((487))

Împăcarea omului cu Dumnezeu - Studiul XVI
Slujba reconcilierii sau Împăcării

> Această slujbă este încredințată preoțimii Împărătești — Unși pentru a propovădui despre Împăcare — De ce nu este apreciată vestea de bucurie — Rezultatele acestei slujiri — Persecuție și slavă — Cum încearcă ea fidelitatea — Numai cei credincioși pot avea parte în lucrarea Împăcării în viitor

„Nimeni nu își ia cinstea aceasta singur, ci o ia dacă este chemat de Dumnezeu, așa cum a fost Aaron. Tot așa și Hristos nu Și-a luat singur slava de a fi Mare Preot.” Evr. 5:4, 5.

ÎNTREAGA „Preoțime Împărătească”, al cărei Preot Principal sau Mare Preot este Domnul nostru Isus, participă la slujba reconcilierii sau împăcării. Toți Preoții iau parte la „jertfele mai bune”, care au progresat de-a lungul întregului Veac Evanghelic și care se vor termina odată cu sfârșitul lui (Rom. 12:1): și toți care iau parte astfel la suferințele lui Cristos vor lua parte și la gloria Sa viitoare ca participanți împreună cu El la marea și glorioasa slujbă a reconcilierii din Împărăția Milenară.

În ceea ce-i privește pe acești preoți subordonați, ei „erau din fire copii ai mâniei, ca și ceilalți” și a fost nevoie să fie reconciliați sau împăcați cu Dumnezeu, înainte de a putea fi chemați de El la această preoție — căci „nimeni nu își ia cinstea aceasta singur, ci o ia [numai] dacă este chemat de Dumnezeu”. Numai după ce am primit împăcarea, prin Răscumpărătorul nostru, Marele Preot, avem privilegiul să fim socotiți părtași cu El la jertfă, părtași cu El la mijlocire, părtași cu El la reconciliere, părtași cu El la împăcare.

Oricine primește „duhul înfierii” care-l face pe acesta fiu al lui Dumnezeu și preot, este imediat îndemnat de acest spirit să ((488)) înceapă slujba reconcilierii sau împăcării, fiecare după capacitățile și ocaziile sale. Fiecare își dă seama, întocmai ca Marele Preot, de conducerea acestui Spirit sfânt, zicând: „Duhul Stăpânului Domnul este peste Mine, căci Domnul Ma uns să aduc vești bune celor blânzi [acum nu celor mândri și aroganți, și celor cu inima împietrită și lumească]; El M-a trimis să pansez pe cei cu inima zdrobită ... să vestesc anul de îndurare al Domnului” — perioada în care Dumnezeu are bunăvoința să accepte o mică turmă ca jertfe vii, prin meritul Răscumpărătorului.

Apostolul Pavel, fiind unul dintre acești preoți subordonați, a simțit influența acestui Spirit care l-a îndemnat să se angajeze în lucrarea de vestire, tuturor celor cu care venea în contact și care aveau „urechi de auzit”, despre „răscumpărarea pentru toți” realizată prin sacrificiul Răscumpărătorului nostru drag, și să îndemne pe toți să fie reconciliați, împăcați cu Dumnezeu, și să înceapă imediat să umble în cărările dreptății.

Să remarcăm cuvintele apostolului cu privire la aceste lucruri, în 2 Corinteni 5:17-20.

„Căci dacă este cineva în Hristos, este o creație nouă; cele vechi [păcate trecute, ambiții, speranțe etc.] s-au dus; iată, toate s-au făcut noi. Și toate acestea [noi] sunt de la Dumnezeu, care ne-a împăcat cu Sine prin Isus Hristos și ne-a încredințat slujba [misiunea] împăcării [katallage — același cuvânt tradus „împăcare” în Rom. 5:11]: că adică Dumnezeu era în Hristos, împăcând lumea cu Sine, neținându-le în socoteală păcatele [pentru că pedeapsa lor a fost purtată de Cristos] și [Dumnezeu] punând în noi [preoțimea împărătească] cuvântul [mesajul, vestea bună] acestei împăcări.

Noi deci [fiindcă Dumnezeu ne-a chemat și ne-a dat nouă ca preoțime această misiune sau slujbă în numele Său, și acest mesaj de favoare, să-l spunem], suntem trimiși împuterniciți pentru Hristos [capul nostru oficial sau Marele Preot și reprezentantul Tatălui]; și, ca și cum Dumnezeu ar îndemna prin noi, vă rugăm fierbinte, pentru Hristos: Împăcați-vă cu Dumnezeu!”

