SĂ CONTINUĂM „CU O DEPLINĂ SIGURANȚĂ A CREDINȚEI”

„Fiindcă avem un Mare Preot peste casa lui Dumnezeu, să ne apropiem cu o inimă curată, cu o deplină siguranță a credinței.” Evrei 10:21, 22 .

R 5424 W. T. 15 martie 1914 (pag. 88-90)

Apostolul Pavel atrage aici atenția Bisericii, și în special celor familiari cu aranjamentele evreiești din zilele acelea, asupra faptului că preoțimea aaronică a fost numai tipică, intenționată pentru un timp ca să ilustreze lucruri mai mari; că Planul real al lui Dumnezeu nu urma să fie dus la îndeplinire de către preoțimea aaronică din Casa lui Levi și că sacrificiile lor de viței și țapi nu puteau ridica păcatele, dar că de la an la an acest aranjament numai apăra poporul tipic al lui Dumnezeu — îi acoperea tipic — prin Legământul lor. Apostolul arată că trebuie să fie o Preoțime mai mare, după Rânduiala lui Melhisedec; că Domnul nostru este Capul acestei Preoțimi, iar Biserica Evanghelică sunt membrele Lui, preoțimea subordonată. El întreabă apoi: de ((1023)) ce trebuia o preoțime mai bună decât cea pe care a dat-o Dumnezeu prin Aaron și prin fiii săi? Răspunsul este că ei erau păcătoși și n-ar putea niciodată anula de fapt păcatul; și sângele acelor animale nu avea nici un merit. Preoții aceia de fapt nu s-au întors niciodată în favoarea lui Dumnezeu. Ei aveau numai acces într-o Sfânta și o Sfânta Sfintelor.

Dar acum Îl avem pe Cristos drept Cap al acestei Rânduieli noi de Preoțime; să ne dăm seama de poziția noastră ca preoți subordonați ai acestei rânduieli. Marele nostru Preot a intrat în Sfânta Sfintelor cea adevărată. Dovada acesteia a venit prin binecuvântarea Cincizecimii care a arătat că Tatălui I-a plăcut sacrificiul făcut de Domnul nostru și că toate lucrurile erau gata să ne permită și nouă să ne apropiem de Dumnezeu, având parte de experiențele Răscumpărătorului nostru, pentru a putea merge mai târziu la El dincolo de văl și a avea parte de gloria Sa. Văzând că Dumnezeu a făcut toate aceste pregătiri îndurătoare și ne-a acceptat drept Casă a lui Dumnezeu ca să ia locul Casei lui Aaron — și mult mai mare decât Casa lui — să intrăm în Sfânta și Sfânta Sfintelor adevărate „cu o inimă curată, cu deplină siguranță a credinței”.

Preoților subordonați li se permitea să intre în Sfânta, iar după Ziua Ispășirii în Sfânta Sfintelor. Toți, în acest Veac Evanghelic, care sau consacrat lui Dumnezeu și au fost concepuți de Spirit sunt în prima încăpere Sfântă. Aaron și fiii lui au fost un tip al adevăratei preoțimi; dar noi nu suntem din rânduiala lui Aaron; nu suntem membri ai preoțimii aaronice, ci ai Preoțimii Melhisedec, sub Marele ei Preot. „Voi însă sunteți ... o preoție împărătească, un neam sfânt, un popor pe care Dumnezeu Și l-a câștigat ca să fie al Lui, ca să vestiți virtuțile Celui care v-a chemat din întuneric la lumina Sa minunată.” 1 Petru 2:9.

Să ne apropiem cu inimi curate

Văzând deci că avem încredere că Dumnezeu a făcut acest aranjament, că avem încredere să facem pașii potriviți și ne-am prezentat corpurile jertfe vii, am trecut prin consacrarea antitipică și am primit conceperea Spiritului sfânt, să începem imediat lucrarea noii Rânduieli de Preoțime. Mari lucruri trebuie îndeplinite: să intrăm pe deplin cu El — să devenim participanți deplini în această lucrare — în tot ce are Dumnezeu de făcut pentru noi. Să ne apropiem cu inimi sincere însă, dându-ne seama ce minunate sunt binecuvântările noastre, ce prețioasă este prevederea acoperirii cu meritul Mântuitorului nostru. Să fim sinceri și loiali față de Legământul în care am intrat cu Dumnezeu.

