Vol. 3 Noiembrie-Decembrie 1995 Nr. 1

SFÂNTUL PAVEL ÎN CORINT

Fapte 18:1-11

> Lecții din experiențele Sf. Pavel — Corintul, un câmp pentru Evanghelie mai bun decât Atena — Ca de obicei, mesajul a avut împotriviri și a fost hulit de către aceia care au preferat „tradițiile bătrânilor” — Sosirea lui Sila și a lui Timotei — Sf. Pavel încurajat și mângâiat

„Nu te teme; ci vorbește și nu tăcea.” Versetul 9 .

W.T. 1 Iulie 1916 (pag. 201-203)

Atena s-a dovedit a nu fi un câmp prosper pentru truda Apostolului Pavel. El a înțeles repede că deși cetățenii ei erau angajați mai ales în a asculta lucruri noi și în a filosofa asupra oricărui subiect, cu toate acestea tendința științei și filosofiei, pe nedrept numită astfel, într-atât le ocupa atenția și le satisfăcea mintea, încât ei nu erau pregătiți pentru Adevăr cum erau alții mai puțin educați și mai puțin înclinați spre filosofie. Experiența Apostolului coincide în această privință cu a tuturor celor care în sinceritate propovăduiesc Evanghelia lui Cristos fără nici o invenție și filosofie omenească, și de asemenea ilustrează declarația lui, că Dumnezeu nu alege mulți înțelepți, mari sau învățați după normele acestei lumi, ci mai ales pe săracii acestei lumi — săraci social, filosofic și financiar — pentru a fi moștenitori ai Împărăției; pentru că această clasă este mai înclinată să primească credința și să devină bogați în ea.

Părăsind Atena, Sf. Pavel a călătorit cam 40 de mile (64 Km. — n. t.) până la Corint, o cetate comercială proeminentă a Greciei, remarcabilă prin manufacturile, arhitectura, picturile, bronzurile ei etc. Ea era mult mai puțin morală, mult mai puțin rafinată decât Atena, dar, cu toate acestea, un câmp mai bun pentru Evanghelie. Unde formalitățile și ceremoniile religioase devin mai populare, acestea pot avea corespunzător o greutate și o forță mai mică. Dar unde păcatul, imoralitatea și lipsa de religiozitate sunt populare, mințile care au o tendință religioasă pot fi mai libere, mai deschise pentru Adevăr. Nemulțumită de formalism, această clasă recunoaște mai fin dreptatea, datorită contrastului ei distinct cu păcatul care abundă.

La fel astăzi, este posibil ca Adevărul să aibă o primire mai rece printre cei ale căror sensibilități religioase sunt într-o anumită măsură satisfăcute de formalități și ceremonii. Inima cea mai pregătită pentru Adevăr este aceea care nu este saturată și amețită de formalism religios, ci își dă seama într-o măsură de răutatea excesivă a păcatului și tânjește după dreptatea care este de la Dumnezeu. Asemenea Apostolului Pavel, noi trebuie să discernem câmpurile cele mai rodnice și să ne cheltuim energia cu ele, lăsând celelalte câmpuri pentru un sezon mai convenabil, fie că acesta va veni în timpul Vârstei prezente, fie în timpul Mileniului.

LECȚII DIN EXPERIENȚELE SF. PAVEL

Se pare că pe timpul acesta Apostolul era considerabil deprimat. Prima lui scrisoare către Biserica corinteană, scrisă mai târziu, sugerează clar descurajarea și posibila lui boală. El a scris: „Eu însumi, când am venit în mijlocul vostru, am fost slab, fricos și plin de cutremur”. Experiențele lui aspre la Filipi, succesul slab în Atena, subțierea pungii și nevoia de tovărășie — toate au contribuit spre a-l descuraja; și el ne informează că Domnul l-a încurajat cu o viziune.

Curând după sosirea sa în Corint, Sf. Pavel i-a găsit pe Acuila și pe Priscila soția lui. Ei erau confecționeri de corturi; și aceasta fiind meseria Apostolului, el a rămas și a lucrat cu ei. Pe vremea aceea era obișnuit ca fiii tuturor celor din clasele de sus să învețe o meserie, oricât de bine educați ar fi fost altfel. Meseria Sf. Pavel s-a dovedit utilă, permițându-i să-și asigure cele necesare în timp ce propovăduia Evanghelia lui Cristos. Aflăm din propria lui explicare a situației că și după ce un număr considerabil de credincioși s-au adunat ca o biserică în Corint, apostolul s-a întreținut pe sine cu meseria sa. Motivul pentru care a făcut așa n-a fost că era un păcat a primi bani și sprijin de la credincioșii de acolo, ci motivul a fost că el spera ca Evanghelia să se recomande pe sine altora cu atât mai mult cu cât se vedea că exponenții ei de frunte lucrau nu pentru hrana care piere, nici pentru bogăție, ci propovăduiau Evanghelia fără plată — punându-și viața pentru frați.

