ÎNCERCĂRILE SUNT ESENȚIALE PENTRU DEZVOLTAREA CARACTERULUI

„Frații mei, să priviți ca o mare bucurie când treceți prin felurite încercări.” Iacov 1:2.

R 5459 W. T. 15 mai 1914 (pag. 149-150)

Toți cei care au fost chemați de Domnul în timpul acestui Veac Evanghelic sunt chemați la ceea ce apostolul Pavel numește Chemarea de sus (Filip. 3:14), Chemarea cerească (Evr. 3:1), o chemare de a fi părtași cu Isus în gloria, onoarea și nemurirea Sa. Dar chemarea nu este decizia în această chestiune; este numai o invitație cu anumite condiții definite. Noi suntem chemați, nu numai la dreptate, ci și să mergem în urmele Învățătorului, de suferință și sacrificiu de sine. Acestea sunt singurele condiții prin care este primit cineva ca ucenic al lui Cristos. Înțelegem că Scripturile învață că în timpul Veacului Milenar vor fi alte condiții de acceptare din partea lui Dumnezeu, oferite lumii. Dar nu există alte condiții oferite acum decât cele de a deveni urmași și ucenici ai lui Isus, de a umbla așa cum a umblat El.

Apostolul Iacov dă de înțeles că ispitele pot cuprinde pe acești urmași ai lui Cristos, ispite în care vor cădea ca într-o cursă. După cum pentru o armată vrăjmașul pune capcane, tot așa marele Adversar pune capcane și curse pentru noi. El se străduiește să inducă în eroare mințile noastre și să ne depărteze de la concepțiile corecte ale adevărului și ale dreptății. Noi trebuie să fim foarte atenți ca să evităm aceste curse. Cu toate acestea, în ciuda sârguinței, putem cădea în capcană.

Apostolul spune că trebuie să ne bucurăm când cădem în anumite ispite — nu înseamnă că trebuie să ne bucurăm dacă o să cădem în păcat, când suntem ispitiți ci că putem să ne bucurăm dacă ne găsim dintr-odată intrați în ispită. Ispita nu este păcat. Dacă doar am putea ține minte faptul că fiecare ispită, fiecare încercare, fiecare persecuție, fiecare greutate în viață, care sunt permise să vină asupra celor care am făcut legământ de sacrificiu cu Domnul, sunt intenționate pentru a ne proba, a ne încerca iubirea, pentru a se vedea dacă caracterele noastre sunt sau nu fixate, înrădăcinate și ((962)) întemeiate în dreptate și se zidesc în iubire, aceasta ar pune în fața noastră într-o lumină nouă toate aceste încercări, dificultăți și ispite, și ne-ar ajuta mult să luptăm o luptă bună și să învingem. Când ne aflăm dintr-o dată în ispită, în încercare, ar trebui să spunem: Dacă prin aceste ispite, încercări, Domnul încearcă iubirea și devotamentul meu față de El, atunci, oricât de neînsemnate sau oricât de importante ar putea fi, le voi folosi cu sârguință ca ocazii favorabile pentru a-I demonstra Domnului meu deplinătatea iubirii și devotării mele față de El și de cauza Sa. Trebuie să duc o luptă bună împotriva acestui lucru — lumea, carnea și Adversarul — indiferent prin care din ele a fost adusă cursa.

Astfel privite și astfel întâmpinate lucrurile, ne putem bucura în fiecare experiență; fiecare încercare și fiecare greutate se vor dovedi a fi o binecuvântare; pentru că, mai întâi de toate, vom avea ocazia de a-I arăta Domnului că vom îndura și nu vom compromite cauza Sa sau poziția noastră ca servitori ai Săi. Ne putem bucura și de faptul că știm că în aceste încercări caracterele noastre vor progresa spre cristalizare, dacă învingem; și pentru că știm că Domnul nu ne-ar lăsa să cădem în nici o ispită pe care n-ar face-o să producă pentru noi o binecuvântare dacă suntem cu totul loiali. Să ne gândim deci adeseori la cuvintele apostolului: „Frații mei, să priviți ca o mare bucurie când treceți prin felurite încercări”. „Vă bucurați mult, cu toate că acum, dacă trebuie, sunteți întristați pentru puțin timp, prin felurite încercări, pentru ca încercarea credinței voastre, cu mult mai scumpă decât aurul care piere și care totuși este încercat prin foc, să fie găsită spre laudă, slavă și cinste, la descoperirea lui Isus Hristos.” „Ferice de cine rabdă îcu credincioșieș ispita! Căci, după ce va fi găsit bun, va primi cununa vieții, pe care El a promis-o celor care Îl iubesc.” „Căci întristările noastre ușoare și de o clipă lucrează pentru noi mai presus de orice măsură o greutate veșnică de slavă” — dacă sunt folosite corect; dacă suntem instruiți cum trebuie prin ele. 1 Petru 1:6, 7; Iacov 1:2, 12.