Chemarea Domnului sub acest Legământ este: „Adunați-Mi pe credincioșii Mei care au făcut legământ cu Mine prin jertfă” (Ps. 50:5). Chemarea sau invitația a ieșit de-a lungul întregului Veac Evanghelic. Și toți cei sfinți, toți care au intrat în acest Legământ, sunt privilegiați să aibă parte în sacrificiul lui Cristos și să conlucreze cu El.

Să mergem cu deplină siguranță a credinței în sensul să nu avem nici o îndoială că promisiunile lui Dumnezeu sunt adevărate și sunt pentru noi. Lumea nu vede nici un motiv să sacrifice în viața prezentă și ne socotește nebuni în toate zilele, cum spune apostolul. Totuși, în deplină siguranță a credinței, să mergem mai departe! Să înaintăm cu loialitate până la sfârșitul căii, până vom fi uniți cu Marele nostru Preot și vom intra în odihna Lui!

Unși î

Ungerea marelui Preot în tip a reprezentat numirea divină în funcție. Aaron a fost astfel uns de Dumnezeu. Apostolul Pavel spune că „nimeni nu își ia cinstea aceasta singur, ci o ia dacă este chemat de Dumnezeu, așa cum a fost Aaron”. Nici chiar Cristos nu Și-a luat această cinste singur. Dumnezeu L-a numit spunând: „Tu ești preot în veac, după rânduiala lui Melhisedec” (Evr. 5:4-6). Dumnezeu a tratat direct cu Domnul Isus Cristos. El a fost Cel acceptabil pentru Tatăl. Dumnezeu a dat Spiritul Său sfânt Domnului nostru în cea mai deplină măsură. Însuși Isus ne spune că Dumnezeu nu I-a dat Spiritul Său cu măsură, fiindcă El a putut primi Spiritul sfânt în măsură deplină. Cei care sunt socotiți ca membrii Săi nu pot primi Spiritul în măsură deplină, din pricina imperfecțiunii lor. Omul mai puțin decăzut poate primi mai mult Spirit, iar omul mai decăzut poate primi mai puțin.

Când Cristos S-a înfățișat înaintea lui Dumnezeu pentru noi și a aplicat meritul Său pentru aceia care vreau să se ofere să devină membri ai corpului Său, să fie asociați cu El în lucrarea glorioasă a Împărăției, El a primit aprobarea divină, care a fost manifestată prin conceperea de spirit sfânt a acelora care se prezentaseră în consacrare, Spiritul sfânt fiind dat întâi la Cincizecime. Apostolul Petru spune că Dumnezeu a îndeplinit făgăduința Sa față de Isus, acordându-I Spiritul sfânt ca să-l verse peste ucenici (Fapt. 2:33). Este de la Tatăl și prin Fiul.

N-a fost necesar ca Tatăl ceresc să toarne Spiritul Său sfânt peste fiecare membru individual al corpului. Noi înțelegem că această imagine dată în tip este chiar completă. Spiritul sfânt fiind turnat pe Capul Marelui Preot și curgând în jos până la poalele veșmintelor sale, tot Corpul este uns astfel. Noi primim fiecare partea noastră de ungere când intrăm în Corp și sub Haină.

Siguranța deplină bazată pe cunoștință

Vorbind celor care sunt privilegiați să vină la Dumnezeu în rugăciune, apostolul spune: „Să ne apropiem ... cu o deplină siguranță a credinței”. El vorbește clasei din Casa lui Dumnezeu. Israelul natural a fost de asemenea din Casa lui Dumnezeu, dar ei au fost servitori. Servitorii aparțin Casei, desigur, dar nu în sensul foarte special cum sunt copiii. Ni se dă sugestia că Moise a fost credincios ca servitor peste Casa lui, dar că Biserica lui Cristos este o Casă a Fiilor și că Cristos este Cap peste această Casă. Casa Fiilor este aceea care se poate apropia de Dumnezeu. Siguranța cu care aceștia se pot apropia pe drept este dependentă de anumite condiții indicate aici. Ei trebuie să aibă ((1024)) o inimă curată și nu să aibă o minte dublă. Trebuie ca loialitatea inimii lor să fie întreagă; trebuie să demonstreze deplin că ceea ce au spus vreau să facă, atunci când și-au dat viețile lui Dumnezeu. Atunci ei se pot apropia de Domnul cu îndrăzneală sfântă, în deplină siguranță a credinței. Toți pașii poporului adevărat al lui Dumnezeu sunt pași ai credinței, ai constatării grijii Sale. Dar există o deplină siguranță a credinței în comparație cu o credință mai mică. O credință care este numai parțială ne va duce cumva aproape de Dumnezeu. O credință tare ne va duce mai aproape. Dar o deplină siguranță a credinței este acea credință care, dacă este păstrată, ne va scoate „mai mult decât biruitori” și ne va face în final membri deplini ai Preoțimii Împărătești — în glorie.

