HARUL DĂRNICIEI

2 Corinteni 9

> A da săracilor — A împrumuta Domnului — Taina orbirii lui Israel față de Evanghelie — Clasele mai bune dintre neamuri sunt atrase de Adevăr — Caritatea făcută sistematic, mai bună decât caritatea făcută intermitent — Generozitatea insuflă larghețe de minte și inimă — Gradul de prosperitate trebuie să fie măsura carității noastre

„În toate privințele, v-am arătat că, lucrând astfel, trebuie să ajutați pe cei slabi și să vă aduceți aminte de cuvintele Domnului Isus, pe care El Însuși le-a spus: Este mai fericit să dai decât să primești.” Fapte 20:35.

W. T. 15 Iulie 1916 (pag. 217-219)

Lecția insuflată în studiul de astăzi este bunăvoința creștină — caritatea. Dispoziția generală a naturii căzute este să dea adeziune sau sprijin celor tari și să aștepte de la cei slabi să se adune în jurul nostru și să ne susțină. Aceasta este plăcere de sine — felul naturii căzute. Însă metoda Creației Noi în Cristos trebuie să fie contrariul acesteia. Ea trebuie să fie atentă la binele, la interesele și confortul altora, în special al acelora din propria familie și al membrilor mai slabi din casa credinței. Fraților mai tari în Cristos trebuie să le facă plăcere să ajute pe cei mai slabi și mai puțin capabili, și pe cât posibil să-i aducă la statura bărbăției în Cristos.

În studiul nostru apostolul se adresează Bisericii corintenilor, în folosul creștinilor din Ierusalim și din jur. În mod natural se ridică întrebarea: „De ce trebuia să se facă colecte pentru creștinii din Ierusalim, mai mult ((134)) decât pentru creștinii din Corint? Erau trei motive pentru acest lucru: 1) O foamete mare predomina în jurul Ierusalimului; 2) Ierusalimul nu era o cetate comercială și de aceea acolo nu erau așa de mulți bani; 3) Se pare că aceia din Ierusalim și din jur care primiseră Evanghelia erau mai ales cei săraci.

Mai mult, din persecuția deschisă a Adevărului putem repede gândi că și în ascuns acolo era multă opoziție față de toți care simpatizau cu Evanghelia lui Cristos. Ca mici comercianți probabil că ei erau boicotați; iar ca lucrători, în măsura posibilului, probabil că erau respinși, dacă necesitatea nu le cerea serviciile. Dimpotrivă, cetățile din Asia Mică, Macedonia și Ahaia erau prospere; și după cât putem judeca noi, clasa care a acceptat Evanghelia, în multe cazuri a fost elementul mai bun. De exemplu, ne amintim de convertirea lui Sergius Paulus, guvernatorul delegat la Pafos; a lui Dionisius, unul din profesorii Universității din Atena; a lui Damaris, din aceeași cetate; a lui Justus din Corint și a lui Crispus, supraveghetorul principal al sinagogii din acea cetate.

ORBIȚI DE MÂNDRIE RELIGIOASĂ

În mod natural se ridică întrebarea: De ce aceeași Evanghelie ar atrage clasele avute din Asia Mică și Grecia, și ar respinge majoritatea din afara claselor sărace din Iudeea? Răspunsul ar părea să fie că printre evrei, care de mult erau familiari cu Dumnezeul cel adevărat și cu făgăduințele Sale îndurătoare de a trimite pe Mesia, se dezvoltase o mândrie religioasă, în special printre cei bogați și învățați. Mai mult, deoarece sistemul lor religios era înaintea oricărui alt sistem religios din lume, cei învățați își atribuiau lor individual o asemenea superioritate. Ei „se încredeau în ei înșiși și disprețuiau pe ceilalți”. Luca 18:9.

Acesta era secretul orbirii lui Israel față de Evanghelie. Conducătorii religioși și teologii erau atât de conștienți de sine și se bazau atât de fără rezerve pe interpretările lor, că făgăduințele divine se centrau în ei, încât n-au putut privi pe umilul Nazarinean și pe urmașii Lui neînvățați decât ca impostori. Mai târziu, când Evanghelia a început să fie propovăduită la neamuri, opoziția teologilor evrei a crescut, deoarece ea era cu totul contrară oricărei idei de mândrie religioasă, că Dumnezeu ar accepta în favoarea Sa pe evreii umili sau pe neamuri, și-i va respinge pe ei, reprezentanții de frunte ai cauzei și lucrării Sale. Ioan 7:43-53.

