ÎNDURAREA RĂBDĂTOARE PROBA FINALĂ

„Dar răbdarea trebuie să-și facă desăvârșită lucrarea, ca să fiți desăvârșiți, întregi și să nu duceți lipsă de nimic.” Iacov 1:4 .

R5650 W. T. 15 martie 1915 (pag. 83-87)

Peste tot Scripturile prezintă răbdarea ca pe un important element al caracterului. Îi putem vedea necesitatea în fiecare fază a experienței umane. Ca să fim drepți în condițiile prezente, trebuie să fim răbdători, nu repeziți; deoarece ar fi nedrept să fim nerăbdători și severi cu imperfecțiunile inevitabile și cu slăbiciunile semenilor noștri. De aceea spiritul minții sănătoase cere să fim răbdători când avem de-a face cu umanitatea decăzută. Dumnezeu Însuși posedă această calitate a răbdării și a exercitat-o de mult. În raporturile cu lumea, Biserica în Veacul viitor va trebui să aibă multă răbdare, și în împrejurările prezente avem constant nevoie de ea ca să dezvoltăm caracterul necesar pentru un loc pe Tron cu Domnul nostru.

Răbdarea este strâns legată de iubire și milă. Dacă Dumnezeu ar fi neiubitor, nemilos, ar fi lipsit de răbdare. În starea prezentă, imperfectă și decăzută a omului, răbdarea lipsește grozav de mult, chiar dacă adesea este exercitată pe dinafară din diplomație. Această calitate asemenea lui Dumnezeu, ca toate celelalte calități ale caracterului inerente lui Dumnezeu și tuturor celorlalte ființe perfecte create în asemănarea Sa, a fost în mare măsură ștearsă în omenire prin căderea primei perechi.

În Noul Testament există două cuvinte grecești traduse răbdare. Unul dintre acestea înseamnă îngăduință, îndelungă răbdare. Celălalt conține ideea de îndurare voioasă sau încrezătoare. Cuvântul folosit în textul nostru este cel de-al doilea și are o semnificație mult mai adâncă decât aceea care se atribuie în mod obișnuit cuvântului nostru răbdare. Această statornicie — îndurarea răului într-un mod voios, bucuros — reprezintă un element de caracter, și nu numai o restrângere temporară a simțământului sau a acțiunii. Înseamnă o dezvoltare a inimii și a caracterului care se manifestă în îndurarea răului sau necazului cu mulțumire, fără răzvrătirea voinței, cu acceptare deplină a cerinței înțelepciunii și iubirii divine care, în timp ce permite relele prezente, a promis să le înlăture la timpul potrivit.

Ar fi desigur folositor pentru noi să cultivăm cu grijă acest element al caracterului creștin despre care Domnul nostru vorbește atât de elogios și fără de care, după cum ne asigură Cuvântul Său, caracterul nostru nu poate fi desăvârșit. Creștinului i se cere îndurare răbdătoare ca să îmbrace toată armătura lui Dumnezeu, și după ce a îmbrăcat-o, să o țină bine fixată pe el. Avem nevoie de ea nu numai în procedurile cu alții, dar și cu noi înșine, cu propriile noastre neajunsuri. Ar trebui să luăm întotdeauna în considerare diferitele împrejurări și condiții care ne înconjoară pe noi și pe alții. Privind în jurul nostru, vedem că lumea este într-o stare de nenorocire, de păcat. Această cunoștință ar trebui să ne facă foarte compătimitori cu omenirea, fără de care n-am avea decât puțină răbdare. Toți frații noștri în Cristos, ca și noi, sunt prin natură membri ai acestei rase umane decăzute. De aceea, ar trebui să avem multă îndurare răbdătoare față de poporul Domnului, așa cum am vrea să și-o manifeste și ei față de noi.

