PRIETENUL ADEVĂRAT LA NEVOIE SE CUNOAȘTE

1 Samuel 20

> Iubirea lui Ionatan pentru David — Un model de prietenie — Proba ei — Trăinicia ei — Temelia ei — Pierderea prieteniei — Egoismul un pericol iminent — „Vor ridica mâna unii asupra altora” — Modelul ceresc

„Prietenul adevărat iubește oricând.” Proverbe 17:17.

R5664 W. T. 1 aprilie 1915 (pag. 106-107)

Istoria consemnează exemple nobile de prietenie; dar istoria din lecția noastră este cel mai nobil dintre acestea — prietenia, iubirea lui Ionatan, fiul lui Saul și moștenitorul natural al tronului lui Israel, pentru David, rivalul său în inimile poporului și în planul divin. Puritatea și lipsa de egoism a prieteniei lui ne demonstrează o noblețe pe care o aveau unii din zilele acelea, pe care noi n-am fi bănuit-o și care este în conflict marcant cu teoria evoluției.

Spiritul iubitor al lui Ionatan iese în evidență mai mult în contrast cu spiritul gelos al tatălui său, împăratul Saul. Se pare că prima întâlnire a lui cu David a fost după victoria acestuia din urmă asupra lui Goliat. În loc să se gândească la David ca la un rival care trebuia zdrobit, nobilul Ionatan și-a scos haina sa princiară și i-a dat-o lui, împreună cu sabia și cu arcul lui vestit.

Rev. Alex. Whyte observă: „Ionatan era fiul cel mai mare al lui Saul; și el era astfel moștenitorul legal al tronului lui Israel. Chipeș și plin de entuziasm, plin de curaj și inimos, Ionatan era mândria oștirii și favoritul poporului de rând. Tovarășii lui, pentru frumusețea înfățișării și pentru agilitatea lui, obișnuiau să-l numească Gazela. Dacă n-ar fi fost greșelile mari și dezastruoase ale tatălui său, Ionatan ar fi putut fi al doilea împărat al Israelului, al doilea urmându-i lui Saul, dar nu al doilea după nici un împărat care a stat vreodată pe un tron în privința acelor calități ale minții, inimii și caracterului care dau stabilitate unui tron și adaugă strălucire unei coroane”.

Bine a scris unul dintre cei din vechime: „Nu este mai mare binecuvântare în viață ca un prieten serios”; iar un poet a scris: „Un prieten este cea mai mare bucurie-n viață;
Împlinire și profeție îmbinate
În bătaia unei inimi cu a noastră —
O inimă unde cunoaștem și suntem cunoscuți”.
„Prietenul adevĂrat se cunoaȘte la nevoie”

Prietenia, iubirea lui Ionatan nu era exuberantă. Era adevărată. El n-a iubit numai cu vorba, ci cu fapta și cu adevărul — nu numai atunci când tatăl său l-a favorizat pe prietenul său și când publicul l-a aclamat și când avea astfel favoare la alții, ci l-a iubit la fel și când împăratul a devenit dușmanul prietenului său și a căutat să-i ia viața. Într-adevăr se poate spune că pe nici o prietenie nu s-ar putea conta sigur decât după ce a fost probată. Prietenia care nu rabdă încercarea, probarea, prietenia care nu va face nici un sacrificiu nu este un model de urmat.

Ionatan avea acel fel de iubire cum îndeamnă Domnul să aibă urmașii Lui — iubirea care în cinste dă întâietate celuilalt. Deși alte iubiri au fost mari, aceasta fără îndoială se situează cu proeminență deasupra iubirii pământești, în special pentru că a fost întemeiată pe bază religioasă. Fiindcă David iubea pe Domnul și căuta să fie condus de voia Lui așa cum s-a manifestat acea voie în acel timp, de aceea el a așteptat — de aceea el s-a purtat cu înțelepciune, după cum declară mărturia. Și pentru că Ionatan a discernut acest spirit de înțelepciune, pentru că el a înțeles că David era condus de spiritul dreptății, de aceea el l-a iubit pe David.

Într-adevăr, putem fi siguri că în măsura în care înțelegem Biblia și primim spiritul Adevărului, în aceeași măsură vom fi capabili să apreciem, să copiem și să exemplificăm ceea ce este mai bun din principiu — fie în prietenie, fie în datoria față de un monarh, fie în datoria față de relația noastră de familie, fie în datoria noastră față de Dumnezeul nostru. Sunt multe influențe care lucrează către un spirit de egoism, zgârcenie, gelozie, în timp ce influențele care fac posibilă o prietenie adevărată, o iubire adevărată, calitățile cele mai bune ale inimii și minții, sunt de la Domnul.

((619))

Am remarcat deja într-o lecție anterioară cum Ionatan a jucat rolul de făcător de pace între tatăl său, împăratul, și David. Lecția de astăzi ne aduce în atenție o altă ocazie în care Ionatan a jucat rolul unui adevărat prieten. David a înțeles că viața lui era în pericol și i-a vorbit lui Ionatan despre temerile lui. Acesta din urmă nu putea crede că tatăl său și-ar încălca cuvântul, totuși a fost impresionat de atitudinea lui David. Sărbătoarea lunii noi era aproape; și David era așteptat să stea la masa împărătească, împăratul Saul în capul mesei, prințul Ionatan în partea dreaptă, căpitanul oștirii în partea stângă, iar David ocupând locul al patrulea în fața împăratului. În armonie cu aranjamentul făcut între prieteni, Ionatan trebuia să se convingă clar de intențiile tatălui său și să i le comunice lui David.

