Vol. 16 Mai-Iunie 2009 Nr. 4

"PENTRU CĂ IUBIM PE FRAȚI”

”Ș tim că am trecut din moarte la viață, pentru că iubim pe frați.” 1 Ioan 3:14.

R 5346 W. T. 15 noiembrie 1913 (pag. 339-341)

Suntem bucuroși să declarăm, atât prin contact personal cât și prin corespondență, că avem toate motivele să credem că Studenții Bibliei, care constituie marea majoritate a cititorilor noștri, au crescut în har în ultima vreme — în ultimii câțiva ani. Contrastând timpul prezent cu trei, șase sau zece ani în urmă, observăm o mare creștere a spiritualității — a Spiritului Domnului — Spiritul sfânt al Iubirii.

Aceasta se vede nu numai în activitățile în serviciul Adevărului, ci și în compătimirea mai mare unul pentru altul și pentru toți creștinii — și de fapt pentru întreaga creație gemândă. Aceasta este exact cum trebuie să fie în fiecare an; într-adevăr, fiecare săptămână trebuie să marcheze progres în asemănarea cu Cristos, deoarece ne amintim că, ȘDacă n-are cineva Duhul lui Hristos, nu este al Lui”, și prin urmare, nu va avea parte în împărăție — indiferent ce binecuvântare inferioară poate el obține sub lovituri și disciplinări necesare pentru dezvoltarea caracterului potrivit.

Ne amintim și afirmația apostolului că predestinarea divină în ceea ce privește Biserica este că noi individual trebuie să devenim în caracter asemănări ale Domnului nostru (Romani 8:29). Cu siguranță astfel de afirmații clare ale voinței divine și ale condițiilor prin care să ne întărim chemarea și alegerea trebuie să fie stimulatoare.

Cu toate acestea, în ciuda tuturor progreselor observate, în multe dintre adunările mici sunt fricțiuni, care cauzează mai multă sau mai puțină preocupare și nefericire. în timp ce Adevărul ne face liberi și ne deschide ochii înțelegerii, el ne permite să vedem imperfecțiunile noastre, ale fraților și ale lumii, mai limpede ca înainte. Dacă nu există multă iubire, aceasta va însemna o dispoziție de a găsi greșeli și de a critica.

Noi putem în siguranță să ne acordăm o libertate considerabilă în aceste privințe în caracterul nostru. Ne putem găsi greșeli nouă și ne putem critica pe noi înșine adesea, spre avantajul nostru. Totuși, nici aceasta nu trebuie dusă atât de departe încât să uităm promisiunea îndurătoare a Domnului că El ne va judeca după intențiile inimii și nu după realizările noastre imperfecte. Noi suntem, poate, mai capabili să ne apreciem neajunsurile și în ce măsură au fost neintenționate; dar când neajunsurile sunt ale altora, aceasta ne probează iubirea, răbdarea, bunătatea frățească, smerenia, blândețea etc. Totuși, aceste probe sunt foarte folositoare. Ne rugăm ca Domnul să ne ajute să creștem în harurile Spiritului sfânt. Să ne amintim că singurul mod de a ne ajuta este să ne dea probe tocmai în aceste privințe. Tăria noastră de caracter, dezvoltarea noastră în aceste haruri, va fi în măsura în care primim aceste probe cu un spirit potrivit.

Dovada relației ca Noi Creaturi

Textul nostru pare să implice că iubirea de frați este una dintre cele mai frumoase experiențe ale creștinului. Oricine găsește că are iubire deplină pentru toți frații, compătimire deplină față de ei, are în aceasta o foarte puternică dovadă scripturală că este o Nouă Creatură — că a trecut din moarte la viață. și oricine are vreun alt sentiment în afară de iubire pentru vreunii dintre frați, în mod sigur îi lipsește dovada, sau demonstrația, în privința acestei relații cu Dumnezeu ca Nouă Creatură.