((489))

Acest mesaj îmbucurător care, dacă ar fi apreciat cum se cuvine, ar trebui să aducă răspunsuri prompte în fiecare loc și de la fiecare clasă, este în general respins; iar profetul vorbind în locul Preoțimii Împărătești strigă: „Cine a crezut vestirea noastră? Și cui i s-a descoperit brațul Domnului? [Cristos, puterea lui Dumnezeu spre mântuire]” (Isa. 53:1; Ioan 12:38). El este eficient acum numai față de relativ puțini — față de cei pe care Domnul Dumnezeul nostru îi cheamă să fie din Preoțimea Împărătească; căci nimeni nu-și ia cinstea aceasta singur, ci o ia dacă este chemat de Dumnezeu.

Motivul respingerii generale a mesajului este evident: reconcilierea, împăcarea cu Dumnezeu, înseamnă împotrivire la păcat: pacea cu Dumnezeu înseamnă luptă împotriva tuturor slăbiciunilor înrădăcinate și a dorințelor depravate ale naturii noastre umane decăzute; înseamnă o completă schimbare sau convertire de la slujirea păcatului la slujirea dreptății. Mulți care disprețuiesc păcatul (cel puțin în forma lui mai grosolană, mai josnică) și doresc o reconciliere cu Dumnezeu și un profit din binecuvântările pe care El le acordă numai „fiilor lui Dumnezeu”, pornesc pe calea dreptății prin reformare personală, numai să afle după aceea că slăbiciunile lor sunt prea mari pentru a le putea birui, și pe lângă aceasta întreaga lume este înregimentată de partea păcatului. Singurii care se pot elibera de această robie, în care toți s-au născut, sunt cei care, căutând eliberare, dau atenție mărturiei Domnului: „Nimeni nu vine la Tatăl decât prin Mine” — singurul Mijlocitor — „calea, adevărul și viața”. Mai mult, apostolul ne informează că marele Adversar, „dumnezeul veacului acestuia, a orbit gândurile” marii majorități cu falsități, așa încât ei nu pot aprecia avantajul conținut în oferta împăcării prin Răscumpărătorul.

În aceste împrejurări, urmările păcatului fiind abundente, este oare de mirare că pentru a fi ambasadori adevărați, credincioși pentru Dumnezeu și în numele și în locul lui Cristos (ca membri ai corpului Său), înseamnă că preoții subordonați trebuie să urmeze în urmele Marelui Preot — trebuie să sufere cu El pentru dreptate? Marele Preot care a ((490)) vestit foarte clar „cuvântul acestei împăcări” a fost disprețuit și respins și răstignit de către cei care au declarat că iubesc și urmează dreptatea. Apostolii de asemenea au fost rău tratați din cauza credincioșiei lor — a refuzului lor de a compromite mesajul, „cuvântul acestei împăcări”.

„Veți fi urâți de toți din cauza Numelui Meu”; „din cauza Mea ... vor spune tot felul de lucruri rele și neadevărate împotriva voastră!” Nu vă mirați, dacă vă urăște lumea, știți că pe Mine M-a urât înaintea voastră. Aceste cuvinte ale marelui Învățător trebuiau să se adeverească „până la sfîrșitul veacului”; și ele sunt tot așa de adevărate astăzi ca în trecut. Cine își va exercita cu credincioșie misiunea de ambasador și nu se va feri să declare tot sfatul lui Dumnezeu, va cunoaște fără întârziere ceva din suferințele lui Cristos și va putea spune cu adevărat: „Batjocurile celor ce Te insultă pe Tine au căzut asupra Mea”. Mat. 5:10-12; 10:22; Ps. 69:9; Rom. 15:3.

Aici vedem iarăși minunata înțelepciune a planului divin; deoarece în timp ce-și îndeplinește slujba preoțească a „cuvântului acestei împăcări” la care-l îndeamnă spiritul ungerii, fiecare preot vede necesitatea de a se jertfi, o jertfă vie, sfântă și plăcută lui Dumnezeu, și slujirea sa înțeleaptă. Rom. 12:1.

Deci, măsura jertfirii de sine și a suferințelor pentru Cristos, îndurate de fiecare consacrat, devine o măsură (din punctul de vedere al lui Dumnezeu — căci omul n-o poate discerne întotdeauna) a credincioșiei fiecăruia ca ambasador. Fiecare preot care nu suferă pentru Cristos, pentru Adevăr, trebuie prin urmare să fie un ambasador și slujitor necredincios al Noului Legământ. Și numai celor care sunt acum credincioși ca buni soldați ai crucii li se va acorda inestimabilul privilegiu de a fi participanți cu Marele Preot în glorioasa lucrare a împăcării sub condițiile favorabile ale Veacului Milenar. Dacă suferim cu El vom și domni cu El. Dacă ne lepădăm de El, și El Se va lepăda [atunci] de noi. Rom. 8:17; 2 Tim. 2:12, 13; Tit 1:16.

Păstrează ce ai, ca nimeni să nu-ți ia cununa. Apoc. 3:11.

„Fii credincios până la moarte și-ți voi da cununa vieții.” Apoc. 2:10.