristos, singurul Cap.

(3) Dacă nu poate avea deplină partășie la început, el va fi cu atât mai mult în poziția pe care a ocupat-o Mântuitorul înainte de a elibera pe unii credincioși din robia și eroarea iudaică. Să fie atât de amabil și de ajutor fraților care se opun, cât vor permite ideile și poziția lor greșită; și să nutrească părtășie îndeosebi cu acei care aud tot mai mult vocea Păstorului și ies afară din Babilon.

Vol. VI, pag. 150, par. 2:

Am văzut pe unii din poporul consacrat al Domnului într-o stare de slăbiciune și înfometare — dorind serios o plinătate a părtășiei Lui, lipsindu-le însă informația necesară în privința felului în care să ajungă la ea și s-o mențină. Este adevărat, ei aveau Biblia, dar atenția le-a fost îndepărtată de la ea și au fost învățați să privească mai mult spre învățători și spre catehisme etc., alergând după tradițiile oamenilor și nu după Gândul sau Spiritul lui Dumnezeu, și, ca atare, le lipsea hrana spirituală cuvenită. Rezultatul a fost că ei se simțeau nemulțumiți de forma-lism, neștiind totuși cum să se apropie de Domnul cu toată inima, fiindcă nu știau despre bunătatea Sa și despre bogățiile harului Său în Isus Cristos, nici despre marele plan de mântuire pentru lume în curând și nici despre chemarea Bisericii la Natura cea Nouă. Această stare de înfometare are nevoie, întâi de toate, de „laptele curat" al Cuvântului, iar apoi de „hrana tare” a revelației divine. Asemenea iubiți nu trebuie să fie nici disprețuiți nici neglijați, chiar dacă, după ce și-au dat seama de goliciunea bisericismului în general, ei au fost înclinați să caute altceva care să le satisfacă foamea inimii — ceva din distracțiile etc., lumii. Am cunoscut pe unii din această clasă care, după ce au încercat în zadar în diferite direcții să găsească ceva satisfacție sufletească, s-au instalat într-o indiferență aparentă față de lucrurile spirituale; dar primind „Adevărul Prezent”, ei au înflorit în harurile și cunoștința spirituală într-o manieră remarcabilă. Noi credem că sunt încă mai mulți din aceștia în diferitele denominații și că aceia care au primit lumina Adevărului Prezent au privilegiul să le dea o mână de ajutor pentru a ieși din întuneric la lumina minunată, pentru a ieși din înfometarea spirituală la o supraabundență de har și adevăr. Dar pentru a fi folosiți de Domnul în binecuvântarea acestora, este necesar să se caute în Cuvânt atât înțelepciunea cât și harul de sus, iar acestea să fie exercitate blând, credincios și persistent.

34. Cum trebuie amabilitatea frățească să aibă în vedere „obligațiile sociale”?

Vol. VI, pag. 588-590 — Obligațiile sociale:

Creația Nouă, atâta vreme cât este asociată cu aceste corpuri muritoare, are prin ele relații de natură socială cu oamenii naturali și anumite responsabilități sociale. Mintea cea nouă în mod natural dorește părtășia cu alte minți noi, și în măsura dezvoltării în darurile Adevărului ea se va găsi tot mai mult despărțită de asocierile, scopurile, ambițiile, literatura și subiectele de conversație lumești. În cazul multora se ridică întrebarea, în ce măsură Noile Creaturi care s-au socotit moarte față de lucrurile, interesele etc. pământești trebuie să-și mai mențină asocierea cu prietenii lor după trup — cu cei neconsacrați? Aceasta este o chestiune care merită atenție serioasă, plină de grijă din partea fiecăruia individual; nu există doi care să aibă aceeași situație și nici un sfat care s-ar da nu s-ar potrivi în toate cazurile.

Apostolul sfătuiește să nu ne însoțim cu răufăcătorii, cu cei ale căror practici le recunoaștem a fi necurate; întovărășirea noastră să fie în armonie cu mintea nouă. O astfel de cale va fi fără îndoială spre avantajul nostru, fiindcă, mai întâi, o astfel de tovărășie nu va încuraja continuu dorințele noastre decăzute și tendințele noastre naturale degradate; și apoi, va fi cu atât mai folositoare în străduințele noastre de a urma porunca apostolului și de a gândi, a vorbi și a practica „tot ce este adevărat, tot ce este vrednic de cinste, tot ce este drept, tot ce este curat, tot ce este vrednic de iubit, tot ce este vrednic de primit”. Filip. 4:8.

Totuși, trebuie desigur să simțim interes față de cei înrudiți cu noi prin legături de sânge, mai mult decât față de alți oameni în general. Astfel, dacă Spiritul Domnului ne conduce și ne îndeamnă să fim îndurători și amabili față de oameni în gene-ral, ar însemna că sentimentele noastre față de rude ar trebui luate în considerare în mod special și ar trebui să le fim de ajutor în măsura ocaziilor noastre. Cu toate acestea, după judecata noastră, n-ar fi nici înțelept, nici în armonie cu învățăturile Scripturilor și nici în acord cu exemplele puse de ele în fața noastră despre conduita Domnului și despre conduita apostolilor, ca noi să le oferim o părtășie foarte deosebită rudelor noastre pământești, sau să le primim ori să le tratăm mai bine decât am trata casa credinței, sau chiar tot atât de bine. Aici nu includem acele relații strânse față de care am fi obligați, în armonie cu cuvintele apostolului: „Dacă cineva nu poartă grijă de ai săi ... a tăgăduit credința” (1 Tim. 5:8). În general trebuie să aplicăm cuvintele apostolului: „Cât avem ocazie, să facem bine la toți, dar mai ales celor din casa credinței”. Rudele noastre mai îndepărtate trebuie să vină după casa credinței.

Evident că intenția Domnului nostru a fost să strângă împreună pe urmașii Săi ca o familie nouă, ca o casă nouă, „casa credinței”. Ca atare, găsim în mod repetat îndemnul și încurajarea la părtășie reciprocă, ajutor reciproc și asociere regulată, cu făgăduința că acolo unde doi sau trei se adună în numele Domnului, El va fi în mod special prezent cu ei, ca să le acorde o binecuvântare; și poporul Său să nu uite strângerea lor împreună. Calea Domnului nostru a fost în armonie deplină cu această acordare a unei atenții speciale casei credinței, deoarece găsim că la celebrarea ultimei Cine de Paști, care trebuia să fie ținută de fiecare familie separat (Exod. 12:1-21), Domnul S-a întâlnit cu cei doisprezece apostoli ai Săi ca o familie separată — separată de toate relațiile lor și ale Sale. Găsim aceeași idee în cuvintele Sale când a fost informat că mama și frații Săi erau afară, dornici să-I vorbească. El a răspuns și a zis: „Cine este mama Mea și care sunt frații Mei? ... Căci oricine va face voia Tatălui Meu care este în ceruri, acela Îmi este frate, soră și mamă". Mat. 12:47-50.

De aceea, urmând acest exemplu divin, trebuie să constatăm că afecțiunea și interesele noastre sunt atrase mai ales către ceilalți membri ai „trupului lui Hristos”, asociați în Noua Creație. Acest lucru însă nu trebuie înțeles că neagă în vreo măsură cele mai stricte reguli de bună cuviință între sexe în Noua Creație; nu implică nici aceea că soțul necredincios sau soția necredincioasă trebuie neglijată pentru ca timpul și părtășia să fie acordate celor cu o minte nouă. Dimpotrivă, obligația fiecăruia este față de perechea sa — să caute ca nici un confort cuvenit, privilegiu sau tovărășie să nu i se rețină. Aceasta însă n-ar implica supunere la tiranie, ceea ce n-ar face nici o asigurare rezonabilă pentru a urma porunca divină: „Să nu părăsim strângerea noastră laolaltă ... și cu atât mai mult cu cât vedeți că ziua se apropie”. Evr. 10:25.

35. Ce cale va dicta iubirea frățească în chestiunea „luării și dării cu împrumut”?

Romani 13:8 „Să nu datorați nimănui nimic, decât să vă iubiți unii pe alții; căci cine iubește pe alții a împlinit legea.”

Vol. VI, pag. 564, par. 1, 2:

„Să nu datorați nimănui nimic, decât să vă iubiți unii pe alții”, este regula divină, așa cum este exprimată de către apostol (Rom. 13:8). Ar fi bine dacă toată lumea ar cunoaște această regulă și ar urma-o îndeaproape, și știm că la timpul cuvenit chiar această regulă va fi rigid aplicată — în timpul Veacului Milenar. Dar Noua Creație are acum această regulă, și chiar dacă alții n-ar reuși s-o recunoască și s-o urmeze, poporul Domnului trebuie să se supună fără rezerve la această instrucțiune. Până și Israelului natural, casei slujitorilor, Domnul le-a dat dispoziția ca ei, dacă erau credincioși, să dea cu împrumut, nu să ia cu împrumut (Deut. 15:6), și acest principiu i se recomandă fiecărei persoane care posedă judecată bună, ca fiind însăși esența înțelepciunii — înțelepciune care ar fi bine, dacă s-ar putea, să se aplice la lume — înțelepciune pe care lumea o recunoaște, dar care relativ puțini din poporul Domnului sau din lume se străduiesc intens s-o urmeze ca regulă invariabilă de viață.

Cu alte cuvinte, fiecare membru al Noii Creații ar trebui, în privința lucrurilor pământești, să trăiască în limita mijloacelor sale. Dacă nu câștigă decât un dolar pe zi, nici un moment nu trebuie să se gândească să cheltuie mai mult de atât, decât dacă are cea mai stringentă necesitate, ci trebuie să-și adapteze condițiile până când va fi o schimbare la împrejurări mai favorabile. Recunoscând că grija providențială a Domnului este asupra sa și asupra tuturor afacerilor sale, el trebuie, după ce-și aranjează cât știe de înțelept lucrurile în privința celor materiale, să tragă concluzia că atât acestea cât și afacerile spirituale au fost supuse supravegherii divine și că Domnul a intenționat o binecuvântare pentru el în legătură cu aceste condiții. El trebuie, prin urmare, să fie cu totul mulțumit de ele, oricât de grele ar fi — așteptând cu răbdare de la Domnul o astfel de ușurare cum iubirea și înțelepciunea pot aduce la timpul cuvenit. Dacă venitul este mare, regula lui de conduită să fie moderația, în aceasta ca și în toate lucrurile. „Moderația (Biblia engleză King James — n. e.) voastră să fie cunoscută de toți oamenii.” Economia este parte din aranjamentul divin, așa cum este exemplificată de Domnul nostru și de apostoli, și în special cum este ilustrată în cazul strângerii rămășițelor la porunca Celui care avea putere să creeze din nimic hrană pentru o mulțime.

Vol. VI, pag. 569, par. 1, 2:

Există un fel de luare cu împrumut și dare cu împrumut măruntă, practicată de către mulți, în special în privința articolelor din gospodărie: săpun, zahăr, lighene, unelte etc., care merită analizată aici. Noile Creaturi, sub controlul spiritului chibzuinței, trebuie să condamne în inima lor astfel de deranjuri mărunte; în așa măsură să se asigure să-și regleze afacerile și dorințele, încât asemenea împrumuturi să fie o chestiune extrem de rară — o chestiune de absolută necesitate, în caz de boală sau în alt caz extrem. Parte din hotărârea tuturor sfinților Domnului ar trebui să fie aceea de a deranja pe alți oameni cât se poate de puțin. Dacă, prin urmare, prin neglijarea acordării atenției cuvenite propriilor afaceri le lipsește untul la masă, să prefere să se descurce fără el decât să deranjeze pe un vecin și să dea un exemplu rău. Dacă au doar un fier de călcat și nu-și pot permite să cumpere altul, mai bine să se împace cu consecințele și să-l folosească pe acela unul.

Cei care cultivă asemenea reglementări stricte în privința afacerilor proprii se vor simți în mod natural mai deranjați decât alții dacă vine la ei un vecin să ia cu împrumut. Totuși, poporul Domnului trebuie să dea cu împrumut, nu să ia cu împrumut; și sfatul nostru ar fi că trebuie, în toată cumpătarea rezonabilă, să-și câștige notorietate ca fiind deosebiți în ambele aceste privințe — să fie întotdeauna dispuși să dea cu împrumut și aceasta din toată inima, cu bucurie și bunăvoință, și cu o dorință de a plăcea și de a ajuta în măsura în care-și pot permite să piardă — și niciodată să nu fie dispuși să ia cu împrumut. Evident că astfel de persoane ar fi considerate „vecini buni”, fie că ar fi considerate „ciudate” în privința devotării lor față de Domnul și față de Cuvântul Său, fie că nu. Este adevărat, cei care iau cu împrumut s-ar putea să nu restituie totdeauna articolul și s-ar putea cere efort pentru a merge după el; sau în cazul împrumutului de hrană s-ar putea să n-o mai restituie. Ar trebui să ne gândim însă că dacă astfel au luat hrană cu împrumut, au consumat-o și n-au restituit-o, ar fi mai puțin probabil să mai vină. Dacă ne-ar permite împrejurările, am prefera să nu cerem să ni se restituie articolul dat cu împrumut. Am considera mai degrabă ca ocazii favorabile de a ne face prieteni cu ajutorul „bogățiilor nedrepte” — ocazii bune de a ne sacrifica interesele pământești mărunte, ca să putem obține prin acestea o influență morală și spirituală mai mare la vecinii noștri.

Luca 6:35 „Voi însă, iubiți pe vrăjmașii voștri, faceți bine și dați cu împrumut fără să nădăjduiți ceva înapoi. Și răsplata voastră va fi mare și veți fi fii ai Celui-Prea-Înalt; căci El este bun cu cei nemulțumitori și răi.”

Vol. VI, pag. 567, par. 2, până la pag. 568, par. 2:

Sfatul Domnului pentru poporul Său asupra celeilalte părți a problemei este la fel de explicit. Dacă văd pe frații lor în nevoie, să le facă bine și să „dea cu împrumut fără să nădăjduiască ceva înapoi” — fără să se gândească să câștige în schimb favoruri asemănătoare sau alte favoruri. Trebuie totuși să înțelegem acest îndemn, „să dăm cu împrumut” unui frate, în armonie cu celălalt îndemn, ca noi să nu luăm cu împrumut; și, ca atare, implicația ar fi că fratele ar avea mijloace și ar putea să plătească, dar că temporar ar avea nevoie și ar putea da vreun fel de ipotecă sau de asigurare celui care dă cu împrumut. Dar asemenea dare cu împrumut, pentru a ajuta un frate în nevoie, să fie făcută mărinimos și fără speranța unei răsplăți — fără a prevedea dobândă (camătă), ci doar întoarcerea sumei în limita timpului specificat. Ar fi doar un ajutor, o expresie a iubirii frățești.

Dacă fratele n-ar fi în situația să poată restitui suma sau să poată da asigurare pentru bani, să nu se dea împrumutul, ci, în locul acestuia, să se dea un dar — în măsura în care dătătorul ar putea exercita caritate și în măsura necesităților fratelui. Fratele s-ar putea angaja să restituie banii, dar să se insiste că este un dar, cu excepția cazului când mai târziu afacerile fratelui s-ar schimba în mod hotărâtor și ar fi cu prisosință capabil să restituie darul, caz în care dorința inimii lui ar trebui să fie desigur să-i restituie. Chiar și atunci, dacă dătătorul ar putea să-și permită, i-ar putea zice fratelui: „Nu mă pot simți fericit să iau înapoi darul, de aceea, te implor, dă-l altcuiva care ar avea nevoie, acum sau mai târziu”. Chestiunea ar fi însă cu totul diferită dacă fratele sau oricare altă persoană ar dori să ia bani cu împrumut în vederea extinderii afacerii sale sau în vederea scoaterii unui profit. A da cu împrumut unuia ca acesta, luând măsuri largi de siguranță și cerând dobândă, ar fi cu totul legitim; și astfel de dobândă n-ar fi „camătă" în sensul asupririi sau în sens greșit, ci ar fi în armonie cu ceea ce a poruncit Domnul în pilda Sa, când a zis: „Ar fi trebuit să-mi fi dat banii celor ce schimbă banii și, la venirea mea, eu mi-aș fi luat înapoi cu dobândă îcamătăș ce este al meu”. Mat. 25:27.

În armonie deplină cu aceste îndemnuri, Scripturile ne mai dau un îndemn, care ar putea fi bine luat în seamă și întotdeauna cu folos, nu numai de către Noua Creație, ci și de către lume în general. Porunca spune: „Omul fără minte dă mâna, se pune garant pentru aproapele său” (Prov. 17:18). Conform acestei sugestii, garanțiile și cauțiunile pentru alții, girarea creditelor etc. ar fi interzise, și înțelept ar fi pentru tot poporul Domnului să urmeze cu grijă această regulă. Chiar și în cel mai urgent caz imaginabil, în care ar putea exista o necesitate aproape absolută de a garanta contractul de împrumut al unui frate, ar trebui exercitată grijă să nu se asume nici o sarcină care să nu poată fi satisfăcută fără dezastru grav. Dacă contractul ar fi pentru o sumă care ar putea fi împrumutată fratelui, sau i-ar putea fi dată în caz de necesitate, atunci contractul sau cauțiunea sau girarea ar fi acceptabilă, dar altfel nu — niciodată punând în pericol propriul credit, nici riscând propria afacere și nici împovărând propria familie. Compară Prov. 22:26; 11:15; 6:1-5.