Dacă păstrăm aceasta tot timpul în minte, ce ajutor valoros va fi acesta pentru noi! Oare nu dorim noi adesea să ne reasigurăm de favoarea Domnului și de continua noastră relație cu El ca Noi Creaturi, trecuți din moarte la viață? Dacă dorim, iată textul a cărui aplicare, dacă suntem într-o stare corectă, trebuie să ne aducă pace și bucurie. și dacă suntem într-o stare greșită, să ne alarmeze în privința securității noastre personale ca Noi Creaturi.

Unul dintre punctele de fricțiune în multe adunări este relația dintre adunare și servitorii ei. în măsura în care putem judeca, greșeala este uneori a unuia, alteori a celuilalt. Suntem adesea întrebați în ceea ce privește datoriile Bătrânilor, responsabilitatea adunărilor etc. în general noi preferăm să îndrumăm pe toți care au astfel de întrebări la discuția noastră foarte completă asupra subiectului în Volumul VI al Studiilor în Scripturi. Nu știm cum am putea îmbunătăți sugestiile făcute acolo. Credem că dacă ceea ce am scris ar fi studiat amănunțit, s-ar găsi că recomandările date acolo ar fi îmbelșugate pentru fiecare caz.

în privința chestiunilor doctrinare, preferăm să nu scriem scrisori personale; pentru că în câteva cazuri am aflat că persoanele care au primit scrisorile fie le-au înțeles greșit, fie au comunicat numai parțial conținutul lor altora când s-a discutat chestiunea. De asemenea, unii au spus: ȘFratele Russell a scris așa și așa în Studiile în Scripturi, dar avem o scrisoare de mai târziu care sugerează că și-a schimbat gândirea”. Noi dorim ca dragii prieteni să fie asigurați că dacă judecata noastră se schimbă în ceea ce privește vreun adevăr important, vom prezenta cititorilor Turnului de Veghere schimbarea cât se poate de grabnic. Până nu vedeți aceste schimbări menționate în Turnul de Veghere, nu le dați crezare; considerați afirmațiile din Studiile în Scripturi de parcă ar fi fost scrise ieri și direct pentru voi.

Principiile guvernării bisericii

Rezumând pe scurt principiile care guvernează Biserica lui Cristos, spunem: Există două vederi predominante printre creștini în ceea ce privește guvernarea Bisericii:

(1) Vederea Episcopală, care susține că Biserica trebuie să fie condusă și guvernată de episcopi, datorită pretenției că aceștia sunt episcopi apostolici; adică, ei sunt succesori ai apostolilor și sunt învestiți cu înțelepciune apostolică, inspirație și autoritate pentru reglementarea Bisericii și a afacerilor ei. Această vedere este susținută de Romano-Catolici, Greco-Catolici și Episcopali.

(2) Cealaltă vedere este cea Congregațională, și susține că fiecare adunare a poporului Domnului este o unitate, și are dreptul de a se guverna singură și a-și face regulile ei pentru binele ei, supuse îndrumării divine. Congregaționaliștii, Baptiștii și alții pretind a se conduce după această vedere. Alte denominații, cu mai multă sau mai puțină confuzie și nesiguranță, împart autoritatea între slujitori și laici.

Noi susținem că aranjamentul Bibliei combină vederile Episcopale cu cele Congregaționale. Astfel Scripturile învață că cei doisprezece apostoli au fost și mai sunt încă Episcopatul — singurii Episcopi apostolici inspirați și autorizați. Orice au declarat aceștia că este legat pe pământ, este legat printre poporul Domnului. Orice au declarat ei dezlegat, sau care nu este legat, nu ar fi obligatoriu asupra Bisericii în ochii cerului. Din acest punct de vedere, cuvintele lui Isus în privința tuturor celorlalți așa-ziși episcopi apostolici sunt foarte tăioase. El declară că ei sunt Șapostoli mincinoși” — nu sunt apostoli în nici un sens al cuvântului (Apocalipsa 2:2; 2 Corinteni 11:13). Prin urmare, noi nu trebuie să dăm atenție și în nici un mod să nu recunoaștem pretențiile acestor episcopi, pe care Satan i-a înșelat în a gândi că ei au putere apostolică — succesiune apostolică.