Printre neamuri însă, cazul stătea foarte diferit. În timp ce masele analfabete erau strâns legate de superstiția diferitelor lor religii, cei cu o minte onestă dintre cei mai bine educați au discernut repede că multe trăsături ale religiei lor erau simple superstiții. Probabil că fuseseră cumva atrași de religia evreiască, fiind mult mai rațională decât a lor; fiindcă aflăm că neamurile au recurs la sinagogile evreiești. Dar în mod necesar religia evreiască era nesatisfăcătoare pentru ei, deoarece părea a fi foarte îngustă, limitând binecuvântările divine într-un mod special numai la israeliți — un popor pe care grecii îl considerau mai curând inferior în știința vremii. Dar Evanghelia, deschizând larg ușa pentru aceia care doreau dreptatea — din orice națiune, popor, neam și limbă — în mod natural se recomanda pe sine clasei pe care o descriem, fiind cea mai rațională explicație a doctrinelor evreiești și a marelui lor rezultat final, al căror sens fusese de mult ascuns.

BENEFICIILE CARITĂȚII SISTEMATICE

În tot cazul, sfinții din Ierusalim erau mai săraci decât sfinții din Corint. De aceea a fost potrivit ca apostolul să sugereze acestora din urmă că se cuvenea să trimită un dar celor dintâi. Trăind într-un timp când mijloacele de a transfera bani erau mult inferioare chiar și celor mai slabe de astăzi, diferitele adunări își puteau trimite darurile numai prin intermediul apostolului, când mergea la Ierusalim anul următor.

Cuvintele apostolului dau de înțeles că sugestia pe care o făcuse fraților corinteni cu aproape un an în urmă, fusese bine primită și colectele începuseră cu zel. Din acest motiv, era de prisos să scrie în legătură cu aceasta vreun amănunt referitor la necesitatea colectei. Dar le dă de înțeles că exista o ușoară posibilitate ca lucrarea zeloasă începută cu un an în urmă să nu fi fost dusă cu răbdare la îndeplinire; și că după ce se lăudase cumva față de alții cu iubirea și zelul lor pentru Domnul, ar regreta când ar veni la ei în drum spre Ierusalim dacă s-ar afla că, la urma urmei, ei nu reușiseră să pregătească donația.

În scrisoarea sa anterioară către corinteni, apostolul sugerase caritate metodică, spunând: „Cât privește strângerea de ajutoare pentru sfinți, să faceți și voi cum am rânduit bisericilor Galatiei. În ziua dintâi a săptămânii, fiecare din voi să pună deoparte acasă ce va putea după câștigul lui, ca să nu se strângă ajutoarele când voi veni eu”. 1 Cor. 16:1,2.

Experiența apostolului a fost, așa cum este și a tuturor oamenilor cugetători, că este mai bună caritatea sistematică decât a da intermitent. Nu numai că rezultatul este mai întins, dar și influența asupra celui care dă este mai benefică, pentru că menține în minte un obiectiv, un serviciu făcut ca pentru Domnul. Pentru mulți, aproape singura posibilitate de a servi cauza Domnului este aceea de a contribui cu bani. Desigur, acolo unde un copil consacrat al lui Dumnezeu poate face așa, este mult mai bine ca el să dea sfinților după maniera Sf. Pavel și a tovarășilor lui de călătorie — dând daruri și binecuvântări spirituale, fie prin vorbire publică, fie prin vizite de la casă la casă — prezentând Adevărul prin pagina tipărită sau prin cuvânt, sau prin amândouă.

Dar sunt unii în așa condiții de viață, prin lipsă de talent, de putere sau de ocazii — împiedicați prin ipoteci anterioare pe timpul lor în cadrul obligațiilor familiale — încât practic singura lor șansă de a servi pe Domnul și de a-și manifesta iubirea față de El este prin darurile făcute pentru cauza Lui și pentru poporul Lui. Pentru aceștia, a fi lipsiți de ocazia de a participa la serviciul Domnului în acest mod, fie prin lipsa unui caz care să ((135)) necesite ajutorul lor, fie prin lipsa instruirii cu privire la această metodă de serviciu divin, ar însemna să fie lipsiți de o posibilitate importantă de serviciu și corespunzător să fie lipsiți de binecuvântările care urmează după fiecare serviciu făcut Domnului.

DĂRNICIA UN INDICATOR AL IUBIRII

Remarcăm, prin urmare, că apostolul s-a simțit foarte liber în a recomanda Bisericii harul dărniciei și chiar în a presa asupra lor faptul că dărnicia, în proporția capacității, ar fi în mare măsură un indicator al iubirii lor pentru Domnul și pentru Evanghelie. Dar, în contrast, aici remarcăm faptul că apostolul n-a cerut de la acești credincioși daruri la început, când au primit harul Domnului, ca nu cumva să aibă impresia că Evanghelia era propovăduită din motive mercantile — pentru un câștig murdar. În consecință, găsim că mai degrabă decât să menționeze banii, apostolul le-a propovăduit acestor corinteni timp de mai bine de un an, fără nici măcar o sugestie cu privire la remunerare; că mai degrabă a lucrat cu propriile mâini la facerea corturilor, decât să fie învinuit de cineva. 2 Cor. 11:7-9.