36. Cum trebuie iubirea frățească să privească vizitarea altora, „împrumutarea timpului vecinului”?

Vol. VI, pag. 570, par. 1, până la pag. 572:

În timp ce analizăm acest subiect am putea menționa altul, strâns înrudit cu el la modul ge-neral, adică, obiceiul unora de a se socoti liberi să se impună prietenilor ca vizitatori — împrumutând timpul vecinilor. A fi ospitalier face parte din spiritul generos al iubirii, și tot poporul Domnului trebuie să cultive această dispoziție la fiecare ocazie potrivită, ca fiind o dispoziție plăcută Domnului și folositoare propriei lor creșteri spirituale (Evr. 13:2). Trebuie să le placă să primească pe prieteni sau pe vecini, pentru o masă sau pentru o noapte etc., după cum le permit împrejurările: dorința inimii de a primi musafiri trebuie să fie prezentă întotdeauna, fie că ocazia punerii în practică a acelei dorințe se va găsi sau nu. Ospitalitatea nu înseamnă a face cheltuieli exagerate, depășind mijloacele, nici nu înseamnă că pentru musafiri trebuie pregătit mai bine decât pentru propria familie. Înseamnă însă o dispoziție de a împărtăși cu alții lucrurile pe care le avem.

Dar să privim cealaltă latură a problemei. Poporul consacrat al Domnului din Noua Creație nu trebuie să fie niciodată intruși. Să se asigure că au o invitație clară și sunt bineveniți înainte de a accepta ospitalitatea pentru o masă sau pentru o noapte. Ce ilustrație frumoasă a acestui principiu cuvenit avem în cazul Domnului nostru, mergând cu cei doi ucenici spre Emaus! Dorința Lui a fost să meargă la ei acasă și să Se împărtășească din cina lor pentru a le acorda și alte binecuvântări. Totuși, când au ajuns acasă, „El S-a făcut ca și cum ar merge mai departe” și a așteptat până când au insistat, L-au obligat, înainte de a consimți să rămână cu ei. Aceasta n-a fost o înșelare și n-ar fi o înșelare nici din partea noastră dacă am face la fel. Domnul nostru n-ar fi rămas dacă ei n-ar fi insistat să rămână, și nici noi să nu stăm undeva decât dacă ni se face o primire din toată inima, și nici să nu rămânem mai mult decât am fi bine primiți din inimă, oricare ar fi împrejurările noastre.

Ideea care pare a predomina în mintea unora, că ei au libertatea „să se stabilească" la rudele naturale sau spirituale, este o greșeală. Nu există nici un astfel de drept. Noi avem dreptul să dăm și să fim generoși, dar nu suntem autorizați să cerem sau să pretindem astfel de lucruri de la alții. Ei au dreptul să dea sau să rețină ce este al lor, ce au sub administrare. Cât să permită Noile Creaturi să li se impună din partea fraților incorecți sau a rudelor după trup ar depinde de circumstanțe, în mare parte de condițiile fizice și financiare ale vizitatorului. Totuși, în dreptate față de el însuși și în dreptate față de vizitatorul nechibzuit în această chestiune, care are ca scop să facă din această vizită scurtă o ședere îndelungată, gazda ar trebui să spună amabil dar clar — „Ar trebui poate să-ți spun că n-ar fi convenabil pentru mine să te țin la noi mai mult decât până ---------”; sau, un alt mod bun de a proceda cu astfel de oameni este să li spună la începutul vizitei că ar fi convenabil să stea până la o anumită dată, sau să fie invitați clar pentru o masă sau pentru o zi sau o săptămână, după caz — indicând clar durata invitației și nu să fie lăsată a fi presupusă. Astfel de cale pare absolut necesară în interesul casei, al bugetului familiei, al timpului propriu, al serviciului Domnului etc., precum și cuvenită și folositoare pentru numărul mare de oameni care au judecată nechibzuită în această privință. Dar nu trebuie nici să gândim despre ei, nici să le vorbim lipsit de amabilitate. Poate că ei au decăzut mai mult decât noi sau decât alții în privința acestei particularități și poate prin natură noi am decăzut mai mult decât ei în privința altor particularități. În orice caz, trebuie să gândim amabil, generos în privința lor, și cu atât mai mult să hotărâm că noi vom evita cu totul această cale neplăcută.

37. Care este relația între iubirea frățească și comunism?

Vol. IV, pag. 473, par. 3, până la pag. 481 — Comunismul ca remediu. Vezi fragmentul la pag. 205.

38. Vor avea cei care au ajuns la „țintă” încercări în privința iubirii frățești?

Vol. VI, pag. 190, par. 1, 2:

Trebuie să ajungem la această culme a iubirii înainte de a putea fi socotiți vrednici de un loc în Noua Creație și nu trebuie să așteptăm ca fiecare din urmașii Domnului să ajungă la această țintă doar la momentul stingerii în moarte. Chiar dimpotrivă. Trebuie să așteptăm să ajungem la ea cât se poate de devreme în experiența noastră creștină și apoi să ne amintim cuvintele apostolului: „să rămâneți în picioare, după ce veți fi biruit toate” (Efes. 6:13). Avem nevoie de încercări ale iubirii după ce am ajuns la țintă; și antrenarea noastră când suntem la țintă — străduința noastră pentru a menține acea țintă sau standard în viața noastră — va fi foarte întăritoare pentru caracterul nostru. În aceasta, în mod special, experiențele noastre vor corespunde cu cele ale Domnului nostru, căci El, deși n-a trebuit să alerge ca să ajungă la țintă, a trebuit să lupte o luptă bună a credinței fiind la țintă — ca să nu fie mișcat de la ea, să nu fie biruit de diferitele atacuri ale lumii și ale Adversarului. „Alerg spre țintă", spune apostolul; și tot astfel, fiecare dintre noi trebuie să stăm neclintiți la acea țintă după ce am ajuns la ea și să avem grijă ca în toate încercările pe care Domnul le permite să vină asupra noastră să fim socotiți de El ca biruitori — nu prin putere proprie, ci prin puterea ajutorului Răscumpărătorului nostru.

Împotriva noastră vor fi atacuri ca să ne abată de la iubirea perfectă față de Tatăl, ca să ne facă să consimțim a da mai puțin decât omagiul și ascultarea deplină datorate Lui. Vor fi atacuri și în privința fraților, ca să ne sugereze să nu permitem ca iubirea de frați să acopere o mulțime de greșeli — sugestii să ne supărăm pe aceia pe care am învățat să-i iubim și să-i apreciem și să-i compătimim pentru slăbiciunile lor. Vor fi atacuri împotriva noastră în privința vrăjmașilor noștri, după ce am învățat să-i iubim — sugerându-ne că sunt cazuri excepționale și că mărinimia noastră față de ei trebuie să aibă limite. Binecuvântați suntem dacă în aceste ispite stăm neclintiți, aruncându-ne înainte spre țintă, străduindu-ne să păstrăm poziția la care deja am ajuns — luptând lupta bună a credinței — ținându-ne cu tărie de viața eternă care ne este socotită prin Isus.

3 9. De ce este iubirea frățească „una din probele finale și cele mai minuțioase” ale fraților și cum ne putem pregăti să o avem?

1 Petru 3:8: „În sfârșit, toți să fiți cu aceleași gânduri, suferind împreună cu alții, plini de dragoste frățească, miloși, smeriți.”

R 2453, col. 2, par. 2-5:

Una din probele finale și cele mai minuțioase ale acestor „frați,” și una în care probabil majoritatea celor odată treziți și înarmați vor cădea, va fi — iubirea de frați. Se pare că mulți vor da greș la acest punct și vor fi așadar socotiți ca nevrednici de o intrare din belșug în Împărăție din acest motiv. De la oricine are spiritul iubirii potrivit modelului (Rom. 8:29), se așteaptă să fie în acord cu afirmația apostolului Ioan: „El Și-a dat viața pentru noi; și noi trebuie să ne dăm viața pentru frați”. 1 Ioan 3:14,16; 1 Pet. 1:22; 3:8.

Aceasta, ca toate celelalte probe, va fi cea mai critică și mai vădită în acest timp de privilegiu special și de încercare specială de la sfârșitul veacului (Apoc. 3:10). Să ne gândim cum va veni, pentru ca să fim mai bine pregătiți să o întâmpinăm cu reușită. (a) Ea nu va recunoaște calitatea de frate nici în privința canalelor înguste ale sectarismului, nici pe planul nelimitat al disprețului lumesc față de Cuvântul divin, care se declară pentru „fraternitatea omului”. Ea va recunoaște pe copiii Celui Rău și pe copiii lui Dumnezeu: și toți aceștia din urmă vor fi prețuiți și iubiți și serviți ca „frați” — toți care se încred în sângele scump al Lui Cristos pentru iertare, și care sunt pe deplin consacrați serviciului Domnului.

(b) Dacă unii ca aceștia sunt văzuți undeva, în „Babilon” sau în afara lui, adormiți, încătușați și orbiți de învățături false și superstiții, pentru un soldat al crucii care s-a trezit și a îmbrăcat armura, este datoria sa, așa cum ar trebui să fie și plăcerea sa, să se grăbească să meargă în ajutorul lui în cel mai înțelept, mai bun și mai rapid mod. Nici confortul personal, nici reputația proprie, nici vreun alt spirit egoist nu trebuie să-l împiedice; spiritul iubirii trebuie să-l însuflețească pe acesta ca să facă tot ce-i stă în putere — chiar până la a-și da viața — pentru frați. Toți cei care au acest spirit trebuie să dorească arzător să-i ajute pe cei care sunt în primejdie de a-și pierde reazemul pe Domnul, după felul celor care îi conduc acum orbește spre necredință.

(c) Același spirit al „Căpeteniei” (Evr. 2:10) îl va face să iubească astfel nu numai pe frații care sunt încă adormiți, ci dacă este cu putință încă și mai dispus să-și dea viața pentru frații care, asemenea lui, s-au trezit și acum îmbracă armura. El va compătimi cu ei în încercările lor de pe cale și îi va ajuta să încalțe sandalele păcii și să-și potrivească fiecare parte a armurii. Dacă cineva ar fi în mod deosebit slab și expus poticnirii, acesta nu-l va disprețui, nici nu-l va ocărî, tot așa cum n-ar face-o nici Fratele mai mare, Căpetenia. Dimpotrivă, el va fi cu atât mai veghetor și mai de ajutor celor care sunt mai slabi, chiar dacă se bucură mai mult de tovărășia celor tari. Nu este acum timpul ca cei tari să se adune la un loc pentru a se admira și bucura reciproc; acest timp va veni mai târziu pentru toți cei care iubesc pe frați atât de mult încât să-și dea viața pentru binele lor. Aceștia Îl vor auzi pe Stăpân spunând: „Bine, rob bun și credincios ... intră în bucuria stăpânului Tău”.

R 2330, col. 1, par. 2:

Cel care găsește că inima nu îi este în armonie cu această lege a Noului Legământ — iubire, milă, amabilitate, blândețe, bunătate — aceluia îi lipsește dovada că este în vreun înțeles al cuvântului acceptat ca fiu al lui Dumnezeu și comoștenitor cu Cristos. Dacă unul ca acesta nu are spiritual iubirii, îi va fi cu neputință să meargă mult pe urmele Învățătorului, căci sacrificiul lui Cristos nu a fost din slavă deșartă, nu pentru expunere exterioară, nu pentru onoarea oamenilor, ci îndemnat de iubire — față de Dumnezeu și față de oameni. Tot așa este și cu noi, dacă în inimile noastre nu avem iubire de frați, iubire sub formă de blândețe și bunăvoință față de toți oamenii, și chiar față de creația animală, nu avem spiritul care ne va susține până la capăt în săvârșirea sacrificiilor necesare în condițiile actuale. Pentru unii ca aceștia va fi numai o chestiune de timp până când puterea mândriei sau a slavei deșarte care îi menține pe calea sacrificiului se va frânge, și egoismul îi va lua în stăpânire pe deplin. Cel care dorește să fie credincios până la moarte, umblând în urmele Învățătorului, trebuie să primească spiritul de iubire al Învățătorului înainte de a-I putea urma astfel. Așa cum declară apostolul: „Dacă zice cineva: „Eu iubesc pe Dumnezeu”, și urăște pe fratele său, este un mincinos; căci cine nu iubește pe fratele său, pe care-l vede, cum poate să iubească pe Dumnezeu, pe care nu-L vede?” Așadar, Scripturile pun iubirea de frați ca una dintre dovezile că am fost concepuți de spirit și că suntem în legătură cu Învățătorul.

40. Care trebuie să fie „resortul din spatele amabilității frățești”?

1 Ioan 4:7, 8 „Preaiubiților, să ne iubim unii pe alții, căci dragostea este de la Dumnezeu. Și oricine iubește a fost născut din Dumnezeu și cunoaște pe Dumnezeu. Cine nu iubește n-a cunoscut pe Dumnezeu, pentru că Dumnezeu este dragoste.”

Vol. VI, pag. 137, par. 1:

Sfințirea adevărată a inimii pentru Domnul va însemna sârguință în serviciul Său; va însemna vestirea veștilor bune altora; va însemna zidirea reciprocă în cea mai sfântă credință; va însemna să facem bine tuturor oamenilor după cum avem ocazia și în special casei credinței; va însemna că în aceste diferite moduri noi ne vom da viețile consacrate Domnului pentru frați (1 Ioan 3:16), zi după zi, ocazie după ocazie, așa cum ele vor veni; va însemna că iubirea noastră pentru Domnul, pentru frați, pentru familiile noastre și compătimitor pentru lume ne va umple tot mai mult inimile, pe măsură ce vom crește în har, cunoștință și supunere față de Cuvântul și exemplul divin. Totuși, toate aceste exercitări ale forțelor noastre pentru alții sunt numai atâtea moduri în care prin providențele Domnului se poate îndeplini propria noastră sfințire. După cum fierul ascute fierul, tot așa forțele noastre în folosul altora ne aduc nouă binecuvântări. Mai mult, în timp ce noi trebuie să ne apropiem tot mai mult de marea condiție a iubirii aproapelui cum ne iubim pe noi înșine — în special casa credinței — totuși resortul din spatele acesteia trebuie să fie iubirea supremă pentru Creatorul și Răscumpărătorul nostru, și dorința noastră de a fi și de a face ce I-ar plăcea Lui. Sfințirea noastră, prin urmare, trebuie să fie în primul rând pentru Dumnezeu și să afecteze în primul rând inima și voința noastră, și, ca rezultat al unei astfel de devotări lui Dumnezeu, ea să-și găsească exercitarea în interesul fraților și al tuturor oamenilor.

41. Ce înseamnă ilustrația „țintei de la a treia pătrime”?

Vol. VI, pag. 188, par. 1:

Ținta de la a treia pătrime a acestei alergări o numim — iubire de frați. De la început noi recunoaștem o iubire-datorie față de frați întocmai cum recunoaștem față de Tatăl, dar într-un grad mai mic, fiindcă frații au făcut mai puțin pentru noi; și noi îi recunoaștem mai cu seamă fiindcă așa este voința Tatălui. Dar ajungând să vedem principiile dreptății, să apreciem pe Tatăl și să vedem că Însuși Tatăl ne iubește în ciuda lipsurilor noastre neintenționate, inimile noastre au început să se lărgească și să se adâncească față de frați, și am fost în stare tot mai mult să le trecem cu vederea imperfecțiunile, lipsurile și greșelile neintenționate, când am putut vedea în ei dovezi ale dorinței inimii de a merge în urmele lui Isus și în armonie cu principiile caracterului divin. Iubirea de frați a devenit clar marcată în experiențele noastre. Vai! Se pare că mulți din poporul iubit al Domnului n-au ajuns încă la această țintă de la a treia pătrime a alergării către premiul chemării noastre de sus. Există mare nevoie de a dezvolta iubirea frățească, îndelunga răbdare, răbdarea pe care Scripturile o învață — și care sunt în mod necesar încercate și probate mai mult în legătura noastră cu frații decât în legătura noastră cu Tatăl și cu Domnul nostru. Noi putem vedea perfecțiunea Tatălui și a Fiului, și că Ei n-au nici o imperfecțiune; ne putem da seama de mărinimia Lor în comparație cu noi și de neajunsurile noastre în comparație cu Ei; dar când privim către frați, vedem la unul o slăbiciune și la altul altă slăbiciune; iar ispita este, vai, prea obișnuit, să-i spunem unui frate: „Lasă-mă să-ți scot paiul din ochi” — în loc să ne dăm seama că o asemenea dispoziție de scotocire, zgândărire și găsire de greșeli la frați este o dovadă că noi avem totuși bârna noastră mare de nerăbdare și de lipsă de iubire cu care să ne luptăm. Apropiindu-ne de această țintă de la a treia pătrime, ne scoatem treptat bârna din propriii ochi — ajungem să ne vedem propriile neajunsuri și să apreciem tot mai mult bogățiile harului Domnului nostru față de noi; și influența asupra inimii noastre este să producă în noi un grad mai mare din spiritul smereniei, răbdării și blândeții față de toți — iar aceasta iarăși ne permite să trecem cu vederea sau să acoperim o mulțime de păcate, o mulțime de imperfecțiuni care se află la frați, atâta vreme cât ne dăm seama că ei sunt în mod sigur frați — atâta vreme cât ei se încred în sângele prețios și caută să alerge aceeași alergare pentru același premiu.