((643))

RĂBDAREA LUI DUMNEZEU

După cum însușirea dreptății va exista întotdeauna, tot așa va exista și însușirea răbdării, deși nu în sensul îndurării răbdătoare a răului. Dumnezeu Își duce la îndeplinire cu răbdare planurile Sale glorioase, în echilibru perfect al minții. În prezent aceasta cere exercitarea îndurării răbdătoare a condițiilor rele, păcătoase; iar în Veacurile de glorie ce vor veni, Dumnezeu, credem noi, Își va realiza scopurile Sale totuși, cu aceeașirăbdare perfectă, probabil în lumile încă nelocuite.

Dar în exercitarea răbdării sub condițiile rele din prezent, Înțelepciunea trebuie să aibă un cuvânt de spus. Dumnezeu a declarat că, în Înțelepciunea Sa, va veni timpul când va înceta să mai exercite răbdare față de lume. Altfel spus, El nu va mai suporta lumea în starea ei păcătoasă și imperfectă. Timpul aproape a sosit. Marele cataclism al strâmtorării, acum aproape venit, va mătura întreaga ordine prezentă, ca pregătire pentru stabilirea Împărăției lui Dumnezeu sub toată întinderea cerurilor. Apoi Dumnezeu va da omului cea mai deplină ocazie de a veni în armonie cu El și cu dreptatea, înainte de a trata cu ei în mod sumar.

Vine timpul când nu va mai fi păcat. În cele din urmă Dumnezeu va avea un univers curat. Dar El va da mai întâi fiecăruia ocazia de a se ridica din păcat. Dacă nu se vor folosi de ocazie, atunci răbdarea lui Dumnezeu, îndelunga lui răbdare va înceta să mai fie operativă față de unii ca aceștia. Aceasta nu va însemna că răbdarea lui Dumnezeu a încetat, ci activitatea ei a încetat în acea direcție.

Răbdarea lui Dumnezeu a stabilit mia de ani de Domnie a lui Mesia pentru binecuvântarea omului, și Înțelepciunea Sa a hotărât că acei o mie de ani vor fi suficienți pentru eliminarea răului. Oricine nu va învăța să trăiască drept sub acele condiții favorabile, nu va învăța niciodată, și Înțelepciunea divină nu va mai exercita răbdare cu unii ca aceștia. În mod asemănător, în procedurile noastre cu noi înșine și cu alții, există o limită pentru exercitarea cuvenită a răbdării — a îndelungii răbdări. Nu trebuie să fim răbdători cu noi înșine peste un anumit punct. Există împrejurări în care simțim pe drept că ar fi trebuit să știm mai bine sau să facem mai bine decât am făcut.

SĂ NE JUDECĂM PE NOI ÎNȘINE

Dacă un copil al lui Dumnezeu își dă seama că a fost neglijent cu sine, el ar trebui să-și zică, nu voi mai fi răbdător cu mine de acum înainte. Mă voi lua la mână și voi învinge această slăbiciune pe care am îngăduit-o într-o măsură să se afirme spre slăbirea caracterului meu și probabil spre neplăcerea și durerea altora. Nu pot face aceasta prin puterea mea slabă, dar prin harul Domnului sunt hotărât să înving în această chestiune.

Părinților li se cere multă răbdare, îngăduință în modul lor de a-și trata copiii. Limita răbdării poate varia în funcție de diferiții copii. De aceea, părintele înțelept va judeca cât de bine a făcut copilul și cât de bine și-a însușit și a folosit învățătura. Dacă află că un copil de-al său face rău înadins, n-ar trebui să continue a fi răbdător, ci să-i administreze nuiaua. Aceasta n-ar înseamna că părintele a încetat să fie răbdător. El ar putea avea răbdare cu același copil în ziua următoare, și prin urmare aplicarea nuielei ar putea veni din nou. Noi să fim mai degrabă prea răbdători, prea miloși, decât să avem prea puțină răbdare, prea puțină milă. Aducându-ne aminte de propriile noastre imperfecțiuni, trebuie să exercităm răbdare față de alții care caută să-și învingă imperfecțiunile, așa cum și noi căutăm să ni le învingem pe ale noastre. Cu toții avem nevoie să se exercite răbdare și îngăduință față de noi.