Să remarcăm de asemenea schimbarea pe care a produs-o deplina apreciere a Evangheliei asupra credincioșilor din Corint. La început erau așa de neglijenți față de privilegiile lor, încât se pare că nici măcar nu s-au gândit vreodată să ofere apostolului ajutor financiar voluntar, în timp ce el îi servea prin munca propriilor mâini și primea ceva ajutor de la credincioșii din alte locuri. Dar, după ce harul lui Dumnezeu a intrat mai deplin în inima lor, ei au început să aprecieze valoarea Adevărului pe care-l primiseră și să-și dea seama că le adusese binecuvântări neprețuite, de speranță, bucurie, credință și caracter. Atunci au avut un zel, o „promptitudine” să facă ceva din punct de vedere financiar în serviciul Domnului.

Iar acum că apostolul fusese absent dintre ei, și după ce cursul lui le dovedise că el nu le-a căutat banii, ci pe ei înșiși, să le facă bine, el se simțea liber să le atragă atenția asupra marii binecuvântări care ar rezulta din dărnicia lor în cauza Domnului, în proporția capacității și iubirii lor. Pentru a le imprima acestă chestiune le-a dat o pildă, spunând: „Cine seamănă puțin, va secera puțin; cine seamănă cu binecuvântare, va secera în binecuvântare”. Aceasta ne amintește de proverbul: „Unul care dă cu mână largă ajunge mai bogat; iar altul care reține mai mult decât trebuie, nu face decât să sărăcească. Sufletul binefăcător va fi săturat și cel ce udă pe alții va fi udat și el” (Prov. 11:24, 25). Lecția evidentă este că Domnului Îi place să vadă că poporul Său cultivă larghețea inimii și a minții, generozitate în măsura cunoștinței lor despre El și despre generozitatea Lui.

CUM ESTIMEAZĂ DOMNUL NOSTRU DARURILE NOASTRE

Scripturile nu spun nicăieri că printre poporul Domnului cazurile de absolută privațiune sunt dovezi că odată în viața lor trecută, când au avut în posesie mijloace, ei n-au folosit o parte din ele pentru caritate, în serviciul Domnului. Dar cuvintele inspirate, citate mai sus, sunt foarte aproape de a da această lecție. În orice caz, este folositor să luăm această mărturie în inimă, și fiecare copil al lui Dumnezeu să aibă de acum încolo o grijă serioasă ca din binecuvântările Domnului, care ne vin zi de zi, cu grijă, cu rugăciune și cu iubire să fie pusă deoparte o măsură, ca sămânță care să fie semănată în serviciul Domnului, conform celei mai bune înțelepciuni și judecăți pe care ne-o va da El.

Câți au această grijă pentru ei, fie în folosirea fiecărui bănuț imediat ce vine, fie în interesul de a pune deoparte pentru realizarea viitoarelor planuri, încât simt că nu pot cheltui nimic pentru binefacere! Câți asemenea pot vedea după aceea că au făcut o mare greșeală făcând astfel! Când ceea ce au adunat dispare brusc, prin boală, prin accident sau prin faliment bancar, ori altfel, atunci ei au bune motive să regrete că n-au semănat nici o „sămânță” după maniera descrisă de apostol în versetul 6 din studiul de astăzi.

Domnul nostru ne-a arătat cum ne măsoară darurile — că El le estimează nu după cantitatea dată, ci în principal după spiritul care îndeamnă la a face darul — când a atras atenția asupra văduvei sărace, care a aruncat doi bănuți în vistieria templului (Luca 21:1-4). Din punct de vedere al estimării Lui, acea văduvă săracă a aruncat o sumă mai mare decât oricare din cei bogați, care dăduseră numai din prisosul lor, și nu într-o așa măsură ca să simtă. Nu putem spune câți din poporul Domnului de astăzi, dacă ar da atenție exercitării acestui talent, acestei ocazii de serviciu, ar fi mai „grași” spiritual. Numai Domnul știe. Studiul de astăzi însă, ne obligă să arătăm un privilegiu în această direcție, care este la îndemâna și a celui mai sărac din poporul Domnului.

O JERTFĂ DE MULȚUMIRE DOMNULUI

Arareori este nevoie de a atrage atenția oamenilor asupra prea marii dărnicii; totuși în unele ocazii asemenea precauție este cuvenită; și în Scripturi dărnicia a fost restrânsă în unele ocazii. Nimeni nu trebuie să dea în măsura în care cauzează privarea celor dependenți de ei. Nu trebuie nici ca cineva să dea într-o asemenea măsură încât să-și atragă faliment pentru sine și pierderi pentru alții. Am citat deja regula apostolului pentru dărnicie. „Punerea deoparte în prima zi a săptămânii, ce va putea după câștigul lui”, să fie generală. Gradul prosperității noastre să fie măsura carității noastre. În aceasta, ca și în oricare alt subiect, Scripturile insuflă spiritul unei minți sănătoase.