Vol. VI, pag. 370, par. 3:

Iubirea noastră crește, iar noi alergăm mai departe spre al treilea marcaj. Când ajungem la el, iubirea-datorie, plus iubirea principiilor dreptății, s-a extins nu numai asupra caracterului divin și a inclus neplăcerea față de orice lucru rău care lezează omenirea și contravine caracterului și planului divin, dar la acest marcaj noi am ajuns într-o stare de simpatie mai largă față de alții — începem să împărtășim sentimentul lui Dumnezeu, nu numai de împotrivire la păcat, ci și de iubire și simpatie față de toți care caută calea dreptății și sfințeniei. Acum suntem în stare să-i recunoaștem pe frați într-o lumină cumva diferită de cea dinainte. Îi putem vedea acum ca Noi Creaturi și putem face deosebire între ei și corpurile lor muritoare, ale căror imperfecțiuni ne sunt evidente. Învățăm să iubim pe frați ca Noi Creaturi și să compătimim cu ei în diferitele slăbiciuni, judecăți greșite etc., ale cărnii lor. Atât de adâncă devine Iubirea noastră pentru ei încât ne face plăcere să ne dăm viața pentru ei — zi de zi, ceas de ceas, sacrificându-ne propriile interese, plăceri sau comodități pământești, dând din timpul nostru, influența noastră și câte altele, pentru a-i ajuta sau servi.

R 2754, col. 2, par. 3, 4:

Iubirea lui Dumnezeu din acest ultim punct de vedere, ca reprezentanta fiecărui har și a fiecărei virtuți, ca reprezentanta dreptății și împotrivitoarea fiecărei nedreptăți și inechități, ne-a condus să căutăm și să urmăm aceste principii printre semenii noștri, precum și în caracterele noastre. Începând să iubim adevărul, puritatea, noblețea de caracter, oriunde pot fi găsite, am găsit urme din ele chiar și în omenire: am găsit că legea originară a lui Dumnezeu, scrisă în inima tatălui Adam, deși în mare măsură ștearsă și distrusă din inimile și conștiințele copiilor săi, nu a dispărut cu totul — că într-o anumită măsură, în special sub influența creștinismului în ultimii o mie opt sute de ani, unele aspecte ale acestei legi perfecte pot fi discernute neclar printre oameni.

Dar examinarea noastră, sprijinită de iubirea noastră crescândă a acestor principii ale dreptății, n-a găsit nimic satisfăcător printre oamenii naturali — nici chiar printre cei care declară evlavie — declarând a fi urmași în urmele lui Isus. I-am găsit pe toți aceștia, ca și pe noi, departe de perfecțiune, departe de slava lui Dumnezeu. Dar pe măsură ce iubirea adevărată față de principiile dreptății a ars în inimile noastre tot mai fierbinte, am învățat să compătimim cu toată „creația care suspină” și să-i „iubim pe frați”; fiindcă în aceștia din urmă am văzut o clasă inspirată de același spirit prin care și noi am fost concepuți de Dumnezeu, de spiritul adevărului; am văzut pe unii dintre ei străduindu-se cum ne-am străduit și noi, având numai aprecierea iubirii din datorie; am văzut pe alții care câștigaseră o concepție mai înaltă decât aceasta, care învățaseră să aprecieze principiile dreptății și să le iubească, și să urască nelegiuirea, și mai departe, să iubească pe Dumnezeu care este întruchiparea acestora. Și înțelegerea că acești frați, ca și noi, se apropiau treptat de standardul divin — „alergând spre țintă” — ne-a umplut de interes față de ei în bătălia lor împotriva păcatului și a slăbiciunilor, și împotriva Adversarului și a înșelărilor lui. Am ajuns să fim tot mai interesați de binele lor și de biruința lor pe măsură ce ne-am străduit și am făcut progres pe aceeași „cale îngustă”. N-am avut această iubire de frați la început; ea marchează un progres clar în alergarea noastră către „țintă”; am putea-o numi ținta de la al treilea sfert din alergare. Dar deși o mare realizare a fost obținută când această iubire de frați a atins punctul dispoziției de a ne „da viața pentru frați” (1 Ioan 3:16), totuși n-a fost atingerea deplină a „țintei” pentru care alergăm.

42. De ce este important să dăm dovadă de iubire frățească acum?

R 3536, col. 2, par. 2, 3, 6, 7, până la pag. 3537, col. 1, par. 1, 2:

Dacă Maria ar fi așteptat încă o săptămână, ea ar fi putut folosi parfumul pentru ea însăși dar nu pentru Domnul — în săptămâna care a urmat de la această întâmplare Domnul nostru a fost îngropat, mormântul a fost pecetluit, garda romană stătea în fața lui și n-ar mai fi fost nici o ocazie nici măcar să-l fi turnat pe corpul Lui mort. Ce bine că ea a folosit ocazia, că I-a arătat Domnului devotarea sa în timp ce-i era oaspete. Paralela este: nu va mai fi mult până când toți membrii corpului lui Cristos își vor fi completat partea lor de suferințe și vor fi trecut dincolo de văl „schimbați”.

Înțelepciunea ne spune că noi nu trebuie să întârziem cu aducerea vaselor noastre de alabastru cu mir și să le turnăm conținutul peste cei dragi ai noștri din corpul lui Cristos, picioarele lui Cristos. Nu are importanță că ei nu ne observă, sau nu se gândesc la noi, sau nu toarnă deloc parfum peste noi ca membri ai picioarelor; noi să ne facem partea, să fim din clasa Maria, să turnăm parfumul dulce peste alții, și casa, Biserica Domnului, se va umple de mireasma dulce, chiar dacă unii ucenici ne-ar putea acuza în mod greșit că suntem extravaganți cu iubirea noastră și cu devotarea noastră, neînțelegând că Învățătorul va spune iarăși în curând: „Lăsați-o în pace. ... Ea a făcut ce a putut”. Domnul nostru apreciază acest mir și această ungere ca fiind tot ce putem face — nimic n-ar putea fi mai mult sau mai bine. Ea indică iubire, iubire mare — și „dragostea deci este împlinirea legii”.

În privința faptului că este potrivit a se folosi ocaziile prezente pentru mângâierea și încurajarea altora, un scriitor a spus în esență:

„Nu țineți vasele de alabastru ale iubirii și gingășiei voastre pecetluite până când prietenii voștri vor fi morți. Umpleți-le viața cu bucurie. Spuneți-le cuvinte aprobatoare, înveselitoare atâta vreme cât le pot auzi. ... Dacă prietenii mei au puse deoparte vase de alabastru pline de parfumul înmiresmat al simpatiei și afecțiunii, pe care ei intenționează să-l toarne peste corpul meu mort, aș vrea mai degrabă să le aducă în ceasurile mele de osteneală și necaz, și să le deschidă, ca să pot fi împrospătat și înveselit în timp ce am nevoie de ele. Aș vrea mai degrabă să am un sicriu simplu, fără flori, o înmormântare fără elogii, decât o viață fără dulceața iubirii și simpatiei. ... Florile de pe sicriu nu trimit nici o mireasmă înapoi pe cărarea ostenită.”

Poemul doamnei Preston, „Ante mortem”, exprimă aceeași idee astfel:

... „Numai de-aș fi auzit

Adierea unei aplauze, un cuvânt întăritor —

Un strigăt de „Curaj!” în mijlocul luptei,

Hotărâtoare de viață sau moarte —

Cum mi-ar fi oțelit sufletul spre încordare

Prin furtuna care întruna venea”.

43. Cum putem deveni membri ai clasei Maria ?

R 3536, col. 1, par. 3, până la col. 2, par. 1:

Parfumul de nard Maria reprezintă unul dintre cele mai frumoase elemente ale caracterului creștin printre poporul Domnului din ziua aceea și până acum. Căci, să ne amintim că întreaga Biserică a lui Cristos în sensul cel mai larg este „trupul lui Hristos”, după cum spun Isus și apostolii. Clasa Maria, care mai degrabă ar cumpăra parfum de mare preț cu care să servească Biserica unsă, Corpul lui Cristos, decât să-l cheltuie pe ei înșiși, este încă cu noi, și a fost din Biserică toate aceste optsprezece secole. Nu numai Capul trupului a fost uns, parfumat, onorat, mângâiat, înveselit, ci toți membrii de atunci încoace au primit la fel o binecuvântare de la această clasă, de la această clasă a parfumului de nard Maria. Ea este compusă nu întotdeauna din oratori, din bogați sau înțelepți — slujirea ei este neostentativă și multora, în special din lume, li se pare nebunie și risipă — dar Domnul o apreciază, și la fel o apreciază membrii Corpului Său care sunt mângâiați și împrospătați prin ea. Binecuvântată fie această clasă Maria!

Onoare membrilor — onoare Capului

Dar dacă au fost membri tot timpul care au fost mângâiați în acest fel, nu trebuie să așteptăm o binecuvântare specială de acest fel la sfârșitul acestui veac, asupra membrilor picioare? Conform înțelegerii noastre suntem acum la încheierea acestui veac — Capul a fost glorificat, mulți dintre membrii Corpului au trecut dincolo de văl și numai picioarele sunt aici. Poate chiar această imagine a ungerii picioarelor și a capului Domnului nostru de către Maria constituie un tip sau o ilustrație a ceea ce putem aștepta în prezent. Și aici intră un aspect frumos al aranjamentului divin — noi toți putem fi atât din clasa Maria cât și din clasa picioare. Cu alte cuvinte, fiecare membru al corpului lui Cristos poate servi într-o anumită măsură pe membrii confrați ai corpului, membrii confrați ai picioarelor, așa cum Maria a servit picioarele lui Isus.

Fiecare din poporul adevărat al Domnului când studiază această chestiune să ajungă la concluzia că prin harul lui Dumnezeu se va alătura clasei Maria, și va cumpăra mir foarte scump și-l va turna cu generozitate pe picioarele corpului lui Cristos — Biserica — pe adevărații membri. Aceasta va însemna iubire, simpatie, amabilitate, blândețe, răbdare, ajutor și mângâiere. Va însemna dezvoltare mare și crescândă în toate roadele și harurile spiritului, al căror nume combinat este iubire.

Dragi cititori, să ne amintim că în timp ce este imposibil să facem ceea ce a făcut Maria în această lecție, fiecare are privilegiul să facă lucruri încă mai importante unul pentru altul, pentru frații lui Cristos care sunt acum în lume, membrele picioare ale corpului Său. Parfumul ei a fost literal și în timp și-a pierdut virtutea; dar micile acte de amabilitate și ajutor pe care le putem face unul pentru altul nu-și vor pierde niciodată meritul în estimarea Domnului, și nu-și vor pierde niciodată mireasma, toată eternitatea în estimarea celorlați. Micile lucruri ale vieții, micile cuvinte, micile semne, privirile amabile, micile ajutoare pe cale, acestea, și nu lucrurile mari sunt posibilitățile noastre, parfumurile noastre, ale unuia pentru altul.

„Să vă spălați picioarele unii altora”

Spălarea picioarelor în vechime în țările orientale era necesară pentru confort, și de aceea, a spăla unul altuia picioarele însemna a se întări și a se înviora unul pe altul chiar în cele mai umile servicii. Aceasta este pentru noi esența lecției Domnului nostru, ca noi să fim bucuroși pentru orice ocazie de a ne servi unul pe altul, de a ne întări și a ne ajuta unul pe altul, oricât de umil ar fi serviciul. Să aplicăm acum aceasta la expresia lecției noastre. Maria a spălat picioarele Domnului nostru cu parfum, și clasa Maria, cea mai iubitoare și mai devotată clasă din Biserică, trebuie să se ajute unul pe altul, să-și spele picioarele unul altuia; și trebuie s-o facă nu în cel mai aspru și mai neîndemânatic mod imaginabil, ci inspirați de iubire și devotare unul pentru altul, trebuie să-și spele picioarele unul altuia cu amabilitatea și simpatia, iubirea și aprecierea simbolizate prin parfumul de nard al Mariei; iar mângâierea unuia pentru altul trebuie să fie cu acea iubire și solicitudine care a fost reprezentată prin însăși folosirea părului de pe capul ei pentru picioarele Învățătorului.

Vedem unele dovezi că această iubire, această iubire și simpatie numită parfumul de nard Maria, crește printre membrii corpului Domnului; că pe măsură ce ei văd animozitatea lumii, cărnii și adversarului împotriva unșilor Domnului, sunt cu atât mai devotați unul altuia și cu atât mai dispuși să se onoreze unul pe altul cu grijă, iubire și simpatie, și să vorbească generos și blând unul către altul. Suntem bucuroși de aceasta — nu cunoaștem nici o dovadă mai bună de creștere în har din partea celor consacrați. Să continue lucrarea bună până când vom fi umplut casa cu parfumul iubirii, până când întreaga lume va lua cunoștință de iubirea creștinilor unul pentru altul — nu într-un sens îngust sau partizan, ci în sensul larg în care Cristos i-a iubit pe toți care iubesc pe Tatăl și pe toți care au căutat să umble în căile Tatălui.

R 2201, col. 1, par. 4-7:

Ce gând întăritor ar trebui să fie pentru toți aceia care sunt în atitudinea de minte a Mariei, că este încă posibil să spele și să ungă picioarele Domnului. Buzele Sale au spus că orice se face pentru cel mai mic dintre urmașii Săi consacrați, este acceptat de El ca făcut Lui. O, binecuvântat gând! Domnul este încă în trup, în mod reprezentativ; credincioșii Lui trebuie să fie socotiți ca „mădulare ale trupului Său”, ca Noi Creaturi. Și în timp ce aceștia sunt încă în trup, suferințele lui Cristos în trup sunt încă în desfășurare și nu vor fi terminate până când ultimul membru va fi glorificat. Col. 1:24.

Mai mult, ilustrația scripturală se menține: Cristos este Capul acestui trup care este Biserica Sa și care de o mie opt sute de ani este în proces de dezvoltare; și acum ultimii membri ai corpului sunt aici — „Picioarele Lui”. Ca membri ai clasei picioare mulți sunt osteniți, descurajați, având nevoie de odihnă, împrospătare și mângâiere, așa cum le-au fost acordate picioarelor literale ale Învățătorului.

Aici este o probă în privința picioarelor simbolice ale lui Cristos, asemănătoare celei în privința picioarelor naturale, care a dovedit marea iubire a Mariei și iubirea mică a lui Simon. Membrii clasei picioare sunt nepopulari astăzi, așa cum a fost Învățătorul în zilele Lui, pentru o clasă corespunzătoare cărturarilor, fariseilor și învățaților Legii. Numai cei care iubesc mult pe Învățătorul și apreciază mult iertarea lor vor iubi pe „membrele picioare” ale Sale în prezent până la măsura că vor fi dispuși să le servească și să aibă părtășie cu ele; în timp ce alții, ca Nicodim și Simon, deși bine intenționați și interesați în măsură considerabilă, vor fi rușinați de evanghelia Nazarineanului în prezent și rușinați de picioarele Lui, care au vestit Sionului vestea bună zicând: „Dumnezeul tău împărățește!” — Veacul Milenar răsare și domnia lui Cristos a început deja (Isa. 52:7). Dar cei care se rușinează de evanghelie sau de slujitorii ei, se rușinează de Învățătorul și de Tatăl; și aceștia nu pot fi recunoscuți ca „biruitori” ai lumii, fiindcă ei sunt biruiți de lume și de spiritul ei. Aceștia nu vor fi socotiți vrednici să înainteze în cunoștința deplină și în privilegiile uceniciei.

Ce puțini sunt cei care par să aibă o măsură mare de spirit al Mariei Magdalena! Ce puțini sunt în realitate de foarte mare ajutor unul pentru altul. Ce puțini toarnă unul peste altul uleiul parfumat al cuvintelor mângâietoare, al sugestiilor de ajutor și încurajare. Cei care astfel sunt de ajutor vor fi găsiți plini de iubire veritabilă față de „cap”, față de „corp” în general și chiar față de „picioare”. Iar secretul iubirii lor, ca și în cazul Mariei, se va găsi a fi o mare recunoaștere a imperfecțiunilor proprii și a îndurării și harului Domnului față de ei, în iertarea păcatelor lor. Apostolul exprimă sentimentele acestor membri folositori și iubitori ai corpului, singurii care își asigură chemarea și alegerea, zicând: „Socotim că, dacă Unul a murit pentru toți, toți deci au murit. Și El a murit pentru toți, pentru ca cei care trăiesc să nu mai trăiască pentru ei înșiși, ci pentru Cel care a murit și a înviat pentru ei”.