În prima zi de ospăț împăratul n-a zis nimic, deși Ionatan, pentru a atrage atenția asupra chestiunii și astfel să-l dea în vileag pe tatăl său, a ales un moment convenabil ca să se așeze pe scaunul lui David. În cele din urmă împăratul a întrebat de „fiul lui Isai”, ca și cum ura însuși numele „David”. Ionatan a răspuns că David plecase să țină sărbătoarea la Betleem cu permisiunea lui.

Împăratul se pare că fusese zădărnicit în intenția lui de a-l omorî pe David cu această ocazie și și-a vărsat mânia asupra fiului său, pe care de fapt îl iubea foarte mult. El i-a vorbit spunându-i fiu nesupus, nevrednic de mama lui, sugerând astfel că-l ignora ca fiu. În mânia sa a aruncat o suliță spre fiul său, probabil nu cu intenția de a-l lovi, ci doar pentru a-și vărsa gelozia cumplită. Vorbirea lui Ionatan în schimb arată că el se gândea mai puțin la ceea ce risca pentru prietenul său, și mai mult la nedreptatea ce i se făcea acelui prieten. „Și Ionatan s-a sculat de la masă într-o mânie aprinsă și n-a luat deloc parte la masă în ziua a doua a lunii noi; căci era mâhnit pentru David, căci tatăl său îl insultase.”

Prietenia frumoasă este aceea care sub presiune uită de sine și se gândește numai la interesele prietenului. Parcă în contrast cu toate iubirile și prieteniile omenești, citim despre Isus: „Nimeni nu are o iubire mai mare decât acela care își dă viața pentru prietenii săi”. Cu toate acestea, în cazul lui Isus, aceasta însemna mai mult decât orice iubire sau prietenie pământească; pentru că „pe când eram noi încă păcătoși, Hristos a murit pentru noi”. Apostolul spune că Domnul a lăsat astfel un exemplu pentru toți creștinii, ca ei să-și „dea viața pentru frați”, să fie gata să moară unul pentru altul. Aceasta este iubirea cerească, prietenia divină, iubirea lui Ionatan putând fi luată ca un model al acesteia, alături de exemplul Domnului nostru și al apostolilor.

„ESTE DINCOLO DE TINE”

În dimineața următoare David, întorcându-se de la casa lui, trebuia să primească judecata lui Ionatan cu privire la sentimentele împăratului. Semnalul convenit a fost ca Ionatan să meargă cu arcul și săgețile lui în câmpul de lângă o piatră mare; și în legătură cu tragerea cu arcul el să strige: „Iată, că săgeata este dincolo de tine!”. „Grăbește-te!” dacă mesajul era că David trebuia să fugă. Și așa s-a făcut. Dar cei doi prieteni nu se puteau gândi să se despartă, poate pentru totdeauna, fără contact personal. Ionatan a mers până la piatra în spatele căreia era ascuns David. Cei doi s-au îmbrățișat, după felul oriental, sărutându-se de rămas bun — adevărați iubitori, cu o iubire bărbătească, nobilă.

În acest moment Ionatan și-a arătat credința în providența lui Dumnezeu cu privire la David, și i-a cerut să facă un legământ cu el că orice s-ar întâmpla se va purta îndurător cu el și cu familia lui, spunând: „Du-te în pace, acum când am jurat amândoi, în Numele Domnului, zicând: «Domnul să fie pe vecie între mine și tine, între sămânța mea și sămânța ta!» Și el s-a sculat și a plecat, iar Ionatan s-a întors în cetate”.

Istoria biblică ne arată că David nu și-a uitat niciodată obligația pe care astfel și-a asumat-o, să fie prieten al familiei lui Saul. Obiceiul din Orient în timpul acela era ca o altă dinastie care venea la putere să nimicească pe toți cei de parte bărbătească din dinastia care fusese răsturnată. Dar în cazul lui David n-a fost așa.

Cu ocazia morții lui Ionatan și a tatălui său pe câmpul de luptă, la puțin timp după aceea, în lupta cu filistenii, David a exprimat frumoasele cuvinte: „Cum a murit Ionatan pe înălțimile tale!
Sunt îndurerat pentru tine, fratele meu Ionatan!
Tu erai plin de farmec pentru mine;
Iubirea ta pentru mine era minunată: mai presus de dragostea de femeie”.

Credem că nimeni nu poate citi această istorie fără să fie influențat favorabil spre prietenie, să fie un prieten mai iubitor, mai nobil, mai credincios decât altfel; dar în mod deosebit creștinii ar trebui să primească o binecuvântare din această istorie a iubirii lui Ionatan, ducând mai departe, așa cum și duce, spre iubirea lui Cristos și spre îndemnul de a fi asemănări ale iubitului Fiu al lui Dumnezeu; și ca prietenia lor să fie loială, adevărată, durabilă, în special a unuia pentru altul, așa cum îndeamnă apostolul: „Să facem bine la toți, dar mai ales celor din casa credinței”.