„Domnul iubește pe dătătorul voios.” Darurile făcute în oricare alt spirit decât unul voios, tot atât de bine ar putea să nu se facă, fiindcă nu aduc nici o binecuvântare. Domnul nu apreciază asemenea dărnicie. În estimarea ((136)) Lui nu are o „mireasmă dulce”. Ca să fie apreciat de Domnul, darul trebuie să fie o jertfă de mulțumire, stimulată de faptul că ne dăm seama că-I datorăm cu recunoștință veșnică, Lui, de la care vine orice dar bun și desăvârșit. Și apostolul ne asigură că pe unii ca aceștia „Dumnezeu poate să-i umple cu orice har”. Oricine dă în serviciul divin ceva — timp, talent, putere, bani, influență — proporțional va prisosi în diferite haruri; fiindcă aceștia sunt în atitudinea potrivită de inimă pentru a crește în har.

Apostolul pare să dea de înțeles că aceștia vor avea „îndestulare în toate” și vor „prisosi în orice faptă bună”. Îndestularea ar putea să nu însemne lux și tot confortul; dar „toată îndestularea” se câștigă întotdeauna acolo unde există „evlavie cu mulțumire”. Ca dovadă că el nu insuflă o teorie nouă cu privire la grija divină asupra celor care caută să împartă și altora o parte din binecuvântările care le vin lor, fie pământești, fie spirituale, apostolul citează din Psalmul 112:9.

În versetul 11, apostolul vorbește despre a fi „îmbogățiți în toate privințele”. Nu trebuie să înțelegem că vrea să spună că tot poporul Domnului va fi îmbogățit financiar. Sf. Pavel însuși a fost un exemplu de faptul că poporul Domnului nu devine bogat. El vorbește despre îmbogățirea inimii. În alt loc el vorbește despre sine și despre colaboratorii săi în lucrarea Evangheliei: „ca niște săraci, dar îmbogățind pe mulți; ca neavând nimic, și stăpânind toate” (2 Cor. 6:10). Acești servi credincioși ai lui Dumnezeu au făcut pe mulți bogați în speranță, bogați în credință, bogați în iubire și în toate variatele haruri însoțitoare, pe care aceste calități le implică.

Domnul nostru Isus este cel mai mare exemplu de negare de sine în interesul altora. El a fost bogat, în posesiunea naturii spirituale cu toată gloria și onoarea ei. Totuși, pentru noi El a devenit sărac, luând natura umană ca să poată răscumpăra omenirea. În acest scop El Și-a predat la Calvar însăși viața, pentru ca prin jertfa Sa noi să devenim bogați — să posedăm favoarea divină și bogățiile harului divin în Cristos — chiar comoștenire cu Acela care acum este Domnul nostru cel înălțat la dreapta Maiestății divine. Dar pentru a ajunge la această comoștenire cu El, noi trebuie să învățăm să fim asemenea Lui, să avem spiritul Lui și să împărtășim cu alții orice ne dă El din favorurile pământești sau spirituale — să hrănim sau să îmbrăcăm pe alții (în special pe cei din casa credinței) pământește sau spiritualicește, după cum dictează împrejurările.

„Mulțumiri fie aduse lui Dumnezeu pentru Darul Lui fără preț!” Darul acesta este Mântuitorul nostru, Răscumpărătorul nostru (Ioan 3:16). În legătură cu aceasta, este imposibil ca noi să discernem bogățiile harului divin față de noi — nenumăratele binecuvântări și îndurări care sunt ale noastre prin Domnul nostru. Pentru noi, El reprezintă însăși plinătatea întregii pregătiri divine în folosul nostru veșnic. Cum spune apostolul în altă parte: „Căci în El locuiește trupește toată plinătatea Dumnezeirii” (Col. 2:9). Până acum numai Biserica poate aduce mulțumiri lui Dumnezeu pentru Darul Său fără de preț. Dar curând toată omenirea va fi într-o stare de a recunoaște acest Dar și de a aduce mulțumiri. La sfârșitul domniei Mesianice pentru restabilirea rasei lui Adam la perfecțiunea originară, când toți păcătoșii cu voia vor fi fost nimiciți, „orice genunchi se va pleca și orice limbă va mărturisi spre gloria lui Dumnezeu”. Atunci orice creatură din ceruri, de pe pământ și din mare vor fi auzite zicând: „A Celui care stă pe scaunul de domnie și a Mielului să fie binecuvântare, cinste, slavă și stăpânire în vecii vecilor” pentru Darul fără de preț.