44. Cum ne-a arătat Isus un mare exemplu de iubire și simpatie frățească?

R 3434, col. 1, par. 7, până la col. 2, par. 1:

Toate acestea înseamnă că Domnul nostru Isus a fost un Mângâietor în Sion mai presus de toți ceilalți mângâietori. El a compătimit cu cei smeriți și mici și care aveau intenții bune, în toate slăbiciunile, încercările și dificultățile lor; și aceasta este influența pe care o au caracterul și cuvintele lui Isus asupra inimilor noastre, și de asemenea asupra inimilor multora care nu sunt poporul Său în sensul deplinei consacrări. Nu prin faptul că Domnul nostru i-a certat continuu pe apostoli și i-a acuzat, ci prin faptul că i-a compătimit, i-a ajutat și a interpretat intențiile inimii lor larg, generos, de aceea au devenit ei tot mai mult urmașii Lui, chiar până la moarte. Să observăm cazul femeii prinsă în păcat și faptul că Domnul nostru n-a ținut nici un discurs fariseic împotriva ei. Să remarcăm mustrarea făcută celor care stăteau acolo: „Cine dintre voi este fără păcat, să arunce cel dintâi cu piatra în ea”. Să remarcăm cum, atunci când toți au fost astfel dovediți vinovați de imperfecțiune cu privire la vreun lucru, Domnul nostru i-a spus femeii: „Nici Eu nu te condamn. Du-te și să nu mai păcătuiești” (Ioan 8:3-11). Să observăm procedura Lui cu apostolul Petru, după ce se lepădase de El cu blesteme și jurăminte. Mulți dintre urmașii Domnului, dacă erau în locul Lui, ar fi simțit de datoria lor obligatorie să-l mustre pe Petru în public, în fața tuturor apostolilor, și să ceară o mărturisire publică și vreun fel de penitență; și după aceea cu fiecare ocazie posibilă să-i arunce în față slăbiciunea și lipsa de loialitate. Aceștia n-au interpretat și n-au copiat în mod corect Spiritul Domnului și ca atare nu sunt fiii și fiicele mângâierii în Biserică. Dimpotrivă, ei sunt stârnitori de ceartă, care împiedică în mod ofensator lucrarea pe care doresc să o promoveze. Aceștia să asculte vocea Învățătorului: „Luați jugul Meu asupra voastră și învățați de la Mine”. În măsura în care învățăm de la Domnul, devenim nu doar purtători de cuvânt pentru Lege, ci purtători de cuvânt pentru milă și iubire și ajutorare și mângâiere.

După cât arată mărturia, Domnul nostru nu i-a menționat niciodată lui Petru nici caracterul profan, nici lipsa loialității. Petru știa despre acestea fără să i se spună; plânsese deja pentru ele; un simplu cuvânt din partea Domnului, de ceartă, reproș, l-ar fi putut descuraja — poate fără speranță. Lucrul cel mai apropiat de un reproș din conduita și cuvintele Domnului a fost întrebarea: „Mă iubești?” Toți cei care vreau să fie fii și fiice ale mângâierii în Sion să învețe această lecție de la marele Învățător — să nu se străduiască să pedepsească și să corecteze și să reproșeze și să mustre, ci pe cât posibil să le evite pe acestea, și să întrebe nu atât de mult despre trecut, cât despre prezent — care este atitudinea actuală a ofensatorului față de Domnul și față de turma Sa?

R 2807, col. 2, par. 14:

Din ceea ce ne arată relatările, aceste întrebări cu privire la iubirea Sa din prezent au fost singura mustrare pe care Domnul nostru i-a făcut-o lui Petru din cauza abaterii sale temporare și a negării cauzei Sale; și aici avem o lecție pe care mulți din poporul Domnului ar face bine să și-o însușească bine în inimă. Mulți cred că trebuie să pretindă de la un frate sau de la o soră scuze foarte clare pentru orice act de nepolitețe, chiar dacă acestea ar fi cu mult mai puțin importante decât fapta rea a lui Petru. Să învățăm bine această lecție de a-i mustra pe alții cu multă blândețe, cu multă atenție, cu multă amabilitate, mai degrabă printr-o aluzie decât printr-o acuzație directă și o expunere amănunțită a răului — printr-o cercetare a stării actuale a inimii lor, mai degrabă decât a stării anterioare, în care știm că aceștia au greșit. Ar trebui să fim mai puțin preocupați de pedepsele ce vor urma după încălcări decât de recuperarea celui rătăcit din greșeala căii sale. Nu trebuie să încercăm să ne judecăm și să ne pedepsim unii pe alții pentru încălcări, ci mai degrabă să ne amintim că toate acestea sunt în mâinile Domnului — nu trebuie în nici un sens al cuvântului să ne răzbunăm sau să dăm o pedeapsă sau răsplată pentru rău. Aceasta nu trebuie să se înțeleagă că ar anula obligația părintească de a-și judeca și pedepsi copiii; deși principiul iubirii trebuie să aibă și acolo stăpânire deplină, în măsura judecății noastre. Trebuie să avem bunătate, iubire și bunăvoință față de toți, și îndeosebi față de cei care sunt urmașii lui Isus. Cât despre Petru și lepădarea sa de Domnul, și cât despre ofensele care ar putea să ne vină prin frați, putem ști că sub providența divină o oarecare pedeapsă corectivă sau disciplinară, directă sau indirectă, va urma întotdeauna; noi însă nu trebuie să încercăm să aplicăm acele pedepse, nici să impunem o condamnare asupra celor care sunt în greșeală și își dau seama de greșeala lor, ci mai degrabă să compătimim cu ei în mod înțelept, ajutându-i să învețe lecțiile bune.

45. Cum putem împlini porunca Domnului să ne „spălăm picioarele unii altora”?

R 3543, col. 2, par. 4, până la sfârșit — Semnificația gestului Domnului:

Aici ni se explică întreaga lecție. Temându-se să nu fie cei mai mici, toți ucenicii evitaseră ocazia de slujire pentru Învățător și unul pentru altul. Domnul nostru, Capul și Stăpânul recunoscut de ei, S-a umilit să-i servească pe toți aceștia și astfel a mustrat lipsa lor de umilință, și în același timp le-a dat un exemplu care se aplică la orice afacere a vieții, adică, ei ar trebui să fie bucuroși să se slujească unul pe altul cu fiecare ocazie potrivită, în lucrurile mari sau în aspectele obișnuite ale vieții. Această spălare a picioarelor unul altuia, putem ușor vedea că se aplică la orice serviciu umil din viață, la orice amabilitate, deși îndeosebi la acele servicii și amabilități care sunt în direcția ajutorării și mângâierii spirituale.

Din această perspectivă se va vedea că nu înțelegem că Învățătorul nostru a prescris aici o formă sau ceremonie așa cum cred prietenii noștri dunkarzi îo sectă baptistăș și alții. Nu vedem aici nici temeiul pentru obiceiul papei de la Roma, care odată pe an, în această perioadă a anului, spală picioarele a doisprezece oameni săraci, poate cerșetori, care sunt mai întâi pregătiți printr-o spălare generală și apoi aduși înăuntru în timp ce papa îndeplinește serviciul public special al spălării picioarelor lor. Nu vedem un asemenea formalism în intenția Domnului nostru. De fapt, departe ca spălarea literală a picioarelor să fie o mângâiere sau o necesitate în zilele noastre și în condițiile noastre, contrariul ar fi adevărat. Dimpotrivă, Apostolul arată că spălarea picioarelor sfinților în timpurile trecute era semnul unei ospitalități deosebite, și-l îndreptățea pe cel care făcea acest lucru la un respect iubitor în Biserică (1 Tim. 5:10). Câte ocazii binecuvântate avem pentru întărirea, înviorarea, mângâierea și ajutorarea reciprocă în unele din cele mai umile afaceri ale vieții, sau în legătură cu anumite îndatoriri, experiențe și încercări neplăcute ale vieții. Așa cum exprimă textul nostru de bază, trebuie să ne slujim unul pe altul din iubire și nu din formalism. Orice serviciu făcut sau încercat a fi făcut din iubire, cu dorința de a face bine unuia din poporul Domnului, putem să fim siguri că are aprobarea și binecuvântarea divină. Să nu pierdem nici o ocazie de acest fel; să ne amintim pilda Învățătorului; asemenea Învățătorului să nu simulăm doar smerenia sau să ne prefacem, ci să avem în realitate acea smerenie care ne va permite să fim amabili și serviabili față de toți cei cu care venim în atingere, și să ne bucurăm de acest privilegiu în măsura în care găsim că cei în nevoie sunt membri ai Corpului Domnului — Biserica. Așa cum a spus Domnul nostru ucenicilor, „Cine are tot trupul spălat, nu are nevoie decât să-i fie spălate picioarele”, tot așa putem să ne dăm seama că toți cei care sunt membri îndreptățiți și consacrați ai corpului Său, au primit deja acea spălare, spălarea regeneratoare, și sunt deja curați prin cuvântul spus lor (Ioan 15:3). Totuși, deși curățiți și sfințiți astfel, atâta timp cât suntem în atingere cu lumea, suntem expuși unui anumit grad de întinare pământească, și se cuvine în mod deosebit ca fiecare nu numai să fie grijuliu în privința sa, ci și să ajute pe alții să se elibereze de întinările pământești, slujind astfel fraților, ajutându-le în slăbiciunile, încercările și nedesăvârșirile cărnii, ajutându-i să devină învingători. În aceste privințe el cooperează la marea lucrare de spălare a picioarelor sfinților, curățindu-se de toată întinăciunea cărnii și a duhului, și desăvârșind sfințirea în frică de Dumnezeu. 2 Cor. 7:1.

R 2201, col. 2, par. 3 până la sfârșit:

Cuvintele Domnului nostru către Petru, „Dacă nu te spăl Eu, nu ai parte cu Mine”, desigur implică faptul că spălarea a fost mai mult decât o simplă ceremonie — de asemenea mai mult decât o simplă expresie a smereniei, după cum ne vom strădui să arătăm. Totuși, principiul este bun întotdeauna și în toate locurile: că orice serviciu folositor poate fi făcut membrilor confrați ai corpului lui Cristos, oricât de umil sau neînsemnat, să fie făcut ca pentru Domnul.

După ce a terminat serviciul, Domnul i-a explicat semnificația. Le dăduse un exemplu (1) de smerenie, în faptul că a fost dispus să facă cel mai umil serviciu celor care erau cu adevărat ai Săi; (2) spălarea a fost o ilustrație a marelui adevăr, și anume că, deși curățați de Domnul — îndreptățiți fără plată de toate lucrurile, prin credință în El — totuși vor fi unele întinări care se vor lipi de ei atâta vreme cât vor fi în lume, prin contactul cu răul și cu asalturile lui. În timp ce spălarea generală (îndreptățirea) rămânea valabilă pentru totdeauna, totuși ei aveau nevoie continuu (la figurat) să-și spele picioarele unul altuia — „prin spălarea cu apă prin Cuvânt” (Efes. 5:26). Aceasta însemna că trebuia ca ei să aibă o grijă veghetoare reciprocă în privința binelui lor; să se mențină curați, sfinți, puri unii pe alții și să se ajute unii pe alții la învingerea încercărilor, ispitelor și asalturilor acestei lumi rele de acum — care se ridică din cele trei surse ale ispitei: „lumea, carnea și diavolul”.

Lucrarea de curățire care trebuie făcută unul pentru altul este în armonie cu îndemnul „Țineți-vă în dragostea lui Dumnezeu”. Ei nu se puteau aduce unul pe altul în dragostea lui Dumnezeu; aceea putea fi obținută numai într-un singur fel: prin curățirea inițială cu sângele prețios, prin credință; și nimeni nu ne poate curăți astfel, sau nu ne poate ajuta să intrăm în favoarea divină, cu excepția Răscumpărătorului. Dar El, după ce ne-a curățit și ne-a adus în favoarea divină, ne-a însărcinat să ne ajutăm unul pe altul să „ne ținem în dragostea Lui” și să ne ținem nepătați de lume. Meritul, calea și privilegiul sunt toate de la Dumnezeu prin Cristos. Mijloacele folosite în aplicarea acestora unii altora, suntem noi înșine. „Și voi sunteți datori să vă spălați picioarele unii altora”; să vă ajutați să vă mențineți separați de lume și curați prin Cuvântul pe care El ni l-a spus — „prin spălarea cu apă prin Cuvânt”; „zidindu-vă pe credința voastră preasfântă”.

Și aceasta ne amintește de declarația scripturală cu privire la Biserica desăvârșită și glorificată — „soția lui s-a pregătit” (Apoc. 19:7). În timp ce întregul aranjament pentru hainele ei de nuntă, spălarea regenerării (îndreptățirea) și apa pentru spălarea picioarelor, sunt date toate pentru mireasă prin Mire și astfel ea se pregătește, totuși folosirea acestor mijloace, împodobirea, brodarea hainelor și aranjarea bijuteriilor date ei prin Spiritul sfânt, sunt lăsate să le facă ea; fiecare membru al corpului cooperând pentru edificarea întregului corp în dragoste. 1 Tes. 5:11; Rom. 14:19.

Ar fi fără îndoială plăcut în ochii Învățătorului, Capul nostru, să avem o dispoziție de a ajuta și a reforma lumea în general și de a spăla pe cei mai josnici dintre cei josnici de tot păcatul lor; dar oricât de vrednică de laudă ar putea fi astfel de dispoziție, să ne amintim că nu aceasta este porunca pusă de El în fața noastră în acest text. Aici îndemnul Lui nu este să facem o spălare generală a tuturor celor necurați, ci să facem o spălare specială pentru cei pe care El deja i-a curățit, i-a îndreptățit prin credință. În privința membrilor confrați ai corpului Său a dat această însărcinare; și noi o accentuăm aici fiindcă acest fapt pare să fie foarte general trecut cu vederea de către creștini, care-și folosesc timpul mai degrabă pentru spălarea exterioară, ridicarea morală și socială a celor ale căror inimi n-au fost niciodată spălate de către Învățătorul, și în aceeași măsură se neglijază unul pe altul, „picioarele” Sale. Dar, după cum am văzut deja, deși este o mare onoare să facem un astfel de serviciu unul pentru altul, privilegiul va fi în mod cuvenit apreciat și mult folosit numai de către cei cu adevărat umiliți, care au multă iubire față de Învățătorul.

Dar se cer calități speciale ca să ne facă în stare să ne ajutăm unul pe altul în această privință; înainte de a-i putea ajuta pe alții să-și îndepărteze firicelul din ochii lor și să-și curețe calea vieții în toate amănuntele ei mici, așa încât fiecare gând, fiecare cuvânt și fiecare faptă să fie aduse în supunere la voința divină, este necesar să avem noi înșine experiențe în aceleași privințe. Trebuie să ne străduim să ne scăpăm de firicele și de bârne, care ne-ar putea împiedica vederea. Trebuie să cultivăm curățenia în viața noastră — în faptele, cuvintele și gândurile noastre. Numai când cultivăm diferitele haruri ale spiritului — smerenia, răbdarea, blândețea, amabilitatea frățească, iubirea, putem spera să fim în mod special de ajutor altora, să-și pună aceste podoabe ale caracterului și purități ale vieții, și să se scape de întinările lumii și ale cărnii.

În acest scop, se va găsi de ajutor să ne amintim lecția Mariei în serviciul făcut de ea picioarelor literale ale Domnului. Mulți care ar respinge criticarea bine intenționată a purtării lor, cărora le-ar displăcea eforturile bine intenționate de a li se spăla picioarele, privindu-le ca amestec în treburile lor personale, ar fi foarte predispuși la influențele aceleiași persoane dacă s-ar apropia de ei cu astfel de dovezi de devotare adevărată și interes iubitor, cum ar fi simbolizate prin lacrimi. Cei compătimitori au cel mai mare succes în a-i ajuta pe diferiții membri ai corpului lui Cristos să iasă din dificultățile, asalturile și întinările legate de urmarea Domnului în prezent. O, să studiem, să ne străduim și să ne rugăm, ca să avem succes în supunerea la cuvintele Învățătorului: „Și voi sunteți datori să vă spălați picioarele unii altora”.

De asemenea va fi de mare ajutor și întărire pentru membrii confrați ai corpului, dacă în legătură cu aceste eforturi de a ne ajuta unul pe altul în curățirea căilor noastre, dând atenție Cuvântului Domnului, vom avea cu noi și ceva din alifia prețioasă a cuvintelor de compătimire și, dacă este posibil, de laudă și încurajare și ajutor: căci toți membrii clasei picioare care caută să umble vrednic de Domnul au nevoie de alifia simpatiei și încurajării, ca o contracarare a încercărilor, dificultăților și persecuțiilor care însoțesc „calea îngustă”, care vin de la marele Adversar și de la servitorii orbiți ai lui.

46. Cu câtă gelozie trebuie să păzim și să sporim acest har al amabilității frățești?

1 Tes. 4:9, 10 „Cât despre dragostea frățească, nu aveți nevoie să vă scriem, căci voi singuri sunteți învățați de Dumnezeu să vă iubiți unii pe alții, și chiar faceți așa față de toți frații care sunt în toată Macedonia. Dar vă îndemnăm, fraților, să sporiți tot mai mult.”

R 2196, col. 1, par. 5, 6:

Deși Biserica din Tesalonic era compusă din cei care în privința experienței creștine erau doar „prunci în Hristos”, totuși, foarte evident, persecuția care venise peste ei îi făcuse să crească foarte rapid. Era numai un an de când primiseră Evenghelia și totuși apostolul mărturisește în privința dezvoltării lor rapide, așa cum se dovedea prin iubirea lor unul față de altul; și nu numai a iubirii față de cei din Tesalonic, ci și a lărgimii iubirii lor, care se întindea și manifesta interes față de toată casa credinței din toată provincia Macedoniei. Apostolul declară că această iubire de frați a fost o manifestare a faptului că ei fuseseră „învățați de Dumnezeu”. Aceasta ne amintește de declarația altui apostol: „Cine nu iubește pe fratele său pe care-l vede, cum poate să iubească pe Dumnezeu, pe care nu-L vede?”

