Vol. 5 Noiembrie-Decembrie 1997 Nr. 1

COMUNISMUL CREȘTIN

Fapte 4:32-5:16

Spiritul lui Cristos este compătimitor, iubitor — Acest lucru a fost ilustrat în Biserica timpurie și de atunci încoace — Iubirea este binevoitoare — Nu caută numai interesele sale — Încercarea comunismului — De ce a eșuat — De ce a fost permis — Anania și Safira — Cât de aspră a fost pedeapsa lor.

„Iubiți-vă cu căldură unii pe alții.” 1 Petru 1:22.

W. T. 1 februarie 1916 (pag. 44-45)

Dumnezeu este iubire; și toți, în măsura în care au părtășie cu Dumnezeu, trebuie să aibă asemănarea caracterului Său și să fie iubitori, generoși, amabili. Egoismul este de la Satan, adversarul. El este întruchiparea acelui spirit, fiindcă el a permis mândriei și ambiției să-l conducă greșit. Lumea, sub influența prințului acestei lumi, Satan, și sub influența căderii, este o lume egoistă și în acea măsură neevlavioasă.

Lucrarea Vârstei Milenare va fi să se dea întregii omeniri o posibilitate deplină de recuperare din cursa diavolului — spre restabilire, spre recuperare a tot ceea ce s-a pierdut prin Adam și a fost răscumpărat pentru Adam și pentru rasa lui prin Isus. Acesta va fi un Mileniu glorios, folositor și edificator pentru toți care vor dori și vor asculta. Atunci Biserica va fi cu Isus pe plan spiritual, nevăzută de oameni și înarmată cu toată puterea lui Dumnezeu. Este descrisă lucrarea ei, ca și a Domnului. Ea va participa cu Domnul ei la conducerea Împărăției Sale, la funcția Sa preoțească și judecătorească — dând omenirii pedepse sau răsplăți, iar acestea vor avea scopul educării oamenilor, a ridicării lor la starea de perfecțiune.

Vârsta Evanghelică este perioada în care Dumnezeu alege această Biserică din omenire. Toți cei aleși vor fi sfinți, indiferent de liniile denominaționale. Dumnezeu a destinat ca nimeni să nu facă parte din acea companie decât cei care sunt asemenea Fiului Său (Rom. 8:29). Biserica a primit încercare și educație specială pentru glorioasa misiune menită ei — binecuvântarea de a judeca lumea. Biserica trebuie nu numai să aibă compătimire față de alții, ci ea trebuie să cultive această calitate și pentru atingerea asemănării în inimă cu Cristos și pe cât posibil trebuie să aibă acea asemănare în viața exterioară și în gândire.

Relatarea ne spune că în scurt timp numărul credincioșilor a fost de multe mii. Spiritul iubirii a început să ardă în inimile lor — mulțumirea față de Domnul, aprecierea favorii Sale, o dorință de a-L servi și simpatie și iubire față de frați.

Înțelegem că unii erau săraci; și stăpâniți de spiritul iubirii, cei avuți au simțit că le-ar plăcea ca toți cei mai săraci să aibă ca și ei. La început ei au dat în particular unii altora, când și-au dat seama de necesități. Apoi chestiunea a mers mai departe și au organizat o mică comunitate. Mulți dintre cei mai bogați și-au vândut cele ce aveau și au vărsat banii în casa Domnului, dorind ca o anumită sumă să li se dea lor și tuturor celorlalți membri ai comunității — și să primească egal.

Acest lucru a manifestat un spirit foarte frumos, și sub condiții perfecte ar fi fost metoda cea înțeleaptă și cuvenită. Așa cum a fost, comunitatea s-a dovedit un eșec. Cu toate acestea, Domnul a permis se pare acea probă și acel eșec pentru un scop bun — pentru a ne arăta că nu este posibilă asemenea comunitate printre poporul Său în prezent. Principiul comunității va prospera minunat imediat ce Împărăția lui Mesia va fi stabilită; dar nu este practicabilă în prezent, așa cum n-a fost nici în zilele apostolilor.