Această deplină siguranță a credinței nu poate fi atinsă într-o zi. Ea cere un grad bun de informație. Și Dumnezeu a dat această informație instruindu-ne în Cuvântul Său în privința a ceea ce a făcut Cristos pentru noi și a ceea ce este dispus să facă; de ce a murit pentru noi etc. Toate acestea ne sunt date ca bază pentru credință. Apoi, pentru a ne întări mai departe credința, avem toate promisiunile nespus de mari și scumpe și providențele Sale zilnice asupra noastră. De aceea, această clasă deplin consacrată se poate apropia și poate avea deplină siguranță că poate obține toate lucrurile glorioase la care i-a invitat Dumnezeu — să fie moștenitori ai lui Dumnezeu și comoștenitori cu Isus Cristos Domnul nostru „la o moștenire nestricăcioasă și nepătată și care nu se poate veșteji”.

Siguranța deplină necesară pentru aprobarea lui Dumnezeu

Apostolul sugerează că fără această siguranță deplină a credinței copilul lui Dumnezeu nu se poate apropia de El. Numai cei care se încred în Tatăl cum se încrede un copilaș în părintele lui pământesc, se pot aștepta să facă progres bun pe calea îngustă și să aibă curajul și încrederea pe care toți care sunt ai Săi au privilegiul să le aibă, și fără de care nu putem avea pacea și odihna perfectă a inimii, care a fost promisă. „Facă-vi-se după credința voastră” este făgăduința. Dorința de a ne apropia tot mai mult de Dumnezeu trebuie să fie în inima noastră, altfel nu vom reuși să continuăm și să obținem privilegiul nostru în Cristos. Astfel de dorință este o manifestare a foamei și a setei noastre după dreptate, pe care Domnul așteaptă să le vadă înainte de a realiza față de noi angajamentul Său că vom fi săturați.

Există condiții clare specificate în Cuvânt, care sunt necesare pentru progresul continuu pe această linie. Deoarece nu ne putem apropia de Domnul decât prin această siguranță deplină, nici nu putem avea siguranță decât dacă inimile noastre sunt ținute „stropite de o conștiință rea” sau de o cunoștință a răului; căci, așa cum iarăși declară apostolul, „dacă ne condamnă inima noastră, Dumnezeu este mai mare decât inima noastră și cunoaște toate” (1 Ioan 3:20). Putem fi siguri că dacă cursul nostru ca Noi Creaturi în Crisos este condamnat de conștiința noastră, este condamnat și de către Dumnezeu.

De aceea, dacă copilul lui Dumnezeu vrea să se apropie mult și să abiă constatarea binecuvântată a zâmbetului Tatălui de aprobare în mod continuu, el trebuie să aibă o conștiință fără vină față de Dumnezeu și față de oameni — o conștiință care poate să spună cu adevărat: Mă străduiesc să fac ceea ce este plăcut Domnului, ceea ce este în deplină armonie cu Legământul meu de Jertfă; și de asemenea mă străduiesc să fac ceea ce ar avea aprobarea oamenilor drepți. Nimic mai puțin decât aceasta nu este admisibil la aceia care s-au consacrat să fie membri ai Preoțimii Împărătești, să-și sacrifice viețile în serviciul Domnului ca să poată domni cu El.