LECȚIILE DOMNULUI NOSTRU ÎN PRIVINȚA ÎNDURĂRII RĂBDĂTOARE

Revenind la cuvântul răbdare așa cum este folosit în textul nostru, să aruncăm o privire înapoi la Pilda Semănătorului, așa cum este menționată în Luca 8. În versetul 15 citim: „Dar cea care a căzut pe pământ bun, sunt ca aceia care, după ce au auzit cuvântul, îl țin într-o inimă cinstită și bună și aduc roadă în răbdare”, îndurare răbdătoare, statornicie. Ideea de aici este că pentru a fi din clasa roditoare, pe care o aprobă Domnul și o acceptă în Împărăția Sa, trebuie să facem mai mult decât să primim Cuvântul mărturiei Sale, chiar dacă-l primim cu bucurie. Înseamnă mai mult; fiindcă și clasa pământului stâncos l-a primit așa la început. Pentru scurt timp aceștia păreau să dea dovadă de rodnicie și vigoare; dar când s-a ridicat soarele fierbinte al persecuției, s-au uscat, din cauza lipsei de adâncime a solului.

În această pildă, Domnul nostru ne arată că îndurarea răbdătoare, statornicia, este proba finală a caracterului. Ea urmează după primirea și înmugurirea seminței; urmează după ce iubirea, speranța, bucuria și credința au făcut sămânța să răsară și să înceapă să aducă roadă. Îndurarea răbdătoare deci este necesară pentru ca fructul să poată fi dezvoltat și pe deplin copt, pentru ca grăuntele să fie gata pentru grânar. O, cât de important se vede că este acest har, în lumina Cuvântului lui Dumnezeu! Dar să nu uităm că îndurarea trebuie să fie voioasă. Nu putem presupune că Cel care judecă gândurile și intențiile inimii ar fi mulțumit de copiii Săi, chiar dacă i-ar vedea suportând mult pentru El, dacă ei ar îndura într-o stare a minții nerăbdătoare sau nemulțumită sau nefericită.

((644))

Cei care îndură astfel nu vor fi desigur asemănări ale iubitului Fiu al lui Dumnezeu, al cărui sentiment și-a găsit expresie în cuvintele: „Desfătarea mea este să fac plăcerea Ta, Dumnezeul Meu!” Toți din Preoțimea împărătească sunt jertfitori, la fel cum a fost marele nostru Preot Principal; și Dumnezeu, care acceptă jertfele noastre prin meritul dragului nostru Răscumpărător, ne informează că El iubește pe dătătorul voios — pe acela care își împlinește jertfele cu bucurie, cu o inimă voioasă. Aceasta nu înseamnă că trupurile noastre nu se vor obosi, ci că spiritul nostru se va bucura în privilegiul de a suferi oboseala cărnii într-un serviciu atât de nobil și minunat. Dar dacă Tatăl nostru ar vedea de bine să ne lase la o parte din munca activă pentru un timp, când inima noastră ar fi doritoare să servească, și aceasta ar fi o ocazie de a îndura cu bucurie voia Sa cu privire la noi. Ar putea fi și o probă a supunerii depline a voinței noastre la voința Lui, și astfel să fie o importantă piatră de pășire în sus spre gloriile și privilegiile Împărăției.