BARNABA N-A FOST UN APOSTOL

Această lecție ni-l prezintă pe Barnaba, un om evlavios și înțelept, o influență puternică în Biserică. Numele lui înseamnă mângâiere, și evident era un nume potrivit. Numele lui propriu-zis era Iose; și trebuie să fi fost un caracter foarte frumos când apostolii i-au dat numele său nou, Barnaba — implicând că avea un spirit frumos și în viața sa zilnică era un „fiu al mângâierii” pentru frați și pentru toți cu care venea în legătură.

Barnaba avea o avere sau domeniu pe care l-a vândut și a adus câștigul la picioarele apostolilor. El nu era apostol, căci ei erau numai doisprezece, iar acum numai unsprezece, datorită pierderii lui Iuda. Sfântului Pavel, al doisprezecilea apostol, „vasul ales al Domnului” și „cu nimic mai prejos decât apostolii nespus de aleși„ (2 Cor. 11:5), nu-i fuseseră încă deschiși ochii pentru adevărul Evangheliei.

Barnaba a fost cu totul dispus să-și ia partea cu ceilalți din ajutorul general; dar, printre cei care au acceptat condițiile propunerii au fost și Anania și soția lui, Safira. Aceștia aveau o proprietate pe care au vândut-o și au păstrat o parte din preț, aducând o parte apostolilor ca și cum ar fi fost suma întreagă. De fapt, conspirând între ei, s-au înțeles să declare că banii pe care i-au predat în casă erau tot ce primiseră pe proprietate. Lecția noastră ne spune despre felul în care Sf. Petru a tratat chestiunea. Sub conducerea Spiritului sfânt, el a spus, „Anania, pentru ce ți-a umplut Satan inima ca să minți pe Duhul sfânt și să acunzi o parte din prețul moșioarei?” El i-a arătat lui Anania că moșia era a lui, că el nu era obligat s-o doneze acestei comunități, că era numai darul lui voluntar și că astfel el mințise pe Dumnezeu și nu numai comunitatea. Anania, auzind aceste cuvinte, a căzut mort — lovit de Domnul; și soția lui la fel, puțin mai târziu. O mare frică a venit peste toată adunarea când au auzit aceste lucruri.

DE CE N-A FOST PROPOVĂDUITĂ CĂINȚA

Fără îndoială Sf. Petru și-a adus aminte de experiența sa tristă odată când s-a lepădat de Domnul. Ne întrebăm, de ce n-a compătimit cu Anania și Safira, arătându-le unde au greșit, îndemnându-i la pocăință și unindu-se cu ei în rugăciune mai degrabă decât să pronunțe asupra lor pedeapsa morții?

Gândul nostru este că acești doi vinovați nu erau de fapt copiii lui Dumnezeu — că ei nu primiseră conceperea cu Spiritul sfânt; și că Domnul a folosit această ocazie pentru a da o mare învățătură Bisericii — a le aminti că ei aveau de-a face, nu cu sânge și carne, ci cu Iehova Dumnezeu. Din acest punct de vedere merita să fie sacrificate aceste două persoane sub judecata divină cu scopul de a învăța Biserica, atunci și în generațiile viitoare, cât de neplăcută este ipocrizia în ochii Domnului — în special în legătură cu lucrurile religioase.

Dacă aceștia doi erau concepuți de spirit, atunci pedeapsa lor era moartea a doua; și noi n-am avea nici o bază scripturală să așteptăm ca ei să fie înviați sau să fie luați în considerare de Domnul în viitor. Dar dacă ei au fost numai copii ai acestei lumi, neapreciind deplin lucrurile spirituale, interesele lor viitoare nu sunt distruse. Ei aparțin încă marii lumi a omenirii pentru care a murit Cristos și care n-a primit încă deplin binecuvântările împăcării cu Dumnezeu prin Domnul Isus. Asemenea favoare glorioasă poate fi așteptată pentru lume în general, curând — în Mileniu, când „toate familiile pământului vor fi binecuvântate” și vor fi aduse la o cunoștință a Adevărului și la o ocazie de a-l accepta spre mântuire.