Despre această perioadă Apostolul a scris tesalonicenilor: „De aceea, fraților, în toate strâmtorările și necazurile noastre, am fost mângâiați cu privire la voi prin credința voastră” (1 Tes. 3:7). Mai târziu el a scris corintenilor despre experiența sa, zicând: „Până în clipa aceasta suferim de foame și de sete, suntem goi, chinuiți, umblăm din loc în loc, ne ostenim și lucrăm cu mâinile noastre; când suntem ocărâți, binecuvântăm; când suntem prigoniți, răbdăm; când suntem vorbiți de rău, ne rugăm. Până în ziua de azi am ajuns ca gunoiul lumii acesteia, ca lepădătura tuturor”. 1 Cor. 4:11-13.

Mulți dintre noi putem găsi o lecție în experiențele Sf. Pavel. Dacă Dumnezeu a permis ca el să fie în lipsă, să fie trădat, calomniat, asuprit — dacă el a avut nevoie de astfel de experiențe pentru a scoate tot ce era mai bun în el și pentru a-i face Epistolele cu atât mai folositoare pentru Biserică — este posibil ca procedeele Domnului cu noi să aibă uneori același scop — pregătirea pentru utilizarea noastră viitoare în serviciul Său.

PAVEL „S-A DEDAT CU TOTUL PROPOVĂDUIRII”

În ciuda tuturor descurajărilor lui și a faptului că truda în facerea corturilor de abea îi ajungea pentru a se aproviziona cu cele necesare unei vieți decente și onorabile, Apostolul n-a uitat niciodată că misiunea sa de ((154)) căpetenie în viață era propovăduirea Evangheliei. Dacă obținerea pâinii sale zilnice îi împiedica propovăduirea în timpul săptămânii, el își folosea cel puțin zilele de Sabat pentru lucrarea mai importantă ori de câte ori putea ajunge la o adunare de evrei. Citim că el stătea la discuții cu ei în fiecare zi de Sabat. Dar se pare că era sub o oarecare constrângere și nu vorbea cu îndrăzneala și vigoarea sa obișnuită, poate datorită lipsei de sprijin moral, care este un factor important pentru toți și un lucru esențial pentru mulți.

În sfârșit au sosit Sila și Timotei, aducând cu ei nu numai părtășie bună și vești încurajatoare din Bereea, Tesalonic și Filipi, dar și un cadou, după cum Apostolul însuși ne spune — foarte probabil de la Lidia, vânzătoarea de purpură, care se presupune că era într-o stare materială bună. La efectul acestor încurajări se face aluzie. Sf. Pavel „se simțea îndemnat în duh” — el simțea o vigoare proaspătă care-l îndemna să-și prezinte mai zelos mesajul în sinagogă și să aducă lucrurile în centrul atenției.

După ce a mărturisit cu mare îndrăzneală și a aflat că Mesajul i-a fost respins de majoritatea din sinagogă, Apostolul a forțat deznodământul prin scuturarea hainelor, ca și cum nu voia să ia nici măcar praf de la ei, spunându-le celor care se opuseseră și huliseră: „Sângele vostru să cadă asupra capului vostru; eu sunt curat. De acum încolo mă voi duce la neamuri”.

Sunt împrejurări când hotărârea este absolut necesară, chiar dacă ea cauzează separare printre aceia care pretind că servesc aceluiași Dumnezeu. Sunt împrejurări când astfel se poate obține mult mai mult bine decât dacă se continuă în condiții dezavantajoase. Uleiul și apa nu se vor amesteca; și timpul petrecut în încercarea de a le amesteca este timp cu totul pierdut. Când amărăciunea și ura se manifestă clar, ca și în cazul de sub considerație, este mai bine să te retragi.

Dar nici Apostolul și nici noi n-am recunoaște ca potrivit sau admisibil ca poporul Domnului să se certe și să se ofenseze unul pe altul pentru amănunte care nu merită să fie luate în considerare. Scuturarea prafului nu numai că a fost sugerată de Domnul nostru (Matei 10:14), dar acesta era și un obicei al vremii — o prevenire, adică, Apostolul simțea că se elibera de întreaga datorie și acum lăsa responsabilitatea pe propriii lor umeri.

Efectul a fost bun în două moduri: 1) A ajutat pe Crisp, conducătorul sinagogii, să ia o atitudine hotărâtă, în timp ce altfel el ar fi putut fi oprit în dezvoltarea sa spirituală. Crisp s-a hotărât pentru Domnul Isus și a luat poziție cu Apostolul și cu alții. 2) Faptul că evreii au respins pe Apostol și Mesajul lui a atras mai deosebit atenția neamurilor asupra Evangheliei. Unii dintre neamuri deja credeau. Noile adunări s-au ținut în casa lui Iust, un om temător de Dumnezeu, a cărui casă era lângă sinagogă. Astfel evreilor, mergând să se închine în sinagogă, li se amintea continuu de Mesajul Sf. Pavel din sinagogă, care era un imbold pentru ei să intre în casa lui Iust și să audă mai mult despre împlinirea profețiilor în Isus.