Unul dintre primele efecte ale cunoștinței harului lui Dumnezeu în Cristos și ale unei depline, complete consacrări Domnului, este această iubire pentru toți confrații servitori — „frații”. De-ar putea acea căldură și acel zel al primei iubiri, atât față de Domnul cât și față de toată casa credinței, nu numai să continue, dar și să crească la toți! Dar, vai! Mulți care încep cu căldură și seriozitate, devin căldicei — devin dificili, cinici, hipercritici, încrezuți și ambițioși — și pierd mult din simplitatea, zelul și smerenia primei lor credințe și primei lor iubiri. Acesta este primul atac al marelui adversar prin slăbiciunile cărnii, să prindă iar în cursă pe cei care au scăpat de lanțurile lui de întuneric, și care au ajuns să vadă ceva din slava lui Dumnezeu prin Cristos. Dacă ei nu se împotrivesc acestor ispite, efectul va fi cu siguranță nu numai o stare căldicică față de Domnul, de cauza Sa și de membrii corpului Său, ci în cele din urmă cultivarea roadelor întunericului, invidia, răutatea, ura, cearta, în locul roadelor Spiritului lui Cristos, smerenia, blândețea, răbdarea, iubirea și amabilitatea frățească. Ca atare, apostolul îndeamnă Biserica: „Vă îndemnăm, fraților, să sporiți tot mai mult” în iubire și serviciu unul pentru altul, care implică o creștere în toate harurile Spiritului.

47. Cum putem cultiva iubirea frățească?

R 3090, col. 1, par. 5-7:

„Cu dragostea de frați, iubirea.” Amabilitatea poate fi manifestată acolo unde există doar puțină iubire față de subiectul unei astfel de amabilități; dar nu putem persevera mult în astfel de acte de amabilitate înainte de a ni se trezi un interes compătimitor; și curând acel interes, exercitat continuu, se adâncește în iubire. Și chiar dacă subiectul ar avea un caracter neplăcut, iubirea din compătimire pentru cei decăzuți și degradați crește, până când devine tandră și atentă și înrudită cu cea a unui părinte pentru un fiu rătăcit.

Petru descrie de fapt un caracter foarte plăcut, dar cine se poate gândi la acesta fără să simtă că pentru a-l atinge este o muncă de-o viață. Acesta nu se poate realiza într-o zi, nici într-un an, ci toată viața trebuie devotată pentru el; și zi de zi, dacă suntem credincioși, trebuie să realizăm o măsură de creștere în har și de dezvoltare a caracterului creștin. Nu este potrivit ca noi să cunoaștem adevărul și să fim mulțumiți să-l ținem în nedreptate. Trebuie să căutăm ca adevărul să aibă efectul lui legitim și intenționat asupra caracterului. Și dacă adevărul este astfel primit în inimi bune și oneste, avem asigurarea apostolului că nu vom cădea niciodată, și la timpul cuvenit vom fi primiți în Împărăția Domnului și Mântuitorului nostru, Isus Cristos.

Ca atare, vedem necesitatea de a păstra întotdeauna proaspete în minte instrucțiunile și preceptele Domnului și de a bea adânc din spiritul lor inspirator, chiar dacă suntem deja stabiliți în credință. A fi stabilit în credință este un lucru, și a fi stabilit în caracter creștin și în toate harurile Spiritului este cu totul alt lucru.

R 2321, col. 2, par. 2, 3:

Cu cât vederea noastră asupra situației este mai largă și mai clară, cu atât vom fi mai în stare să compătimim cu aceia dintre frații noștri în Cristos care prin natură sunt meschini, josnici, egoiști, cărora le lipsește bunăvoința gândului, cuvântului și purtării. Când ne dăm seama că Dumnezeu i-a acceptat — nu datorită caracterului lor bun și nobil, ci fiindcă ei admit deficiențele lor și doresc să se reformeze, să se transforme, prin înnoirea minții lor — atunci toți cei care au mintea sau Spiritul Domnului vor dori și ei să-i primească. În măsura în care avem mintea lui Cristos, mintea sfântă, îi vom vedea din punctul de vedere divin, al compătimirii pentru slăbiciunile și caracteristicile lor josnice; și în loc să-i condamnăm, să-i disprețuim și să nu-i recunoaștem, fiindcă nu se ridică la cele mai nobile standarde, vom dori cu atât mai mult să-i ajutăm să se ridice și vom căuta cu blândețe să le arătăm lucrurile pe care ei nu le pot vedea clar. Vom fi răbdători cu ei, văzându-i că se străduiesc să învingă. Ne vom da seama că se luptă împotriva unei boli mintale pe care au moștenit-o într-o anumită măsură, și care poate fi stârpită numai treptat.

Din acest punct de vedere vom învăța să-i privim și să ne gândim la ei nu potrivit cărnii, nu potrivit tendințelor și dispozițiilor lor naturale, ci potrivit spiritului, potrivit intențiilor minții lor, potrivit legământului lor cu Domnul. Astfel, apostolul spune că noi nu ne mai cunoaștem unul pe altul după trup, ci după spirit. Toți cei care acceptă harul lui Dumnezeu sub Noul Legământ și devin părtași Spiritului sfințeniei, și se străduiesc împotriva păcatului în toate formele lui — în gând, cuvânt și purtare — toți aceștia se străduiesc pentru marea perfecțiune a caracterului, a cărui singură ilustrație perfectă este iubitul nostru Răscumpărător. Toți aceștia mărturisesc că sunt asemănări imperfecte ale iubitului Fiu al lui Dumnezeu și caută să crească în asemănarea Lui. Toți aceștia caută să îndepărteze de la ei toate faptele cărnii și ale diavolului — nu numai relele mai mari (uciderea, hoția etc.) ci și elementele mai comune ale unei naturi josnice, pervertite: mânia, răutatea, ura, cearta etc. Și toți aceștia caută să îmbrace tot mai mult armătura completă a lui Dumnezeu și să se împotrivească păcatului; și să cultive în ei aceeași minte care a fost și în Cristos Isus — smerenia, răbdarea, îndelunga răbdare, amabilitatea frățească, iubirea.

R 3435, col. 1, par. 4, 5:

Inversând ordinea anterioară și gândindu-ne la modul în care frații trebuie să mângâie Biserica, observăm că trebuie să facă aceasta în calitate de canale ale Spiritului sfânt și purtători de Cuvânt ai lui Dumnezeu. Nimeni nu este competent să fie mângâietor decât dacă el a primit mângâiere de la Dumnezeu. Cum s-ar zice, poporul Domnului începe să primească mângâiere de când acceptă asigurările Cuvântului lui Dumnezeu în privința iubirii și îndurării Sale, așa cum sunt arătate în Cristos Isus, prin aceea că El a murit pentru păcatele noastre. Prin însușirea acestei favori divine prin credință, ei au simțit prima mângâiere — pace, bucurie, binecuvântare. Pe măsură ce au continuat și au învățat calea Domnului mai desăvârșit, li s-a deschis ușa de acces în mai mult har — harul invitației la comoștenire cu Cristos în Împărăție și la lucrarea ei slăvită de mângâiere și ridicare a omenirii în general (Rom. 5:2). Și când au intrat pe această ușă a favorii, mai multă mângâiere, mai multă bucurie, mai multă pace și binecuvântare au fost adăugate, înțelese și apreciate. Și apoi, pe măsură ce acei favorizați au progresat sub slujirile Adevărului, date de Spiritul sfânt, și au fost tot mai capabili să împartă drept Cuvântul Adevărului și să aprecieze diferitele aspecte ale lui, în aceeași măsură li s-a întărit credința și li s-au înmulțit mângâierile și bucuriile prin creșterea și adâncirea cunoașterii Domnului și a planului Său.

Mai mult, când ei privesc în oglinda Cuvântului divin slava Domnului, lumina reflectată a caracterului Său glorios luminându-le inima și făcându-i capabili să înțeleagă împreună cu toți sfinții lungimile și lățimile, adâncimile și înălțimile iubirii divine, le aduce încă și mai multă încredere și mângâiere. Și fiecare din acești pași de progres corect primiți, și fiecare element în plus în dezvoltarea caracterului, îl pregătesc pe cel favorizat pentru exercitarea privilegiului său de a fi un mângâietor pentru alții. Este adevărat, era de datoria lui să înceapă să mângâie pe alții imediat ce a primit el însuși primele elemente de mângâiere, și să continue să împartă mângâierile pe măsură ce le-a primit. Într-adevăr, știm atât din experință cât și din Cuvânt că dacă el nu folosește favorurile și binecuvântările, și nu arată apreciere față de harul lui Dumnezeu prin aceea că-l va lăsa să strălucească asupra altora, lumina lui, fiind astfel ascunsă, va slăbi și în final se va stinge. Dar punctul pe care dorim să-l accentuăm este că această capacitate de a fi mângâietor depinde de creșterea în har și cunoștință, căci nimeni nu poate da altora acest har, în afară de cei care sunt mângâiați.

R 2824, col. 1, par. 1:

Răspunsul Domnului nostru ne arată ce intim este El legat de cei care sunt cu adevărat ai Săi; cei care se ating de sfinți se ating de El, căci, nu sunt ei oare, așa cum spune apostolul, „trupul lui Hristos și fiecare în parte mădularele Lui”? El este într-adevăr „Capul Bisericii, care este trupul Său”, și Capul înălțat simte, Se îngrijește și Se interesează până și de cel mai slab și mai umil dintre cei pe care El îi recunoaște ca fiind cu adevărat ai Săi. Dacă ținem minte aceasta, ne va fi de mare ajutor în mijlocul încercărilor și persecuțiilor — ideea că trebuie să „împlinim ce lipsește necazurilor lui Hristos”, că, așa „cum a fost El în lume, așa suntem și noi”, și că în timp ce suntem în carne, Cristos este în carne, și că aceasta va continua până când ultimii membri, membrele picioare ale corpului, vor fi suferit și vor fi intrat în slavă. Să ținem minte și aceasta, și în special dacă vreodată suntem ispitiți să ne purtăm aspru, sau să vorbim aspru, sau să gândim neiubitor despre vreunul dintre „frați”. Să ne gândim că așa cum noi, cu toate slăbiciunile și imperfecțiunile fără voie, suntem membri ai Domnului și subiecți ai interesului și grijii Sale, tot așa sunt toți frații; și că în măsura în care îi facem sau nu-i facem unuia dintre cei mai mici dintre frații Săi, Lui Îi facem sau nu-I facem. Dacă acest gând al relației intime între Cap și membre ar putea fi întotdeauna proaspăt în mintea noastră, ce favorabilă ar fi influența; ce adesea am folosi ocaziile, nu numai de a suferi, în calitate de corp al lui Cristos, ci de a suferi cu membrii confrați și de a-i ajuta să-și ducă poverile. „Noi trebuie să ne dăm viața pentru frați.” 1 Ioan 3:16; Evr. 2:11; Col. 1:24.

R 2242, col. 1, par. 5:

Să ne amintim însă că această stare a iubirii perfecte nu va fi atinsă într-un moment, ci va fi rezultatul experiențelor din viața actuală, în ascultare de sfatul divin. Totuși, gradul succesului și rapiditatea cultivării acestui spirit depind foarte mult de zelul nostru și de atenția pe care o dăm marelui Sfătuitor. Cei care s-au predat cu totul Domnului și care au fost acceptați de El, fără îndoială au cunoscut, chiar de la începutul vieții noi în Cristos, considerabil din această iubire devoțională pentru Dumnezeu și pentru poporul Său, care trebuie să crească zilnic. Dar flacăra devoțională care la începutul experienței creștinului este temătoare și caută pe Domnul numai pentru siguranță, în cele din urmă poate ajunge la o astfel de dezvoltare care strigă către Dumnezeu: „O, Doamne, îmi place să fac voia Ta. Bucuros voi trudi și voi suferi, sau voi purta ocările Tale și voi servi poporul Tău, dacă astfel pot ști că sunt plăcut și acceptabil pentru Tine!” Acesta este spiritul corect și acesta trebuie să continue pe tot parcursul până la încheierea bătăliei. Dar aceștia vor găsi încercări și probe pe cale, spre a dovedi cât de adânc și cât de sincer este spiritul lor de iubire; și unde acesta este veritabil, unde sămânța bună a adevărului divin a căzut într-o inimă onestă, ea va crește, va prospera în încercări, în dezamăgiri; și împotriva oricărei opoziții va produce în viață un rod de fapte bune, de serviciu pentru Domnul și pentru poporul Său — care va fi mare sau mic, potrivit ocaziilor avute de toți „biruitorii”.

48. Ce gânduri în plus se găsesc în indexul tematic din „Mana cerească zilnică” la tema „Iubiți-vă unii pe alții”?

Urmează citatele mai lungi.

Vol. VI, pag. 583-586. Amestec conștiincios (vezi întrebarea nr. 19):

„Amestecul în treburile altuia” este aspru mustrat de către apostol, ca fiind cu totul nepotrivit cu noua minte a Creației Noi (1 Tim. 5:13; 1 Pet. 4:15). Un amestecător în treburile altora este unul care se ocupă de afacerile altora, cu care propriu-zis n-are câtuși de puțin de-a face. Chiar și „fiii veacului acestuia” sunt destul de înțelepți în generația lor, ca să discearnă că pe durata scurtă a vieții prezente o persoană cu minte rezonabil de sănătoasă are suficient cu ce să se ocupe în a-și vedea de afacerile ei cum se cuvine; și dacă ar da atenție suficientă afacerilor altora, ca să fie cu totul competentă să-i sfătuiască și să se amestece în preocupările lor, în mod sigur și-ar neglija într-o măsură propriile afaceri. Cu mult mai mult Creaturile Noi, concepute de Domnul pentru spiritul minții sănătoase, ar trebui să-și dea seama de acest adevăr, și, pe lângă aceasta, că au mai puțin timp decât lumea să se amestece în afacerile altora, timpul lor nefiind al lor, datorită consacrării depline Domnului și serviciului Său, a timpului, talentului, influenței lor, a tot ce au.

Aceștia, chiar dacă le lipsește în mod natural mintea sănătoasă asupra acestui subiect, vor fi constrânși în direcția corectă prin poruncile Scripturilor și prin aceea că-și vor da seama că timpul pentru împlinirea sacrificiului lor prin legământ este scurt. Ei ar trebui să-și dea seama și că Regula de Aur, cerută de la Noua Creație, interzice orice este înrudit cu amestecul în treburile altora. Desigur că ei n-ar aprecia dacă alții s-ar amesteca în afacerile lor, și ar trebui să fie la fel de atenți să le facă altora ce le-ar plăcea să le facă alții lor. Apostolul și-a dat seama însă că reversul acesteia este spiritul lumesc general, și ca atare, sfătuiește pe sfinți să studieze, să practice, să învețe în privința aceasta. Cuvintele lui sunt: „Căutați să trăiți liniștiți, să vă vedeți de treburi”. 1 Tes. 4:11.

Această dispoziție naturală, de a fi atent la afacerile altora, de a întinde mâna să corecteze pe alții și de a scoate paiul din ochiul fratelui neglijând bârna din ochiul său, așa cum a ilustrat Domnul această chestiune (Mat. 7:3-5), atacă uneori Noua Creatură într-o formă ciudată. Își închipuie că este de „datoria” sa să sfătuiască, să scotocească, să investigheze, să certe, să mustre. Meditând la această chestiune, se convinge pe sine că a nu face astfel ar fi păcat; și astfel acesta devine cum s-ar zice un amestecător conștiincios în treburile altora, sau un băgăreț — unul al cărui obicei de a se amesteca devine îndoit de puternic și de agresiv printr-o conștiință dezinformată și greșit îndrumată. Aceștia, adesea oameni sinceri și buni, Noi Creaturi veritabile, sunt împiedicați de acest defect în tot ce încearcă să facă în serviciul Domnului. Fiecare ar trebui să se preocupe de sine și să învețe să aplice regulile dreptății și iubirii deja arătate. Ar trebui să-și educe conștiința ca să facă deosebire între datoria frățească și amestecul în treburile altuia; și după câte putem observa, majoritatea celor din poporul Domnului, precum și a celor din lume, ar constata că se ocupă cu mult mai puțin de ceartă, mustrare, găsire de greșeli și scotocire, după ce ar ajunge să aprecieze regulile dreptății și iubirii, așa cum sunt combinate în Regula de Aur și aplicate în afacerile vieții și în relațiile lor cu alții.