Dacă presupunerea noastră este corectă, Anania și Safira au fost într-o poziție foarte diferită de cea a lui Iuda, care-L însoțise pe Domnul nostru ani de zile, care fusese martor la minunile Lui, care primise Spiritul Său sfânt și prin puterea aceea scosese afară demoni, vindecase bolnavi etc. Gândul nostru caritabil pentru Anania și Safira este că, dacă ei n-au primit Spiritul sfânt, ei au apreciat numai imperfect ceea ce au făcut. Deși ei știau că practică o înșelare, se pare că ei n-au prins esența cuvenită a chestiunii. Speranța noastră este că ei n-au păcătuit spre moarte; și că viața pe care au pierdut-o va fi primită iarăși la înviere, cu ocazia deplină de a îndrepta lucrurile și de a hotărî în final loialitatea sau neloialitatea lor față de Dumnezeu sub iluminarea pe care o vor primi atunci.

Efectul intenționat a fost realizat. Frica și respectul mare față de Dumnezeu și de toate care aparțin de El în religie au venit peste toată mulțimea. A meritat să fie pedepsită sever acea pereche, în vederea pregătirii făcute pentru binecuvântarea lor în viitor și în vederea lecției pe care experiența lor a adus-o pentru restul Bisericii.

ACELAȘI SPIRIT DE ÎNȘELARE ESTE ACUM

Noi nu suntem, cum a fost Sf. Petru, înzestrați cu autoritate să reprezentăm interesele Domnului în judecarea altora. Se pare totuși, din tot ce știm, că există mulți astăzi care duc o viață tot atât de înșelătoare. Nouă nu ni se permite să-i judecăm, dar ei se judecă prin ceea ce ne spun. Ei pretind că sunt consacrați Domnului — Iehova — jertfiți cauzei divine. Totuși ei rețin mult prin voință proprie, pretinzând a fi urmași devotați ai lui Isus.

Unii dintre aceștia, fără îndoială, aparțin aceleiași clase ca și Anania. Ei s-a asociat cu creștinii, dar n-au fost niciodată concepuți de Spiritul sfânt și în realitate n-au nici parte nici soartă cu Cristos. Alții pot fi creștini adevărați, dar să rețină o parte din consacrarea lor. Dacă este așa, cei din urmă pot fi siguri că (Domnul — n.t.) se va ocupa de ei. Astfel Apostolul spune, „Dacă ne-am judeca singuri, n-am fi (n-ar trebui să fim) judecați (de Domnul). Dar, când suntem judecați, suntem disciplinați de Domnul, ca să nu fim condamnați odată cu lumea” (1 Cor. 11:31, 32). Asemenea creștini, care zidesc pe Stânca Isus Cristos, se pare că vor trebui să treacă prin încercările înfocate arătate în Biblie, și-și „vor spăla hainele și le vor albi în sângele Mielului” în mare strâmtorare — fiindcă n-au reușit să trăiască la înălțimea legământului lor de jertfire completă. Apoc. 7:9-17.

Ar părea într-adevăr ca și cum ipocrizia, despre care Biblia ne spune că este în mod special rea în ochii lui Dumnezeu, este practicată pe scară largă printre urmașii nominali ai lui Isus. Pretenții de crezuri pe care nu le cred și o formă de evlavie fără putere par peste tot să ne spună că mulți trăiesc fățarnic și prin urmare sunt supuși judecății divine. Lecția pentru noi este, „Ține bine ce ai, ca nimeni să nu-ți ia cununa”.

Textul nostru de bază este potrivit aici. Noi trebuie să ne iubim unul pe altul — întâi pe Tatăl nostru ceresc, apoi pe Domnul nostru Isus; și în final, trebuie să iubim și după cum avem ocazia să servim pe frați. Angajați activ în această manieră, noi vom fi feriți de ipocrizie și gata pentru partea noastră în Împărăția cerească.