Cauza și remediul lipsei de credință

Cel care a început o lucrare bună în noi este atât în stare cât și dispus să o completeze (Filip. 1:6). Dar ce puțini copii ai lui Dumnezeu, comparativ, au această „deplină siguranță a credinței” care este privilegiul nostru glorios! Ce puțini pot spune: „Da, fericirea și îndurarea mă vor însoți în toate zilele vieții mele și voi locui în casa Domnului zile îndelungate!” Da, prin harul lui Dumnezeu voi câștiga în cele din urmă Împărăția Cerească și lucrurile glorioase pe care le-a promis El celor care-L iubesc. Puținii care pot astfel înțelege pe deplin expresiile de încredere ale apostolului Pavel și ale profetului David, au prin aceasta o mare bucurie, o mare binecuvântare, o mare odihnă a inimii, pe care nimeni altcineva nu le posedă.

Să întrebăm prin urmare de ce numărul celor care intră astfel în odihna credinței este atât de mic. Care sunt piedicile pentru alții și cum pot fi înlăturate aceste piedici? Cum se poate bucura fiecare copil al lui Dumnezeu pe deplin de aceasta, de patrimoniul Său binecuvântat? Mulți spun, sau gândesc, dacă nu spun: O, de-aș putea simți că bunătatea și îndurarea lui Dumnezeu vor continua cu mine până la sfârșit! O, de-aș putea înlătura îndoielile de a câștiga Împărăția și de a fi în cele din urmă „mai mult decât biruitor”!

Care este dificultatea acestora? De ce nu au „siguranța deplină a credinței” acceptării lor? Răspundem că dificultatea lor este o lipsă de încredere în Dumnezeu; și astfel de lipsă nu-I este plăcută Lui, căci „fără credință este cu neputință să fim plăcuți Lui. Căci cine se apropie de Dumnezeu trebuie să creadă că El este și că El răsplătește pe cei care ÎL caută” (Evr. 11:6). Mai mult, această lipsă de credință este o piedică constantă în calea biruinței lor; cum este scris: „Ceea ce câștigă biruința asupra lumii este credinȚa noastră” (1 Ioan 5:4). Creștinul care nu are scutul credinței, și încă un scut mare, este continuu în dezavantaj în fața Adversarului și a tuturor oștirilor răului.

Atunci fiecare care își dă seama de lipsă în această direcție să se roage cu seriozitate, ca apostolii mai demult: „Doamne, mărește-ne credința!” Iar apoi, acționând în armonie cu această rugăciune, unul ca acesta să cultive astfel de credință în propria sa inimă. (1) Să-și ((1025)) împrospăteze continuu memoria cu făgăduințele prețioase ale Cuvântului, devenind foarte familiar cu ele. (2) Să caute tot mai mult să-și amintească faptul că, făcând un legământ cu Domnul, aceste făgăduințe sunt ale sale; și în inima sa și pe buzele sale să le invoce ca ale sale înaintea Tronului de Har, cu mulțumire. Să le invoce în gândurile sale și în discuțiile sale cu frații asupra lucrurilor sfinte.

Când se ivesc încercări și dificultăți, să-și amintească aceste făgăduințe prețioase, amintindu-și că-i aparțin, fiindcă Dumnezeu a dat aceste făgăduințe celor care-L iubesc pe El și au făcut un legământ cu El prin jertfă (Ps. 50:5; Mal. 3:17). El ar trebui să hotărască în continuare că va avea încredere fără rezerve în Cuvântul Tatălui său ceresc. Dacă ar veni peste el ceva ce ar părea un accident, să-și amintească făgăduința: „Toate lucrurile lucrează împreună spre binele celor care iubesc pe Dumnezeu, al celor care sunt chemați după planul Său” (Rom. 8:28). Să se asigure astfel că ceea ce părea a fi un accident n-ar fi putut surveni dacă Dumnezeu n-ar fi văzut un mod prin care să-l facă un mijloc pentru o lecție necesară sau o binecuvântare pentru el.

Să nu uităm niciodată că Cel care a început această lucrare bună în noi nu Se schimbă, și dacă noi ne păstrăm inima în armonie cu El, dacă credința noastră în marea Ispășire făcută pentru păcatele noastre este încă fermă și clară și ne reînnoim continuu consacrarea față de El, ținând tot ce avem pe altarul de sacrificiu, lăsând pe Domnul să-l mistuie în felul Său propriu, necăutând propria noastră voință, propria noastră cale, ci numai voința Sa, avem toate motivele de încredere deplină că această lucrare bună va fi sfârșită în noi, că vom intra cu bucurie în Împărăția veșnică a Domnului nostru și-I vom auzi cuvintele de aprobare binecuvântate: „Bine, rob bun și credincios”.