„Cine rabdă”

Suntem asigurați că cei care iubesc pe Domnul și care datorită acestui fapt vor primi Împărăția, vor fi cei a căror iubire va fi fost probată prin încercările și ispitele de pe cale. Cei care nu-L iubesc pe Domnul din toată inima lor — în care eul sau alt idol au primul loc — vor fi seduși de lume, de carne sau de Adversar, într-o oarecare formă de răzvrătire împotriva Cuvântului divin sau a providențelor divine. Ei vor avea planuri și teorii pe care le vor prefera în locul Planului Domnului. Aceștia, dacă vor fi analizați, vor fi găsiți de obicei bazați fie pe egoism, fie pe ambiție sau pe un spirit rău de invidie, ură etc. Pentru aceștia conducerea Domnului și cuvintele Domnului își pierd atracția, și în mod corespunzător aceștia își pierd interesul. Asemenea celor care la prima venire s-au îndepărtat de Domnul, zicând, „Cuvântul acesta este prea tare”, ei nu mai umblă cu El.

După cum există unele substanțe care sunt slabe și sfărâmicioase, tot așa sunt unele care au fibră, putere, rezistență. Domnul alege pentru El acele caractere care au calități puternice și rezistente — tărie, răbdare, îndelungă răbdare etc. Sunt unii care umblă aproape de Domnul, care nu vor fi depărtați de la El de nici un șiretlic al Adversarului. Ei sunt din aceia care sunt pe deplin ai Domnului — nu ai lor; ei Îl urmează oriunde i-ar conduce Domnul, pentru că nu au altă voință decât voința lui Dumnezeu. Aceștia Îl vor urma pe Domnul pe calea îngustă a încercării, disciplinării și probării în timpul vieții actuale, și curând, după cum a declarat El, „Ei vor umbla împreună cu Mine, îmbrăcați în alb, fiindcă sunt vrednici”. Apocalipsa 3:4.

Cel care scapă de toate încercările, ispitele și greutățile are toate motivele să se îndoiască dacă este într-adevăr în relație cu Dumnezeu ca fiu. Dacă ar fi fiu, Domnul în mod sigur ar vedea necesar să-i dea încercări și dificultăți. Dacă nu le are pe acestea, el ar trebui să meargă la Tatăl și să se asigure că nu există nici un obstacol din partea sa — să se asigure că s-a pus în locul potrivit unde poate fi pregătit pentru Împărăție. „Căci Domnul disciplinează pe cine-l iubește și biciuiește pe orice fiu pe care-l primește.” Evr. 12:6.

Nereușitele ca „pietre de pășire”

Cu toții ne vom bucura când încercările se vor termina și vom fi acceptați ca învingători, să avem parte cu Domnul de Tronul Său. Dar răbdarea, încrederea și iubirea trebuie mai întâi să facă în inimile noastre o lucrare de rafinare, făcându-ne maleabili, supuși și ascultători de Dumnezeu. Fie ca lucrarea bună să continue! Să ne bucurăm dacă încercările noastre ne-au făcut mai tari în caracter, mai umiliți și mai asemenea lui Cristos, mai conștienți de neajunsurile și imperfecțiunile noastre, mai veghetori și mai serioși în străduințele noastre de a le corecta pe cât este posibil.