Este bine să întrebăm în privința oricărei astfel de chestiuni care ne trece prin minte: Este oare treaba mea? În relațiile noastre cu oamenii din lume, la o examinare atentă vom găsi în general că nu este treaba noastră să-i certăm sau să-i dojenim, să-i mustrăm. Noi am fost chemați de Domnul și ne-am îndepărtat de căile lumii pentru a urma pe calea îngustă; aceea este treaba noastră. Ar trebui să dorim ca lumea să ne lase în pace, ca să putem urma pe Domnul; la fel și noi, ar trebui să lăsăm preocupările lumii în pace, ocupându-ne de noi și adresând mesajul Evangheliei celui care „are urechi de auzit”. Lumea, nefiind chemată de Domnul și nefiind venită pe „calea îngustă", are dreptul să aleagă în privința propriei sale căi și are dreptul să aștepte ca noi să nu ne amestecăm, așa cum nici noi nu dorim ca ea să se amestece. Aceasta nu va împiedica lumina noastră să strălucească și astfel să exercităm indirect o influență continuă asupra lumii, chiar dacă nu vom mustra sau nu ne vom amesteca astfel în treburile altora. Acolo unde este o chestiune de afaceri, care ne interesează din punct de vedere financiar, nu va fi desigur amestec în treburile altora, ci va fi preocupare de treburile noastre, dacă vom da atenția cuvenită unei astfel de chestiuni. Nu înseamnă amestec nici dacă părintele va avea cunoștință și autoritate în privința tuturor intereselor care se ivesc în familie și în casă. Însă chiar și aici trebuie avute în vedere și conservate drepturile personale ale fiecărui membru al familiei. Soțul și tatăl familiei fiind recunoscut drept cap al ei și principalul în autoritate, trebuie să-și folosească acea autoritate cu moderație iubitoare și considerație înțeleaptă. Individualitatea soției, gusturile și preferințele ei trebuie să fie respectate de el, și, ca reprezentantă a lui, ea trebuie să fie autorizată cu putere și autoritate deplină în domeniul ei special, ca ajutoare și îngrijitoare a casei; iar în absența lui, ea trebuie să-i reprezinte pe deplin autoritatea în privința tuturor afacerilor familiei. Copiilor de asemenea, potrivit vârstei, trebuie să li se acorde o măsură considerabilă de intimitate și individulitate în afacerile lor, părintele exercitându-și doar autoritatea și supravegherea în legătură cu lucrurile care ar servi la ordinea și confortul casei, precum și la dezvoltarea cuvenită a membrilor ei în chestiuni mintale, morale și fizice. Copiii trebuie să fie învățați de timpuriu să nu se agațe unul de altul, nici să nu-și ia unul altuia lucrurile, ci să-și respecte reciproc drepturile și să procedeze amabil și generos unul cu altul, conform Regulii de Aur.

Nicăieri nu este mai important de reținut acest sfat împotriva amestecului în treburile altora decât în Biserică. Frații ar trebui să învețe repede, din Cuvânt și din învățătura și exemplul bătrânilor, că intenția divină nu este să se amestece unul în afacerile altuia, nici să se vorbească unul pe altul, dar că aici, ca și în altă parte, se aplică regula divină „să nu vorbească de rău pe nimeni”. Amestecul în treburile altora — gândirea și vorbirea despre afacerile particulare ale altora, cu care n-avem de-a face în mod direct — duce la vorbire de rău și defăimare și naște mânie, răutate, ură, ceartă și diferite fapte ale cărnii și ale diavolului, după cum arată apostolul (Col. 3:5-10). Astfel se întâmplă că adesea se seamănă mici semințe de calomnie și se dezvoltă mari rădăcini de amărăciune, prin care mulți sunt mânjiți. Toți care au mintea cea nouă recunosc în mod sigur nocivitatea acestui rău și toți ar trebui să fie modele în casele lor și printre vecini. Mintea lumească poate recunoaște că uciderea și jaful sunt rele, dar se cere o concepție mai înaltă despre dreptate pentru a recunoaște spiritul Legii divine — că a defăima înseamnă a asasina caracterul, iar a fura bunul nume, indiferent sub ce pretext, înseamnă a jefui. Cei cu minte lumească înțeleg această chestiune într-o anumită măsură și sentimentele lor sunt reprezentate în cuvintele poetului: „Cel care-mi fură punga fură gunoi ... dar cel care-mi fură bunul nume fură ceea ce pe el nu-l îmbogățește, dar pe mine mă lasă într-adevăr sărac”.

R 3034, col. 2, par. 3, până la pag. 3035, col. 2, par. 1 (vezi întrebarea nr. 22):

Acum ne referim în mod special la atitudinea potrivită care să fie respectată față de frații care trăiesc în neorânduială — ei să nu fie tratați ca aceia care sunt foarte prețuiți în iubire pentru faptele lor; altfel ar fi încurajați să trăiască în neorânduială. Dimpotrivă, ei trebuie să fie avertizați, preveniți — este adevărat, cu iubire și cu răbdare, dar nu cu semne de aceeași iubire și prețuire ca și când ar umbla ordonat în urmele lui Isus și în armonie cu îndrumările Cuvântului Său. Semnele și dovezile iubirii și prețuirii noastre trebuie să fie sincere; și trebuie să fie în măsura în care vedem la frați dovezi ale dorinței drepte a inimii — de a umbla după spiritul adevărului. Apostolul Pavel sugerează cum trebuie să fie arătată dezaprobarea noastră, în cazuri care, după judecata noastră, par să aibă suficientă importanță ca să ceară o manifestare a dezaprobării.

Evident, apostolul n-a vrut să spună că frații trebuie să se urmărească unii pe alții ca să găsească ocazii de greșeli în fiecare cuvânt și în fiecare faptă; ci, dimpotrivă, ei să fie atât de plini de iubire unii pentru alții încât să treacă complet peste chestiunile mărunte, fiind numai din slăbiciuni ale cărnii și nu din intenție, din inimă. Chestiunile care să fie considerate vrednice de manifestarea dezaprobării și de avertizare sunt mai degrabă cele atât de deschise și de vizibile la suprafață, încât nu lasă loc de îndoială că ele sunt neplăcute Domnului și sunt dăunătoare în influența lor asupra fratelui sau asupra casei credinței. De exemplu, dacă fratele a fost văzut sub influența băuturii; dacă a fost auzit că a rostit cuvinte vulgare sau altfel nepotrivite; dacă ar fi o chestiune de cunoștință generală că a trăit în păcat; acestea ar fi acele motive pe care credem că le-a avut în minte apostolul. Dar evident apostolul n-a avut intenția de a cultiva un spirit de găsire a greșelilor și de a se judeca unul pe altul în privința inimii și a afacerilor personale — folosirea timpului sau a banilor etc. Acestea aparțin de administrarea noastră personală și nimeni să nu se străduiască să se amestece în libertățile proprii ale conștiinței și conduitei pe care Domnul le-a acordat fiecăruia. Apostolul este foarte strict în condamnarea unei astfel de judecări a altora, care atât de adesea duce la rădăcini de amărăciune, neînțelegere, stricarea părtășiei etc., și care, ca aluatul cel vechi, trebuie să fie curățat din inimile și viețile noastre. Rom. 14:10-13.

Dar acum, pentru cei care „n-ascultă ce spunem noi”, îndrumarea apostolică scripturală în privința conduitei lor etc., este: „Pe acela să vi-l însemnați și să n-aveți nici un fel de legături cu el, ca să-i fie rușine”. Totuși, cunoscând tendința minții decăzute de a merge de la o extremă la alta, fie la o prea mare îngăduință sau la o prea mare severitate, apostolul continuă: „Să nu-l socotiți ca pe un vrăjmaș, ci să-l mustrați ca pe un frate” (2 Tes. 3:13-15). A mustra ca pe un frate nu înseamnă a denunța direct și sever; înseamnă a-l mustra într-un spirit de iubire, blândețe, smerenie, răbdare, și cu dorința sinceră de a-l ajuta să vadă greșeala de care noi suntem siguri că există și de care suntem siguri că nu este presupunere de rău din partea noastră.

Apostolul Ioan ne arată că această chestiune de a face deosebire între frații care trebuie prețuiți și frații care trebuie avertizați, se referă nu numai la chestiunile de conduită, ci și la cele de învățătură. Totuși, putem fi siguri că nu vrea să spună că trebuie să excludem de la părtășie pe un frate numai din cauza unor deosebiri de vederi în chestiuni neesențiale. Putem fi siguri că el vrea ca aceste cuvinte ale sale să se aplice în mod strict numai la principiile de bază ale învățăturii lui Cristos, de exemplu: credința în Dumnezeu, credința în Isus ca Răscumpărătorul nostru, credința în făgăduințele Cuvântului divin. Acestea vor fi semnele unui „frate”, dacă sunt sprijinite prin purtare creștină, care umblă potrivit spiritului adevărului — chiar dacă fratele ar putea avea alte vederi care s-ar deosebi de ale noastre în privința unor aspecte ale planului lui Dumnezeu, care nu sunt prezentate atât de specific și de clar în Scripturi. Dar în privința celor pe care îi recunoaștem ca fiind rătăciți din punct de vedere doctrinar de la principiile fundamentale ale lui Cristos, apostolul sugerează că sunt potrivite măsuri foarte drastice — nu persecuții, nu ocări, nu dispute amarnice și mușcătoare, nu ură, deschis sau în secret, ci o arătare cuvenită a lipsei noastre de părtășie cu doctrinele false susținute și învățate de ei; o protecție cuvenită, așa încât influența noastră să nu fie în nici un mod sau grad folosită ca să susțină negarea de către el a principiilor fundamentale ale Evangheliei. Acest curs drastic este schițat de către apostol în aceste cuvinte: „Dacă cineva vine la voi și nu aduce învățătura aceasta îcare mărturisește că Cristos a venit în lume, în trup, ca să răscumpere rasa noastră etc.ș, să nu-l primiți în casă și să nu-l salutați. Căci cine îl salută participă la faptele lui rele”. 2 Ioan 10, 11.

Dar, cum sugerează textul nostru, trebuie să folosim discreție, judecată — „să arătați înțelegere față de cei care se îndoiesc”. Pe unii i-am putea recunoaște că sunt numai prinși în cursă de Adversar, fie prin păcat fie prin învățătură falsă, cum ar putea fi cazul, și nu voit, cu bună știință, din propria lor voie. Față de aceștia, menținând totuși o atitudine de fermitate, trebuie însă să exprimăm liber încrederea noastră că ei sunt numai temporar în eroare, și să căutăm să-i restabilim, fie doctrinar, fie în privința cursului lor moral stricat, la poziția de părtășie cu Domnul și cu toți frații care sunt în părtășie cu El. Pe alții trebuie „să căutăm să-i mântuim, smulgându-i cu teamă din foc”. Am putea fi obligați să deschidem și să expunem în fața ochilor rănile cursului lor imoral, arătându-le, după caz, gravitatea păcatului sau gravitatea erorii în care sunt implicați; și făcând astfel poate în cuvinte tari, dacă ne dăm seama că altceva n-a fost de folos ca să-i trezească din letargia lor. Smulgându-i din păcat îi „smulgem din foc” — din Moartea a Doua — cum zice apostolul Iacov vorbind despre aceeași clasă: „Să știe că cine întoarce pe un păcătos de la rătăcirea căii lui, va mântui un suflet de la moarte” — un frate care este păcătos, un frate, spune el, care „s-a rătăcit de la adevăr”. Iac. 5:19, 20.

În final, remarcăm că tratarea fraților care trăiesc în neorânduială nu trebuie să fie de natura pedepsei; căci nu este pentru noi să pedepsim. „Răzbunarea este a Mea, Eu voi răsplăti, zice Domnul.” Avertizările sau mustrările sau retragerea părtășiei trebuie să fie numai de natura corectării, cu scopul, cum zice apostolul, de a-l recâștiga pe acesta. „Voi care sunteți duhovnicești să-l îndreptați cu duhul blândeții; și ia seama la tine însuți, ca să nu fii ispitit și tu” — dacă nu în același fel, poate în alt fel, în care ești mai slab. Gal. 6:1.

În privința sumei de dovezi de căință și reformare, de la fiecare se va cere mare înțelepciune și har ca să hotărască. Inima în care iubirea frățească locuiește cu bogăție, inima care iubește dreptatea și urăște nelegiuirea, inima care își dă seama de propriile imperfecțiuni și care este acceptabilă numai prin Cel Preaiubit și prin Noul Legământ — acea inimă se va bucura la primele dovezi de remușcare și pocăință din partea fratelui care este în dezordine. Dacă este foarte plină de iubire, inima lui poate merge în întâmpinarea lui aproape prea repede; poate are nevoie să se rețină, în special când ar fi la a doua sau a treia ofensă de același fel, sau împrejurările în alte privințe foarte grave. Ar fi evident de datoria lui să caute fapte în armonie cu pocăința și să aștepte să vadă ceva demonstrație, de natura despăgubirii pentru răul făcut, sau o astfel de schimbare deschisă și radicală a purtării care să dea dovadă că inima s-a întors la loialitatea ei față de Dumnezeu, la adevăr și la dreptate.

Vol. VI, pag. 289-293 — Disciplina în ecclesie (Mat. 18:15-18) (vezi întrebarea nr. 24):

Administrarea disciplinei nu ține numai de datoria bătrânilor, ci a întregii Biserici. Dacă unul pare să fie în eroare sau în păcat, presupusa lui greșeală trebuie să-i fie arătată numai de către cel care a fost lezat sau de către primul care a descoperit greșeala. Dacă cel mustrat nu-și dovedește nevinovăția și continuă în eroare sau în păcat, atunci să li se ceară la doi sau trei frați fără idei preconcepute să asculte problema și să sfătuiască pe cei în dispută. (Pot să fie sau să nu fie bătrâni, dar funcția lor n-ar aduce nici o forță sau autoritate în cazul respectiv decât dacă judecata lor ar fi mai matură și influența lor cu atât mai puternică.) În cazul în care comitetul ar decide în unanimitate pentru una dintre părți, cealaltă parte să accepte și chestiunea să se sfârșească total — corectarea sau repararea fiind făcută prompt, pe cât posibil. Dacă unul dintre cei inițial în dispută mai persistă în calea sa greșită, cel care a făcut acuzația inițială sau unul dintre cei chemați în comitet, sau preferabil toți aceștia împreună își pot exercita atunci (dar nu mai devreme) privilegiul de a aduce chestiunea în fața Ecclesiei, corpul, Biserica. Astfel este evident că Bătrânii n-ar fi în nici un sens judecători ai membrilor — audierea și judecata ar fi lăsată pentru corpul local, pentru Biserică.

Cei doi pași preliminari (menționați mai sus) fiind făcuți, faptele fiind adeverite bătrânilor, ar fi de datoria lor să convoace o adunare generală a Ecclesiei, sau a corpului consacrat, ca o curte cu juri — pentru a audia cazul în toate amănuntele lui și în numele Capului și în reverență față de El să ia o decizie. Iar chestiunea să fie atât de clară și cel condamnat să primească un tratament atât de generos, încât decizia să fie unanimă sau aproape unanimă. În acest fel pacea și unitatea corpului (Ecclesiei) ar fi păstrate. Căința este posibilă chiar până în momentul condamnării de către Biserică. Ba mai mult, însuși obiectivul fiecărui pas al acestor demersuri este asigurarea căinței și reformării — pentru a-l recupera pe încălcător; obiectivul nu este deloc pedepsirea lui. Pedepsirea nu este pentru noi, ci pentru Dumnezeu. „Răzbunarea este a Mea, Eu voi răsplăti, zice Domnul” (Rom. 12:19). Dacă cel care a greșit se căiește la vreunul din pașii demersului, aceasta trebuie să fie o pricină de mulțumire și bucurie pentru toți câți posedă Spiritul Domnului, și numai aceștia sunt membri ai corpului Său. Rom. 8:9.

De fapt, chiar dacă încălcătorul refuză să asculte decizia (să se supună) întregii Biserici, nu trebuie să i se administreze nici o pedeapsă, sau nu trebuie nici măcar să se încerce. Ce trebuie făcut atunci? Pur și simplu Biserica trebuie să-i retragă părtășia și toate semnele sau manifestările de legătură frățească. De atunci încolo încălcătorul trebuie tratat „ca un păgân și ca un vameș”. Mat. 18:17.

În cursul acestor demersuri, greșelile sau eșecurile încălcătorului nu trebuie dezvăluite pu-blic — scandalizându-l pe el, Biserica și pe Domnul, Capul Bisericii. Nu trebuie să se vorbească aspru despre el nici chiar după separare, întocmai cum noi nu trebuie să dojenim sau să blamăm pe păgâni și pe vameși, ci să „nu vorbim de rău pe nimeni” și să „facem bine la toți” (Tit 3:2; Gal. 6:10). Iubirea este calitatea care insistă asupra celei mai stricte ascultări de aceste ultime două cerințe față de „toți” oamenii: cu cât mai mult va insista iubirea ca un „frate”, un membru confrate din Ecclesie, corpul lui Cristos, nu numai să nu fie lezat prin declarații false sau deformate, ci, pe lângă aceasta, slăbiciunile, gafele sau păcatele lui să fie acoperite cu grijă nu numai față de lumea necompătimitoare, ci și față de „casa credinței” și chiar față de Biserică — până când ultimul pas, de „a spune Bisericii”, s-ar găsi că este absolut necesar. La fiecare pas spiritul iubirii va spera că cel care greșește lucrează sub unele înțelegeri greșite și se va ruga pentru înțelepciune și har ca să întoarcă pe păcătos de la eroarea căii lui și astfel (dacă este posibil) să salveze un suflet de la moarte. Iac. 5:20.