Deoarece poporul lui Dumnezeu are Episcopatul original, cei doisprezece apostoli ai Mielului, pentru autoritate și îndrumare, ei sunt astfel organizați sub o guvernare Episcopală, sau guvernarea episcopilor apostolici — cu toate acestea, organizarea lor este în mod potrivit congregațională. Fiecare grup al poporului consacrat al Domnului este complet liber și trebuie să aibă propria lui credință în Biblie și în toate adevărurile prețioase ale Bibliei. Nici o adunare și nici un individ nu poate fi obligat prin angajamentele altor adunări sau altor indivizi.

Adunarea, Eclesia, Biserica, unindu-se să acționeze ca unul, să se închine împreună, să servescă împreună Cauza lui Dumnezeu, trebuie să facă așa datorită aprecierii lor comune a caracterului și Planului divin. Ei nu sunt sub guvernarea sau conducerea nimănui, decât a Episcopatului Bibliei — învățăturile apostolice. în privința Bătrânilor și a Diaconilor fiecărei adunări, aceștia trebuie aleși de adunare din mijlocul ei, conform instrucțiunilor Bibliei. Nici o putere pământească nu are dreptul să intervină între instrucțiunile celor doisprezece apostoli stabiliți divin și grupurile poporului Domnului care aleg să se adune în armonie cu instrucțiunile apostolice. Aceasta șterge dintr-o mișcare toată autoritatea papală și autoritatea tuturor episcopilor apostolici, în mod fals numiți așa.

Deoarece Diaconii și Bătrânii, Păstorii și învățătorii sunt ridicați la locuri de serviciu și onoare prin voturile fraților, aceasta plasează adunarea într-o autoritate mai mare decât pe servitorii ei. Dar adunarea, la rândul ei, este obligată să nu-și forțeze preferințele, ci numai să acționeze loial, în armonie cu îndrumarea divină dată prin apostoli în Biblie. Astfel vedem că adevărul asupra acestui subiect din punctul de vedere divin a fost într-o mare măsură pierdut din vedere timp de secole, spre dezavantajul Bisericii — unii luând o parte a Adevărului și alții alta — puțini, dacă sunt unii, recunoscându-l pe de-a-ntregul. într-adevăr, găsim că acesta a fost cazul în privința aproape a fiecărei doctrine.

Deși particularitățile au fost arătate în Studiile în scripturi, Volumul VI, totuși principiile implicate se află în cele afirmate mai sus. Oricine înțelege pe deplin principiile, ar trebui să poată aprecia detaliile. și ar fi numai o chestiune de gândire și deliberare răbdătoare ca să se stabilească toate detaliile afacerilor oricărei Adunări mici, conform Scripturilor. Astfel, deși Adunarea dă o oarecare autoritate și serviciu în mâinile celor aleși ca Bătrâni și îi numește pe alții să-i ajute în lucrare ca Diaconi, sau servitori, cu toate acestea, atât Bătrânii cât și Diaconii sunt răspunzători față de Adunare, față de eclesie.