Chiar și conflictele în care am avut numai victorii parțiale au avut poate ca rezultat binecuvântări pentru noi. Chiar și în acele experiențe în care am suferit eșec absolut, prin umilirea și durerea înfrângerii poate fi o întărire a caracterului nostru, o hotărâre fermă pentru veghere mai mare în acea direcție și o rugăciune mai fierbinte pentru harul susținător al Domnului, a cărui nevoie s-a imprimat mai adânc în inimile noastre. Astfel chiar și eșecurile pot deveni „pietre de pășire” prin care ne înălțăm spre Dumnezeu și spre cer. Numai prin multă strâmtorare vom intra în Împărăția cerurilor. Deci, dacă poporul Domnului se află prins în ((963)) ispite, necazuri, în loc să se simtă descurajat, trebuie să se bucure și să spună: Acestea sunt dovezi că Domnul mă pregătește pentru un loc în Împărăție. Aceasta ar trebui să ne dea curaj să luptăm lupta bună împotriva lumii, a cărnii și a Adversarului. Carnea suferă; dar mintea cea nouă, voința nouă, are această bucurie; iar Noua Creatură se poate bucura, știind că aceste încercări nu sunt spre dauna, ci spre binele său. 1 Petru 4:13.

O cale de scăpare prevăzută

Pentru fiecare ispită Tatăl ceresc a prevăzut o cale de scăpare. Astfel, când ne aflăm în greutăți trebuie să spunem: Tatăl ceresc permite această încercare — Domnul Isus mă va ajuta și astfel mă voi bucura de faptul că Domnul nu va permite să fiu înfrânt; căci El a promis că toate lucrurile vor lucra spre binele meu.

După cum textul nostru spune clar: Trebuie să socotim ca o bucurie când treceți prin ispite — nu când intrăm cu voia în ele. Nu trebuie să căutăm ispita. În starea noastră decăzută și a celor din jurul nostru, cu Adversarul vigilent ca să ne facă rău, știm că vor fi o mulțime de ispite fără ca noi să intrăm în ele. Dar când trecem prin ispite trebuie să spunem: M-am străduit împotriva acestui lucru, dar Domnul l-a permis; și prin urmare, pentru mine trebuie să vină o binecuvântare din ea. Nici chiar ispitele care vin din neglijență nu trebuie nesocotite. Unele din cele mai mari lecții în privința grijii au rezultat din efectul neglijenței noastre.

Bucuria noastră este în mare măsură dependentă de studiul Cuvântului și de cunoștința noastră despre promisiunile prețioase conținute în el pentru cei care înving. Domnul îi vrea pe acei care vor îndura o mare luptă de suferințe, care vor îndura cu răbdare, chiar dacă ispitele vor continua mult și necazurile vor deveni tot mai severe. Dar dacă își vor pierde credința, toate hotărârile lor anterioare bune și apărarea dreptății nu-i vor face învingători.

Aceste încercări sunt intenționate să dezvolte în noi răbdare — pentru ca această calitate să poată fi adânc fixată. Noi construim caracter pentru toată eternitatea; și răbdarea nu poate fi astfel dezvoltată și menținută decât prin greutăți, prin probe repetate — prin hotărârea tot mereu de a fi mai puternici și mai fermi în zidirea asemănării de caracter cu Tatăl ceresc și cu Domnul nostru Isus Cristos.

Un cuvânt de prevenire

Acelora care sunt din această companie unsă și care se străduiesc să obțină gloria promisă urmașilor credincioși ai lui Cristos, apostolul Petru le dă un cuvânt de prevenire. În primul capitol al epistolei a doua, el îndeamnă Biserica să adauge calitate după calitate la pregătirea caracterului, pentru ca astfel să poată fi pregătiți pentru lucrurile glorioase pe care Dumnezeu lea promis celor credincioși. El specifică credința ca prima calitate. La aceasta el spune că trebuie să adăugăm virtutea, cunoștința, răbdarea, stăpânirea de sine, evlavia, bunătatea frățească și o iubire largă și generoasă pentru toată omenirea. Motivul pentru care Scripturile declară că judecata noastră va fi după credința noastră este că în timp ce suntem în carne nu vom fi niciodată în stare să îndeplinim lucrări cum sunt cele pe care Dumnezeu le-ar putea aproba.