O, de ar locui Spiritul sfânt, spiritul iubirii, în fiecare membru al Ecclesiei atât de abundent încât să producă durere când aude o poveste defăimătoare despre cineva, și în special despre un membru-tovarăș! Acest lucru ar elimina imediat jumătate din frecușuri sau chiar mai mult. Și nici urmarea procedurii de mai sus, schițată de Domnul nostru, n-ar duce la judecăți frecvente în Biserică: mai degrabă, în timp ce s-ar îndepărta motivul animozităților, s-ar insufla un respect pentru judecata Bisericii ca fiind judecata Domnului, iar vocea Bisericii ar fi auzită și ar fi în consecință respectată. Mai mult, dacă ordinea și iubirea ar predomina astfel, putem fi siguri că fiecare ar căuta pe cât posibil „să-și vadă de treburi” și să nu încerce să-și mustre fratele sau să-l corecteze, sau să ducă problema în fața unui comitet sau în fața Bisericii, decât dacă problema ar avea destulă importanță în ceea ce-l privește pe el, Biserica sau Adevărul.

Fără îndoială, majoritatea tulburărilor în Biserică (precum și în societate și în familie) apar nu dintr-o dorință de a face rău, nici chiar dintr-un rău comis neintenționat, ci din neînțelegeri și din interpretări cel puțin parțial greșite ale intențiilor și motivelor. Limba este făcătorul-de-rele general, și de aceea face parte din spiritul minții sănătoase a pune pază atât buzelor cât și inimii, din care ies sentimentele lipsite de generozitate care, fiind exprimate de buze, aprind focul patimilor rele și adesea rănesc pe mulți. Noua Creație — Biserica — are instrucțiuni stricte de la Domnul și Capul ei asupra acestui subiect important. Spiritul Lui de iubire trebuie să-i umple atunci când merg singuri, în particular, la persoana care a făcut dauna, fără să comunice sau să discute înainte cu cineva. Ei merg nu pentru a-l face pe el (sau pe ea) să se rușineze de conduita lui, nici să-l dojenească sau să-l pedepsească altfel, ci să obțină o încetare a răului și dacă este posibil o reparare pentru lezarea deja făcută. A le spune altora despre rău, la început sau după aceea, este crud, neiubitor — contrar Cuvântului și Spiritului Capului nostru. Problema nu trebuie să fie spusă nici măcar pentru a cere sfat: noi avem sfatul Domnului și trebuie să-l urmăm. Dacă este un caz deosebit, să se ceară sfatul celui mai înțelept dintre bătrâni în legătură cu un caz ipotetic, așa încât să nu se dezvăluie adevăratul necaz și adevăratul vinovat.

Dacă tulburarea nu este serioasă, problema ar trebui să se oprească după ce s-a apelat personal la cel care a comis greșeala, fie că acesta ascultă, fie că refuză să asculte — să cedeze. Dar dacă este considerat necesar al doilea pas, nu trebuie să se dea nici o explicație despre necaz celor cărora li se cere să discute, până când se întâlnesc în prezența acuzatorului și a acuzatului. Astfel „vorbirea” defăimătoare va fi evitată și comitetul de frați va veni nepărtinitor și va putea cu atât mai bine sfătui cu înțelepciune ambele părți; căci necazul ar putea fi de ambele părți, sau poate cu totul de partea acuzatorului. În tot cazul, acuzatul va fi impresionat de astfel de tratament corect și va fi mult mai posibil să cedeze în fața acestor sfătuitori dacă și lor li se va părea greșit cursul lui. Dar, fie că acela pe care comitetul îl consideră că este în eroare va ceda fie că nu, toată chestiunea rămâne încă strict privată și nu trebuie să se facă nici o menționare a ei nimănui, până când, dacă se crede că este suficient de importantă, se aduce în fața Bisericii și se face o examinare finală. Atunci, pentru prima dată aceasta devine o chestiune comună numai pentru sfinți, și în măsura în care sunt sfinți nu vor dori să spună nimănui mai mult decât este necesar în privința slăbiciunilor sau păcatelor cuiva.

În privința împlinirii celor găsite de curtea Bisericii, chestiunea rămâne pe seama fiecărui individ; prin urmare, fiecare trebuie să discearnă pentru sine dreptatea deciziei. Pedeapsa retragerii părtășiei este destinată a fi o corectare în dreptate și este prescrisă de Domnul. Este spre a servi ca protecție pentru Biserică, spre a-i separa pe cei care umblă în neorânduială, nu după spiritul iubirii. Aceasta nu trebuie considerată o separare continuă, ci numai până când cel mustrat va recunoaște greșeala și o va repara în măsura capacității sale.

Vol. VI, pag. 402, par. 2, până la pag. 407 — „Nu judecați, ca să nu fiți judecați; căci cu ce judecată judecați, veți fi judecați” (Mat. 7:1, 2) (vezi întrebarea nr. 24):

Judecătorii competenți ai Bisericii sunt Tatăl și Fiul — Fiul fiind reprezentantul Tatălui, căruia El I-a încredințat toată judecata (Ioan 5:22, 27). Noile Creaturi nu sunt competente să se judece unii pe alții din două motive: (1) Puțini dintre ei înțeleg pe deplin și apreciază Legea divină a Iubirii care guvernează totul. (2) Evident, puțini își pot citi propriile inimi fără să greșească; mulți se judecă fie prea aspru fie prea îngăduitor și ca atare ar trebui să decline a sta să judece inima altuia, ale cărui motive ar putea fi departe de a fi apreciate. Din cauza incompetenței noastre de a judeca, Domnul — în timp ce ne asigură că aceasta va fi una dintre funcțiile noastre viitoare în Împărăție, după ce ne vom califica prin participare în Întâia Înviere — interzice acum orice judecată individuală printre urmașii Săi, și îi amenință că dacă persistă în a se judeca unul pe altul nu trebuie să se aștepte la mai multă milă și îngăduință decât arată ei față de alții (Mat. 7:2; Luca 6:38). Același gând este întărit și în rugăciunea dată nouă ca exemplu: „Și ne iartă nouă greșelile noastre, precum și noi iertăm celor care ne-au greșit”. Mat. 6:12.

Aceasta nu este o regulă arbitrară prin care Domnul ne va trata nedrept și fără generozitate, dacă noi îi tratăm pe alții în felul acesta: dimpotrivă, aici este implicat un principiu corect. Noi suntem prin natură „copii ai mâniei”, „vase ... pregătite pentru pieire”; și chiar dacă Domnul Își propune cu îndurare să ne binecuvânteze și să ne elibereze de păcatele și slăbiciunile noastre și să ne desăvârșească prin Răscumpărătorul nostru, El va face acest lucru numai cu condiția acceptării Legii Sale de Iubire și a conformării inimii noastre cu ea. El nu-Și propune să accepte pe cei neregenerați și să aibă „copii ai mâniei” în familia Sa. Ca să fie potriviți pentru un loc în casa Tatălui formată din multe locașuri (planuri de existență) (Ioan 14:2), toți trebuie să înceteze a fi copii ai mâniei și să devină copii ai Iubirii — fiind schimbați din slavă în slavă prin Spiritul Domnului nostru, spiritul Iubirii. De aceea, oricine refuză să dezvolte spiritul Iubirii și insistă, contrar acestuia, să judece necaritabil pe ceilalți ucenici, dovedește că nu crește în cunoștință și har, că nu este schimbat din slavă în slavă în asemănarea inimii cu Domnul, că nu este un adevărat urmaș al Domnului, și, prin urmare, nu trebuie să i se acorde mai multă milă decât acordă el însuși în încercarea sa de a copia pe Domnul său. Gradul asemănării cu Domnul (în iubire) va fi demonstrat prin mila și generozitatea sa față de semeni în gând, cuvânt și faptă.

O, dacă toți cei concepuți de Spirit, „Noua Creație”, și-ar putea da seama că acest spirit al judecării (condamnării), vai! atât de obișnuit (într-adevăr, aproape „păcatul care înfășoară" poporul Domnului), măsoară lipsa lor de spirit al Iubirii — lipsa lor de Spirit al lui Cristos — care, fiind total absent, ne-ar dovedi că „nu suntem ai Lui” (Rom. 8:9). Suntem convinși că, cu cât acest fapt va fi înțeles mai repede, cu atât va progresa mai repede marea transformare „din slavă în slavă", atât de esențială pentru acceptarea noastră finală ca membri ai Noii Creații.

Dar puțini din poporul Domnului își dau seama în ce măsură îi judecă pe alții, și aceasta cu o asprime care, dacă Domnul ar aplica-o față de ei, în mod sigur i-ar exclude de la Împărăție. Sub făgăduința generoasă a Domnului nostru că vom fi judecați tot atât de îngăduitor cum îi judecăm noi pe alții, ne-am fi putut teme că tendința ar fi spre prea mare bunăvoință, prea mare îndurare, și că cuvintele „nu se gândește la rău” ar putea fi duse la extremă. Dar nu este așa! Toate forțele naturii decăzute sunt ferm fixate în direcție opusă. Au trecut mai bine de optsprezece secole de când Domnul nostru a făcut această propunere generoasă, să ne judece tot atât de îngăduitor cum îi judecăm noi pe alții, și totuși ce puțini ar putea pretinde multă milă sub această promisiune! Ar fi folositor să ne examinăm aplecarea de a-i judeca pe alții. Să facem acest lucru, cu rugăciune.

Mintea carnală sau decăzută este egoistă; și în măsura în care ea este pentru sine, este împotriva altora — dispusă să se aprobe sau să se scuze pe sine și să dezaprobe și să condamne pe alții. Acest lucru este atât de bine înrădăcinat, încât este un obicei inconștient, cum am clipi sau am respira. Acest obicei este mai pronunțat unde educația este mai avansată. Mintea recunoaște idealurile și standardele mai înalte și imediat măsoară pe fiecare după ele, găsind desigur ceva greșit la toți. Ea își găsește plăcerea în a repeta greșelile și slăbiciunile altora, în timp ce pe ale sale de același fel sau de alt fel le ignoră — și uneori cu ipocrizie chiar denunță slăbiciunile altuia, tocmai cu scopul de a și le ascunde pe ale sale sau de a lăsa impresia că are caracter superior în privința chestiunii în discuție. Astfel este dispoziția josnică, vrednică de dispreț a vechii naturi decăzute. Mintea nouă, concepută de Spiritul Domnului, Spiritul sfânt al Iubirii, este de la început în conflict cu această minte veche egoistă, sub îndrumarea Cuvântului Domnului — sub Legea Iubirii și sub Regula de Aur, și ajunge tot mai mult în conflict pe măsură ce creștem în har și cunoștință. La început toate Creaturile Noi sunt numai „prunci în Hristos” și apreciază noua Lege numai vag; dar dacă nu ajung la creștere și nu apreciază Legea Iubirii și nu se ridică la înălțimea ei, marele premiu nu va fi câștigat.

Legea Iubirii spune: este rușine ca slăbiciunile și neajunsurile fraților sau ale altora să fie expuse în fața lumii; este rușine că mila și simpatia nu iese în față să spună un cuvânt în apărarea lor, dacă este prea târziu să întindă mantia carității peste greșelile lor ca să le ascundă cu totul! După cum nobilul, iubitorul nostru Învățător a spus într-o împrejurare, când I s-a cerut să condamne o păcătoasă: „Cine dintre voi este fără păcat, să arunce cel dintâi cu piatra”. Persoana fără slăbiciuni proprii ar putea fi scuzabilă într-o măsură pentru asumarea poziției de executor al Dreptății, fără a fi poftită de Domnul — răzbunându-se pe cei care au greșit, expunându-i în fața lumii etc., dar noi aflăm că Învățătorul nostru, care n-a cunoscut deloc păcat, a avut atât de multă Iubire în inimă încât a fost dispus să scuze și să ierte mai degrabă decât să pedepsească, să expună greșelile și să mustre cu asprime. Și fără îndoială tot așa va fi cu toți cei concepuți de Spiritul Său: în măsura în care cresc în asemănarea Sa, ei vor fi ultimii care să se roage pentru răzbunare — ultimii care să execute pedepse prin intermediul limbii sau altfel, până când Marele Judecător va porunci astfel. Acum El, dimpotrivă, ne instruiește: „Nu judecați nimic înainte de vreme”, și spune: „Răzbunarea este a Mea”.

Bine a descris apostolul spiritul Iubirii, zicând: „Dragostea este îndelung răbdătoare, este plină de bunătate” — față de cel care greșește. „Dragostea nu este invidioasă" pentru succesul altora, nu caută să diminueze cinstea lor, nici să-i tragă de la ea. „Dragostea nu se laudă, nu se umflă de mândrie”, și, prin urmare, nu caută niciodată să micșoreze strălucirea altora ca să se facă pe sine să strălucească prin contrast. „Nu se poartă necuviincios”, fără moderație — nu are dorințe extreme și egoiste, și evită metodele extreme. Dragostea „nu caută folosul său” — nu tânjește după onorurile, bogățiile sau faima altora, ci se delectează văzându-i binecuvântați și mai curând ar adăuga la binecuvântările lor decât să le micșoreze. Dragostea „nu se aprinde de mânie”, nici chiar ca să dea răsplăți juste: aducându-și aminte de necazul prezent al întregii omeniri, venit prin cădere, este compătimitoare mai degrabă decât mânioasă. Dragostea „nu se gândește la rău”; ea nu numai că nu va inventa și nu-și va imagina răul, dar va fi atât de dispusă să acorde beneficiul îndoielii, încât „bănuielile rele” îi vor fi străine. (Compară cu 1 Tim. 6:4.) Dragostea „nu se bucură de nelegiuire, ci se bucură de adevăr îdreptateș”; ca atare se va delecta în a descoperi și a face cunoscute cuvinte și fapte nobile, dar nu-i va face plăcere, ci va evita expunerea cuvintelor sau faptelor rușinoase. Dragostea „acoperă toate” (vers. 7, subsol — n. e.) ca și cu o mantie a simpatiei — deoarece nimic și nimeni nu este perfect, așa încât să reziste la o inspecție amănunțită. Dragostea anticipează și are totdeauna pregătită mantia bunăvoinței. Dragostea „crede toate” — nu este dispusă să conteste pretențiile de bune intenții, ci mai degrabă să le accepte. Dragostea „nădăjduiește toate”, contestând cât poate de mult ideea degradării totale. Dragostea „rabdă toate”; este imposibil să fixeze o limită la care să-l refuze pe cel ce are remușcări cu adevărat. „Dragostea nu piere niciodată.” Alte haruri și daruri și-ar putea servi scopul și apoi să treacă, dar Dragostea este atât de esențială, încât, odată obținută, va fi totdeauna a noastră — toată eternitatea. Dragostea este lucrul principal. 1 Cor. 13:4-13.

Dar, dacă a spune adevărul în mod supărător înseamnă a încălca Legea Iubirii și Regula de Aur, ce vom zice despre obiceiul încă și mai necuviincios, încă și mai urât, încă și mai criminal, atât de obișnuit nu numai printre cei lumești și printre creștinii nominali, ci și printre creștinii adevărați — acela de a spune despre alții lucruri necuviincioase, despre care nu se știe sigur că sunt adevărate. O, rușine! rușine! ca cineva din poporul Domnului să treacă cu vederea în așa măsură instrucțiunea Domnului, „nu vorbiți de rău pe nimeni”, și ca cineva, în afară de cei mai mici copii și novici în Legea Iubirii, să-i înțeleagă atât de greșit mesajul — încât fără cele mai neîndoielnice dovezi din gura a doi sau trei martori, și încă fără rețineri, până să și creadă răul despre un frate sau un semen, dar mi-te să-l mai și repete altora — să-l defăimeze pe bază de suspiciune sau zvon!

Vol. IV, pag. 473, par. 3, până la pag. 482 — Comunismul ca remediu (vezi întrebarea nr. 37):

Comunismul propune un sistem social în care bunurile să fie în comun; în care toată proprietatea să fie comună și să fie administrată în interesul general, și toate profiturile muncii să fie dedicate binelui general — „fiecăruia potrivit cu nevoile lui". Tendința comunismului a fost ilustrată în Comuna din Franța. Definiția lui, dată de Rev. Joseph Cook, este: „Comunismul înseamnă abolirea moștenirii, abolirea familiei, abolirea naționalităților, abolirea religiei, abolirea proprietății".

Noi am aproba anumite aspecte ale comunismului (vezi Socialismul), dar ca întreg este irealizabil. Un astfel de aranjament ar fi probabil foarte bun în cer, unde toate sunt perfecte, curate și bune, și unde domnește dragostea; dar o clipă de gândire ar dovedi oricărui om cu judecată și cu experiență că un astfel de plan este cu totul irealizabil în starea prezentă a inimilor oamenilor. Înclinația ar fi ca toți să devină niște trântori. Curând am avea o întrecere cine să lucreze mai puțin și mai prost; și societatea ar cădea degrabă în barbarie și imoralitate, tinzând spre stingerea rapidă a speciei.