Eclesia este superioară servitorilor ei

În cazul unei dispute, judecata sau decizia Adunării trebuie să stea în picioare ca lucrul corect la timpul acela. Dacă se dovedește mai târziu că a fost neînțeleaptă, Domnul poate face așa încât eroarea judecății să fie spre bine — spre instruire. Să ilustrăm: Dacă judecata Adunării la un moment dat diferă de judecata Bătrânului sau a Bătrânilor, atitudinea potrivită pentru Bătrâni ar fi să se supună autorității mai înalte, care este Adunarea, Biserica, Eclesia; pentru că cel care numește este superior celui care este numit. Aranjamentul Domnului nostru pentru Adunări sau Eclesii este: ȘUnde doi sau trei sunt adunați pentru numele Meu, acolo sunt și Eu”. Domnul a promis să fie cu Adunarea. El nu a spus: Unde este un Bătrân, acolo sunt și Eu, și la el să se strângă Adunarea; ci: Unde este o Adunare acolo sunt și Eu; și ea poate numi un Bătrân, pe care Eu îl voi recunoaște și-l voi binecuvânta ca reprezentantul ei și spre binele ei, în măsura în care el se va strădui să fie un vas potrivit ca servitor al Meu în binecuvântarea acelei Adunări.

Această apreciere a adevăratei relații dintre Bătrân și Adunare ar trebui să-i ajute pe Bătrâni să cultive acele roade și haruri ale Spiritului sfânt descrise de sf. Pavel ca fiind blândețea, gentilețea, răbdarea, bunătatea frățească, îndelunga răbdare, iubirea. Dar, pe de altă parte, Adunarea, Eclesia, după ce a ales pe unul dintre membrii ei spre a o servi ca frate Bătrân și a se îngriji de interesele ei, să spere că a ales în mod înțelept, în armonie cu Cuvântul și providențele Domnului. Astfel sperând, ei să fie pregătiți să acorde sprijin și încurajare Bătrânului, în măsura în care îl văd străduindu-se să cunoască și să facă voia Domnului și cu credincioșie să-și dea timpul și talentele în serviciul Adunării. Dacă mai târziu ei găsesc că nu au discernut pe deplin și nu au urmat instrucțiunile apostolice în ceea ce privește alegerea Bătrânului, ei trebuie totuși să fie amabili și gentili față de el, amintindu-și că greșeala a fost a lor prin faptul ca l-au ales — o greșeală care va fi corectată la următoarea alegere — și să se încreadă și să se roage să poată cunoaște mai bine voia Domnului și să fie mai întelepți în alegerea lor.

Datoriile eclesiei

Din acest punct de vedere, Adunarea are totul de spus în ceea ce privește numărul de adunări care să fie ținute, unde să fie ținute, de cine să fie conduse, caracterul lecțiilor sau al studiilor etc. Nimic din toate acestea nu trebuie decis de Bătrân, deși ca membru al Adunării el are același drept ca și ceilalți să fie auzit. în măsura în care este mult apreciat, opinia lui va avea greutate pentru Eclesie, Adunare sau congregație. Cu toate acestea, Adunarea nu ar trebui să uite niciodată că oricât de apreciat ar putea fi Bătrânul, el nu este îndrumătorul lor. Bătrânilor și tuturor celorlalți trebuie să li se acorde atenție în măsura în care se vede că interpretează înțelept învățăturile Sfintelor Scripturi.

Noi credem că aceste principii, dacă sunt văzute, aprobate și respectate, vor fi tot mai puține fricțiuni în Adunări. Bătrânii, în sfera lor cuvenită doar, și căutând în mod conștiincios să servească în armonie cu aceasta, se vor reține de la a face și a spune multe lucruri care sunt în afara domeniului lor și care probabil ar stârni dificultăți printre membrii adunărilor.

Un factor puternic în toate disputele

Se va găsi în general, credem noi, că mândria este un factor puternic în toate disputele Bisericii. Uneori Bătrânul întreprinde să facă pentru Adunare mai mult decât dorește Adunarea de la el și mai mult decât l-a autorizat adunarea să facă. Sau, greșit îndrumat de sentimente care predomină printre toate denominațiile creștinătății, el se gândește la funcția sa ca la o funcție de autoritate peste Biserică, și nu ca la un serviciu onorabil, autoritatea fiind în mâinile Adunării. Uneori dificultatea este cu vreun membru al Adunării, care, căutând să apere drepturile și autoritatea Adunării, merge la extremă și fără să fie necesar hărțuiește pe Bătrân, criticându-l pentru că face corect, dar nu face exact în modul în care acest frate bine intenționat gândește că ar trebui să-l facă.