Ceea ce aprobă Dumnezeu este Noua Creatură. Prin exercitarea credinței și prin demonstrarea loialității, aceste Noi Creaturi vor putea să-I fie plăcute Lui și să realizeze caracterul potrivit poruncit în Cuvântul Său, dezvoltând roadele și harurile Spiritului sfânt. „Dacă faceți lucrul acesta”, spune apostolul, „nu veți aluneca niciodată; căci în felul acesta vi se va da din belșug intrare în Împărăția veșnică a Domnului și Mântuitorului nostru Isus Hristos”.

Credința este necesară pe tot parcursul. Fără credință n-am putea avea curaj să continuăm. Dacă n-am fi avut credință, care ar fi fost sursa noastră de încurajare? Alunecarea menționată în textul citat mai sus (2 Petru 1:10), este evident o alunecare de la poziția la care am fost invitați și invitație la care noi am răspuns. Noi am fost chemați să fim comoștenitori cu Domnul nostru. Dacă suntem ascultători de Cuvântul Domnului și suntem bine antrenați prin experiențele care ne sunt date în Școala lui Cristos, vom câștiga aprobarea Sa; căci „Credincios este Dumnezeu care v-a chemat”. Dacă va fi o cădere în cazul nostru, aceasta va fi datorită faptului că nu ne facem partea. Dacă nu cultivăm caracterul, nu vom obține Împărăția.

Cauzele care duc la cădere

Printre cei care cad, unii vor cădea mai serios decât alții. Cei care nu înaintează vor primi anumite probe care vor hotărî dacă ei se vor întoarce înapoi în lume sau vor continua pe calea îngustă. Unii vor eșua prin aceea că nu vor manifesta suficient zel. Aceștia vor trece prin mari strâmtorări. Dacă prin aceste experiențe vor fi aduși la o loialitate deplină față de Domnul, li se va acorda viața veșnică, dar nu pe un plan așa de înalt ca și când n-ar fi eșuat în manifestarea zelului lor pentru Domnul, și a credinței, a forței și a stăruinței în a face voia Domnului.

Iarăși, din lipsă de zel în serviciul Domnului sau din cauza cultivării unui spirit de amărăciune, o persoană se poate deteriora până când devine vrăjmaș al Domnului, iubind păcatul mai degrabă decât dreptatea. Ca împotrivitor al lui Dumnezeu, acesta va suferi o cădere totală. Dar cei care vor avea o cădere temporară, dar care după aceea vor învinge în încercările pe care Domnul le va permite să vină peste ei, arătându-și astfel loialitatea față de El, vor fi complet recuperați. Cei care cad total nu mai pot fi recuperați niciodată. Aceștia vor pierde totul. Ei și-au sacrificat speranțele umane ((964)) înainte de a putea fi acceptați la început; de aceea căderea lor din această stare de Noi Creaturi va fi o cădere fără speranță.

Căderea acestora va fi mult mai gravă decât căderea lui Adam, a cărui cădere a rezultat din cunoștința limitată și din lipsa de experiență în privința urmărilor răului, căci aceștia au ajuns la o cunoștință clară a Adevărului și au fost părtași la răscumpărare. Depărtarea acestora ar însemna o așteptare înfricoșată a judecății și indignării aprinse — a nimicirii ca dușmani ai lui Dumnezeu. Adam a avut numai o cunoștință redusă a harului lui Dumnezeu și de aceea el va fi răscumpărat și în cele din urmă restabilit, dacă va veni în armonie cu Dumnezeu.

Dragi frați, să fim atenți la căile noastre. Să cultivăm cu seriozitate roadele Spiritului pentru a putea fi prezentați într-adevăr „fără vină și plini de bucurie înaintea slavei Sale”.

„«Din slava în slava» ce-i pusă înainte,
Mereu minunându-se, bucurându-se, adorând,
Urmăm unde El conduce, în câmpuri de strălucire
crescând,
El fiind ținta slavei, Revelatorul și revelatul!
Inimile noastre ferm să se fixeze unde sunt
adevărate bucurii;
Și lauda noastră arzătoare, iubitoare să abunde,
Privind „la cele nevăzute” eterne din cer,
„Din slavă în slavă”, o Mântuitorule, să ne ridicăm.”