Dar unii își imaginează că comunismul este învățat de Biblie și ca atare trebuie să fie adevăratul remediu — remediul lui Dumnezeu. Pentru mulți, acesta este cel mai puternic argument în favoarea lui. Este foarte comună presupunerea că acesta a fost instituit de Domnul nostru și de apostoli, și că de atunci încoace ar fi trebuit să fie regula și practica printre creștini. De aceea prezentăm în cele ce urmează un articol din revista noastră, Turnul de Veghere, asupra acestui punct al subiectului:

„Aveau toate în comun"

„Toți cei care credeau erau împreună și aveau toate în comun. Își vindeau bunurile și averile și le împărțeau între toți, după nevoile fiecăruia. Toți împreună erau nelipsiți de la templu în fiecare zi; și frângând pâinea acasă, își luau hrana cu bucurie și curăție de inimă, lăudând pe Dumnezeu și fiind plăcuți înaintea întregului popor." Fapte 2:44-47.

Acesta era sentimentul spontan al Bisericii timpurii: egoismul a făcut loc iubirii și interesului general. Binecuvântată experiență! Și fără îndoială că un sentiment asemănător, mai mult sau mai puțin clar definit, vine în inima tuturor acelora care sunt cu adevărat convertiți. La început când am înțeles dragostea și mântuirea lui Dumnezeu, când ne-am predat complet Domnului și ne-am dat seama de darurile Lui pentru noi, care aparțin nu numai vieții de acum, ci și celei viitoare — am simțit o exuberanță a bucuriei, care a găsit în fiecare peregrin spre Canaanul ceresc un frate sau o soră în care am avut încredere, fiindcă erau înrudiți cu Domnul și aveau Spiritul Lui; și am fost dispuși să tratăm cu toți ca și cum am trata cu Domnul și să împărțim cu ei tot ce aveam ca și cum am împărți cu Răscumpărătorul nostru. Și în multe cazuri am fost treziți de un șoc aspru la faptul că nici noi, nici alții nu suntem perfecți în carne; și că, indiferent cât de mult din Spiritul Învățătorului posedă acum poporul Său, ei „poartă această comoară în niște vase de lut" ale slăbiciunii și defecțiunii umane.

Apoi am aflat nu numai că trebuie să ținem seama de slăbiciunile cărnii altor oameni, ci și că slăbiciunile cărnii noastre necesită supraveghere constantă. Am aflat că deși toți au fost părtași decăderii lui Adam, nu toți au decăzut la fel, sau exact în aceleași amănunte. Toți au decăzut de la asemănarea cu Dumnezeu și de la spiritul iubirii, la asemănarea cu Satan și la spiritul egoismului; și după cum iubirea are o varietate de moduri de a acționa, tot așa are și egoismul. Prin urmare, egoismul care lucrează a produs într-unul o dorință după tihnă, lene, nepăsare; într-altul a produs energie, străduință după plăcerile acestei vieți, mulțumire de sine etc.

Printre egoiștii activi, unii sunt mulțumiți de sine atunci când strâng avere și se spune despre ei, este bogat; alții își satisfac egoismul căutând onoarea oamenilor; alții în îmbrăcăminte, alții în călătorii, alții în desfrâu și în cele mai josnice și mai ordinare forme ale egoismului.

Fiecare conceput la viața nouă în Cristos, cu noul ei spirit de iubire, află că a început un conflict, lupte interioare și exterioare; pentru că spiritul nou se luptă cu orice formă de egoism și depravare care ne stăpânea înainte. Noul „gând al lui Hristos", ale cărui principii sunt dreptatea și iubirea, se afirmă cu putere; și îi reamintește voinței că a consimțit și s-a obligat la această schimbare. Dorințele cărnii (dorințele egoiste, oricare ar fi tendința lor), ajutate de influența exterioară a prietenilor, dispută și discută chestiunea, insistând că nu trebuie luată nici o măsură radicală — că un astfel de curs ar fi nechibzuit, nebunesc, imposibil. Carnea insistă că vechiul curs nu poate fi schimbat, dar va fi de acord cu unele modificări, și să nu facă nimic atât de radical ca înainte.

Marea majoritate a poporului Domnului pare să fie de acord cu acest parteneriat, care de fapt este tot domnia egoismului. Dar alții insistă ca spiritul sau mintea lui Cristos să aibă stăpânirea. Lupta care urmează este grea (Gal. 5:16, 17); dar voința nouă trebuie să cucerească, iar eul împreună cu egoismul lui, sau cu dorințele lui depravate, să fie socotit mort. Col. 2:20; 3:3; Rom. 6:2-8.

Dar oare aceasta sfârșește lupta pentru totdeauna? Nu —

„Nu gândi că ai biruința

Și nu-ți înceta silința;

Lucrarea terminată nu-ți va fi

Până când coroana o vei dobândi."

O, da, noi trebuie să ne reînnoim zilnic lupta, să implorăm și să primim ajutorul divin, ca să ne putem încheia cursul cu bucurie. Noi trebuie nu doar să ne cucerim eul, ci, așa cum a făcut apostolul, trebuie să ne ținem corpul în stăpânire (1 Cor. 9:27). Și această experiență a noastră, că trebuie să fim continuu în alertă împotriva spiritului egoismului și să susținem și să promovăm în noi înșine spiritul iubirii, este experiența tuturor acelora care „s-au îmbrăcat cu Hristos" și au luat voința Lui ca să fie a lor. De aici vine temeiul remarcii apostolului: „De acum încolo nu mai cunoaștem pe nimeni îîn Cristosș după starea firească". Noi îi cunoaștem pe cei în Cristos după spiritul lor nou, și nu după carnea lor decăzută. Și dacă uneori, sau întotdeauna într-o anumită măsură, îi vedem greșind, și totuși vedem dovezi că mintea cea nouă se luptă pentru supremație, în mod cuvenit suntem dispuși să simpatizăm cu ei mai degrabă decât să-i mustrăm pentru micile neajunsuri; „luând seama la noi înșine, ca să nu fim ispitiți și noi îde vechea noastră natură spre încălcarea unora dintre cerințele legii desăvârșite ale iubiriiș".

De aceea, sub „strâmtorarea de acum", în timp ce fiecare trebuie, cât poate de mult, să-și țină corpul supus și spiritul iubirii în control, judecata sănătoasă, precum și experiența și Biblia ne spun că am face mai bine să nu complicăm lucrurile încercând planuri comuniste; ci fiecare să facă pentru picioarele sale cărări cât se poate de drepte, pentru ca ceea ce șchioapătă în carnea noastră decăzută să nu fie pe de-a-ntregul scos de pe cale, ci să fie vindecat.

(1) Judecata sănătoasă spune că dacă sfinții care primesc ajutor divin au o luptă constantă pentru a menține egoismul supus iubirii, o colonie sau o comunitate amestecată desigur nu va reuși să se conducă după o lege cu totul străină spiritului majorității membrilor ei. Și ar fi imposibil să se stabilească un comunism numai din sfinți, pentru că noi nu putem citi inimile — numai „Domnul cunoaște pe cei care sunt ai Săi". Și dacă o astfel de colonie de sfinți ar putea fi formată, și dacă aceasta ar prospera cu toate lucrurile în comun, tot felul de persoane rele ar căuta să le ia posesiunile sau să se împărtășească din ele; și dacă ar reuși să excludă acele persoane, ele ar spune tot felul de lucruri rele împotriva lor; și astfel, dacă ar rezista cumva, inițiativa n-ar fi un succes real.

Unii sfinți, precum și mulți din lume, sunt atât de căzuți în nepăsare egoistă încât numai necesitatea îi va ajuta să nu fie „leneși în activitate", ci să fie „fierbinți în duh, slujind Domnului". Și mulți alții sunt atât de ambițioși într-un mod egoist, încât au nevoie de loviturile eșecului și împotrivirii ca să-i înmoaie și să-i facă în stare să simpatizeze cu alții, sau chiar să-i facă să trateze drept pe alții. Pentru amândouă aceste clase „comunitatea" ar servi numai să împiedice învățarea lecțiilor potrivite și necesare.

Astfel de comunități, dacă ar fi lăsate să fie stăpânite de majoritate, ar coborî la nivelul majorității; pentru că minoritatea progresistă, activă, aflând că nimic nu se poate câștiga prin energie și cumpătare asupra nepăsării și lenei, ar ajunge și ea nepăsătoare și indolentă. Dacă ar fi conduse de organizatori cu voință puternică, în calitate de Împuterniciți și Manageri ai vieții, după un principiu paternal, rezultatul ar fi mai favorabil din punct de vedere financiar; dar masele, lipsite de responsabilitate personală, ar degenera în simple unelte și sclavi ai Împuterniciților.

După judecata sănătoasă reiese deci că metoda individualismului, cu libertatea și responsabilitatea ei, este cea mai bună pentru dezvoltarea ființelor inteligente; chiar dacă de multe ori ea poate produce greutăți pentru toți, și uneori pentru mulți.

Judecata sănătoasă poate vedea că dacă Împărăția Milenară ar fi stabilită pe pământ, cu stăpânitorii divini făgăduiți, susținuți de înțelepciunea infailibilă și de putere deplină pentru a o folosi, făcând din „judecată o linie și din dreptate un fir cu plumb" și stăpânind nu prin consensul majorității, ci prin judecată dreaptă, cum ar fi cu un „toiag de fier" — atunci comunismul ar putea reuși; probabil că ar fi cea mai bună condiție, și dacă e așa, aceasta va fi metoda aleasă de Împăratul împăraților. Dar noi așteptăm aceasta; și neavând puterea sau înțelepciunea să folosim o astfel de putere teocratică, spiritul unei minți sănătoase așteaptă pur și simplu timpul Domnului, rugându-se între timp: „Vie Împărăția Ta; facă-se voia Ta, precum în cer așa și pe pământ". Și, după ce Împărăția lui Cristos va fi adus pe toți cei doritori înapoi la Dumnezeu și la dreptate, și va fi nimicit pe toți cei nesupuși, atunci, Iubirea fiind regula pământului așa cum este a cerului, putem presupune că oamenii se vor împărtăși în comun din binecuvântările pământului, așa cum îngerii se împărtășesc din darurile cerului.

(2) Experiența dovedește eșecul metodelor comuniste în prezent. Au existat câteva astfel de comunități; și rezultatul a fost întotdeauna un eșec. Comunitatea Oneida din New York a fost una al cărei eșec a fost recunoscut de mult. Alta, Societatea Armonia din Pennsylvania, a dezamăgit repede speranțele fondatorilor ei, pentru că atât de multă discordie domnea încât s-a dezbinat. Filiala cunoscută ca Economiții, așezată lângă Pittsburgh, Pennsylvania, a înflorit o vreme, într-un anumit fel, dar acum este foarte slabă; și posesiunea proprietății ei este acum disputată în Societate și în tribunale.

Acum încep alte comunități de tip comunist, care vor avea mult mai puțin succes decât acestea pentru că timpurile sunt diferite; independența este mai mare, respectul și reverența sunt mai mici, majoritățile vor conduce și fără conducători supraomenești eșecul va fi sigur. Conducătorii înțelepți lumești își văd de ale lor, în vreme ce creștinii înțelepți sunt ocupați în alte direcții — ascultând porunca Domnului: „Duceți-vă ... și predicați Evanghelia".

(3) Biblia nu învață comunismul, ci învață individualismul iubitor, plin de considerație, cu excepția comunismului din familie — fiecare familie acționând ca o unitate, în care tatăl este capul, iar soția una cu el, moștenitoare împreună cu el a harului vieții, partenera lui în fiecare bucurie și beneficiu, precum și în fiecare adversitate și necaz.

Este adevărat, Dumnezeu a permis un aranjament comunist în Biserica primară, la care ne-am referit la începutul acestui articol; dar acesta se poate să fi fost cu scopul de a ne ilustra neînțelepciunea acestei metode; și ca nu cumva unii, gândindu-se acum la acest plan, să tragă concluzia că apostolii n-au poruncit și n-au organizat comunități din cauză că le-a lipsit înțelpciunea de a întocmi și a duce la bun sfârșit astfel de metode; căci nu poate fi citat nici un cuvânt din partea Domnului nostru sau din partea apostolilor care să susțină principiile comuniste; dar multe pot fi citate care susțin contrariul.

Este adevărat, apostolul Petru (și probabil și alți apostoli) a știut despre acel prim aranjament comunist și a cooperat la el, chiar dacă n-a învățat pe alții acest sistem. S-a dedus de asemenea că moartea lui Anania și a Safirei a fost un indiciu că predarea tuturor bunurilor credincioșilor era obligatorie; dar nu este așa: păcatul lor a fost păcatul minciunii, după cum a declarat Petru recapitulând cazul. Fiindcă aveau bucata de pământ, n-ar fi fost nimic rău în a o păstra dacă au obținut-o onest; și chiar după ce au vândut-o n-au făcut nici un rău: greșeala a fost în prezentarea falsă că suma de bani predată era tot ce aveau, când nu aceasta era tot ce aveau. Ei au încercat să-i înșele pe ceilalți luând o parte din tot ce era al altora, fără ca ei să dea tot ce era al lor.

De fapt, comunitatea creștină din Ierusalim a fost un eșec. „Murmurau ... pentru că văduvele lor erau trecute cu vederea la împărțirea ajutoarelor de toate zilele." Deși la inspecția apostolică Biserica era curată, fără „neghină", și toți aveau comoara spiritului nou sau „mintea lui Cristos", totuși era clar că această comoară se afla doar în vase deformate și strâmbe care nu puteau merge bine împreună.

Apostolii au aflat repede că lucrarea de conducere a comunității împiedica adevărata lor lucrare — propovăduirea Evangheliei. Așa că au lăsat altora acele lucruri. Apostolul Pavel și alții călătoreau din cetate în cetate propovăduindu-L pe Cristos și pe El răstignit; dar, după cum arată relatarea, ei n-au menționat niciodată comunismul și n-au organizat niciodată o comunitate; și totuși sf. Pavel declară: „Căci nu m-am ferit să vă vestesc tot planul lui Dumnezeu". Aceasta dovedește că comunismul nu este parte din Evanghelie, nici din planul lui Dumnezeu pentru acest veac.

Dimpotrivă, apostolul Pavel a îndemnat și a învățat Biserica să facă lucruri care ar fi fost imposibil să fie făcute în calitate de membri ai unei societăți comuniste — fiecare „să poarte de grijă de ai săi"; „în ziua întâi a săptămânii, fiecare să pună deoparte" bani pentru serviciul Domnului, după cum i-a favorizat Domnul; ca robii să asculte de stăpânii lor, făcând slujba cu bunăvoință îndoită dacă stăpânul ar fi și frate în Cristos; și cum ar trebui stăpânii să-și trateaze robii, ca unii care trebuie să dea și ei socoteală marelui Stăpân, Cristos. 1 Tim. 5:8; 6:1; 1 Cor. 16:2; Efes. 6:5-9.

Domnul nostru Isus nu numai că n-a întemeiat o comunitate în timpul vieții Sale, dar nici n-a învățat vreodată că ar trebui întemeiat așa ceva. Dimpotrivă, în pildele Sale El a învățat că nu tuturor li s-a dat același număr de mine sau de talanți, ci fiecare este un administrator și trebuie în mod individual (nu colectiv, ca o comunitate) să-și conducă propriile sale afaceri și să dea propria sa socoteală (Mat. 25:14-28; Luca 19:12-24. Vezi și Iacov 4:13, 15). Când a murit, Domnul nostru Și-a încredințat mama în grija ucenicului Său Ioan, și relatarea lui Ioan (19:27) este: „Și, din ceasul acela, ucenicul a luat-o la el acasă". Prin urmare, Ioan avea o casă, tot așa aveau și Marta, Maria și Lazăr. Dacă Domnul nostru ar fi întemeiat o comunitate, fără îndoială ar fi încredințat-o pe mama Sa acestei comunități în loc să i-o încredințeze lui Ioan.

Mai mult, formarea unei comunități de credincioși este contrară scopului și metodelor Veacului Evanghelic. Scopul acestui veac este de a-L mărturisi lumii pe Cristos și astfel „să ia dintre neamuri un popor pentru Numele Său"; și în acest scop toți credincioșii sunt îndemnați să fie o lumină arzândă și strălucitoare înaintea oamenilor — a lumii în general — și nu numai unul înaintea celuilalt și unul către altul. Așadar, după ce a permis întemeierea primei comunități creștine, pentru a arăta că eșecul întemeierii comunităților în general n-a fost o neglijență, Domnul a desființat-o și a împrăștiat pe credincioși pretutindeni, ca să propovăduiască Evanghelia fiecărei creaturi. Citim: „În ziua aceea s-a pornit o mare prigonire împotriva bisericii care era în Ierusalim. Și toți, în afară de apostoli, s-au împrăștiat prin ținuturile Iudeii și ale Samariei", și s-au dus pretutindeni ca să propovăduiască Evanghelia. Fapte 8:1, 4; 11:19.

Și acum lucrarea poporului lui Dumnezeu este să lumineze în calitate de lumini în mijlocul lumii, și nu să se închidă în mănăstiri și sihăstrii sau în comunități. Promisiunile Paradisului nu se vor realiza intrând în astfel de comunități. Dorința de a intra în astfel de „confederații" nu este decât spiritul general al zilelor noastre, împotriva căruia suntem preveniți (Isa. 8:12). „Taci înaintea Domnului și așteaptă-L cu răbdare." „Vegheați deci tot timpul și rugați-vă ca să fiți socotiți vrednici să scăpați de toate acestea care se vor întâmpla și să stați în picioare înaintea Fiului Omului." Luca 21:36.