Iubirea trebuie să aplice Regula de Aur. Noi trebuie să fim dispuși să dăm Bătrânului atâta libertate rezonabilă de acțiune, câtă ne-ar plăcea nouă să avem dacă am fi în locul lui — cu condiția, desigur, ca această libertate să fie în deplină armonie cu Cuvântul lui Dumnezeu. Mai mult, noi ar trebui să ne amintim că Bătrânul este servitorul întregii Adunări, și nu servitorul special al unuia dintre membrii ei. Orice critică a conduitei sale, prin urmare, trebuie să vină din partea Adunării și nu numai din partea unui membru al ei. Dacă un membru are un gând important pe care Bătrânul îl ignoră, el trebuie să fie liber să ceară judecata Adunării asupra subiectului pentru informarea sa proprie și pentru informarea Bătrânului; dar nici un membru să nu încerce individual să-l critice pe Bătrân sau să găsească greșeală în procedura lui.

Dacă Adunarea îl aprobă pe Bătrân, indivizii care gândesc diferit sunt liberi să creadă cum le place, dar trebuie să cedeze majorității. Cu alte cuvinte, pacea și ordinea în adunare sunt chestiuni de mare valoare în ceea ce privește tot progresul în studiul Bibliei. Nimic nu trebuie făcut, care să deranjeze pacea și ordinea dacă nu există ceva categoric greșit, nescriptural, legat de problemă. Atunci fratele sau sora atrăgând atenția asupra chestiunilor pe care le consideră nescripturale, să spună mai puțin despre părerea sa proprie, și să se ocupe în principal de îndemnurile scripturale despre care crede că sunt încălcate.

„Stăruiți în dragostea frățească”

Aceste sugestii au intenția de a crește și a promova pacea și unitatea printre frații Domnului oriunde merge această revistă. Avem încredere că toți cei care sunt concepuți de același Spirit, Spiritul sfânt, doresc să cunoască și să facă ceea ce este drept — ceea ce este plăcut și acceptabil pentru Dumnezeu și pentru cele mai bune interese ale Cauzei Sale. „Printr-un singur Duh, noi toți am fost botezați într-un singur trup.” „Dacă n-are cineva Duhul lui Hristos, nu este al Lui.” Gândul nostru este că, toți fiind una cu Domnul — de o singură inimă, o singură voință — greutățile noastre se trag aproape în întregime de la capetele noastre, de la înțelegerea greșită a unor principii care guvernează aranjamentul divin. și aceste principii, putem fi siguri, sunt perfecte, drepte. în măsura în care putem veni în armonie cu aceste principii, vom avea pace unul cu altul, ajutându-ne cu bucurie unul pe altul spre împărăție, în care vom avea o parte cu Domnul nostru.

Să ne amintim continuu că iubirea pentru toți frații este un indiciu sigur că iubim ca Noi Creaturi. și iubirea pentru frați înseamnă că nu le vom face nici un rău, că nu vom vorbi de rău în privința lor, decât dacă este absolută necesitate; și, în final, că nici măcar nu vom bănui de rău în privința cuvintelor și faptelor lor. „Dragostea este împlinirea legii.” „Cine rămâne în dragoste rămâne în Dumnezeu și Dumnezeu îprin Spiritul Săuș rămâne în el.” Căci, chiar dacă ne-am da toată averea pentru hrană săracilor, și chiar dacă ne-am sacrifica trupurile să fie arse în interesul dreptății, totuși dacă nu avem iubire — Spiritul iubirii — nu suntem nimic în ochii lui Dumnezeu. Romani 13:10; 1 Ioan 4:16; 1 Cor. 13:3.