SF. PAVEL ÎNCURAJAT

Ca rezultat, un număr considerabil de corinteni au crezut și s-au botezat, astfel simbolizându-și consacrarea de a face voia Domnului. Astfel vedem că opoziția nu este în mod necesar un lucru dăunător cauzei Domnului. Dimpotrivă, se poate spune că una din cele mai dăunătoare stări este stagnarea.

Evident Domnul a văzut că servul Său, Pavel, avea nevoie în timpul acela de încurajare specială. De aceea i s-a dat altă viziune, în care Apostolului i s-a spus: „Nu te teme; ci vorbește și nu tăcea, căci Eu sunt cu tine; și nimeni nu va pune mâna pe tine ca să-ți facă rău: vorbește, fiindcă am mult norod în această cetate”.

Ce înțelegere despre supravegherea divină a Mesajului Evangheliei și a servilor lui ne dă acest incident! Cum ne amintesc aceste cuvinte despre făgăduința că Domnul nu va îngădui să fim ispitiți mai mult decât putem suporta, ci cu orice ispită va pregăti și o cale de ieșire (1 Cor. 10:13). Viziunea aceea și mesajul ei, putem fi siguri, n-au fost numai pentru Apostol, ci pentru tot poporul Domnului de atunci și până acum. Același Dumnezeu este bogat față de toți care-L cheamă, și-i poate apăra și elibera pe toți servii Săi. De aceea El va permite numai astfel de experiențe cum vede Înțelepciunea Sa infinită că vor fi avantajoase pentru Cauza Sa și vor produce pentru servii Săi o greutate veșnică de slavă.

Declarația Domnului, că El avea mult popor în Corint, ne învață de asemenea o lecție. Ne arată că El cunoaște inima tuturor și că El se îngrijește nu numai de sfinții Săi, ci și de aceia care nu I-au auzit Mesajul, dar ale căror inimi sunt într-o atitudine favorabilă, de onestitate, sinceritate. Primim încă o lecție în legătură cu următoarele: Noi nu trebuie să uităm că Domnul este propriul Supraintendent al Misiunilor Sale și că El poate să îndrumeze pe servii Săi consacrați, nu numai spre direcția și locul de serviciu, dar și în privința timpului cât să rămână pentru a împlini voința Sa și în privința caracterului experiențelor necesare lor pentru a realiza cât mai bine scopurile Sale.

Cu cât credința noastră poate stăpâni mai ferm această situație, cu cât ne putem sprijini mai mult pe Domnul și putem folosi înțelepciunea Lui în loc de a noastră, cu atât vom avea mai mult succes ca servi ai Săi, și cu atât vom fi mai fericiți și mai mulțumiți; căci ne vom da seama că toate lucrurile lucrează împreună spre binele tuturor celor care sunt ai Lui, tuturor celor care s-au pus sub grija Sa conducătoare.

OPTSPREZECE LUNI DE ÎNVĂȚARE

Corintul a fost poreclit Bâlciul deșertăciunilor lumii; pentru că el era centrul atitudinii ușuratice, al căutării de plăceri etc. Se spune că ar fi fost una din cele mai imorale și mai desfrânate cetăți din zilele acelea. La început ar putea să ni se pară foarte ciudat ca această cetate, cea mai decăzută dintre marile cetăți, să dea rezultate spirituale mai mari decât oricare alta, așa încât Domnul să declare în mod special că El avea „mult norod acolo”, și în mod providențial să rețină pe ambasadorul Său acolo timp de un an și jumătate, în timp ce în alte locuri îi permisese să rămână numai câteva zile sau săptămâni.

((155))

Filosofia acestei chestiuni pare să fie după cum urmează: Moralitatea exterioară duce adesea la un spirit fariseic de autoîndreptățire, care este cel mai dăunător și cel mai ucigător vrăjmaș al adevăratei îndreptățiri. Pe de altă parte, acolo unde păcatul iese vizibil în relief, el are un efect de repulsie asupra celor curați în inimă, asupra tuturor celor care iubesc dreptatea; și această repulsie față de rău pare să pregătească astfel de inimi cu atât mai bine pentru o adevărată consacrare față de Domnul și să le permită să-I primească Mesajul. Această teorie rămâne valabilă, cel puțin în lucrarea misionară din Corint, în contrast cu aceea din locurile mult mai respectabile ca reputație.

În legătură cu aceasta, lecția este că noi ar trebui să fim întotdeauna atenți la inimile noastre împotriva acestui spirit de autoîndreptățire prin obiceiurile exterioare, căruia îi lipsește adevărata sfințenie, sfințire. În legătură cu această chestiune a găsit Domnul nostru greșeală la una din cele șapte Biserici, spunând: „Fiindcă ești căldicel, nici rece, nici în clocot, am să te vărs din gura Mea. Pentru că zici: «Sunt bogat, m-am îmbogățit, și nu duc lipsă de nimic», și nu știi că ești ticălos, nenorocit, sărac, orb și gol” (Apoc. 3:16, 17). Aceasta este acuzația Domnului nostru împotriva stării prezente a bisericii nominale — atât de bogată în avantaje pământești, atât de mulțumită de sine. Să fim atenți ca nu cumva în vreun fel sau grad să vină peste noi o asemenea stare căldicică și să pierdem favoarea divină.