Cealaltă împrejurare în care Domnul nostru a folosit acest cuvânt, răbdare, sau îndurare răbdătoare, este menționată în Luca 21:19. Tocmai le spunea urmașilor Săi că trebuie să se aștepte la strâmtorări ca rezultat al faptului că sunt ucenicii Lui în timpul prezent, când păcatul abundă, când Satan este prințul acestei lumi. Trebuie să se aștepte la împotrivire din diferite părți; dar îi asigură că ei vor fi totuși pe de-a-ntregul sub grija și protecția divină, chiar dacă va fi permis să-i atingă și să-i afecteze persecuțiile. Apoi au urmat cuvintele: „Prin răbdarea voastră (îndurarea răbdătoare, statornicia voioasă) vă veți câștiga sufletele voastre”. Luca 21:19.

Credința noastră și încrederea noastră în Domnul și în făgăduințele Lui îndurătoare ar trebui să fie atât de puternice și neclintite, încât să contracareze cu mult impunerile lumii, ale fraților falși și ale servitorilor orbiți ai lui Satan. Atât de completă ar trebui să fie credința noastră în iubirea și grija Tatălui, încât să recunoaștem și să ne bucurăm în toate aceste persecuții, ca mijloace ale providenței Sale în dăltuirea, modelarea și șlefuirea noastră ca pietre vii pentru gloriosul Templu pe care El îl construiește, și care, cât de curând de-acum, credem noi, va fi stabilit.

Văzând încercările noastre din acest punct de vedere, ne putem într-adevăr bucura și ne putem stăpâni sufletele, viețile, ca Noi Creaturi, chiar în mijlocul strâmtorărilor, cu îndurare voioasă. Da, ne putem da seama că sufletul, ființa adevărată căreia Dumnezeu i-a dat „făgăduințele nespus de mari și scumpe” ale viitorului nu poate fi vătămată de persecuțiile cărnii, sau de nimic din ceea ce ne-ar putea face omul, atâta timp cât suntem credincioși Domnului, acceptând fiecare experiență pe care El o îngăduie să vină peste noi ca un ajutor al providenței Sale pentru binele nostru final și pentru gloria Sa.

NECESITATEA DE A ÎNDURA CU RĂBDARE

Să examinăm aici cu atenție motivul pentru care este necesar ca noi să dezvoltăm acest har al îndurării răbdătoare. Se pare că dezvoltarea acestei calități este una din condițiile pe care Dumnezeu le-a atașat chemării la comoștenire cu Domnul nostru în Împărăție, și una din aceleași condiții pe care le-a cerut de la El. Înțelepciunea acesteia este clară dacă luăm în considerare lucrarea la care suntem chemați — lucrarea de binecuvântare a tuturor familiilor pământului, ca Împărăția milenară a lui Dumnezeu, în comoștenire cu Singurul Fiu Conceput al lui Dumnezeu, marele nostru Răscumpărător. Aceasta va fi o muncă uriașă; și este deosebit de potrivit ca Iehova să ceară acelora pe care El îi va găsi vrednici de această poziție înaltă nu numai să aprecieze bunătatea Lui și caracterul Lui glorios, și să prefere slujirea Lui în locul păcatului și fărădelegii, ci și să-și dovedească loialitatea lor completă față de principiile dreptății și de voința Lui, până la măsura unei dispoziții bucuroase de a suferi pentru aceste principii. O îndurare trecătoare a unei sau două sau trei încercări scurte n-ar dovedi că acea persoană are un caracter întemeiat în dreptate; ci ar fi necesară o îndurare răbdătoare, voioasă, chiar până la moarte pentru a demonstra un astfel de caracter.

Am putea ilustra aceasta cu un diamant. Să presupunem că am putea face diamante din ceva material plastic de strălucirea diamantului adevărat; și să presupunem că ar deveni tari, dar nu atât de tari ca diamantul veritabil. Ar avea aceste diamante artificiale valoarea diamantului adevărat? Nicidecum. Dacă ar fi supuse unei mari presiuni, ar fi zdrobite. Așa este și cu creștinul. Dacă am presupune că are toate harurile caracterului care aparțin fiilor lui Dumnezeu, afară de acesta al fermității, îndurării, el n-ar fi potrivit să fie printre comoara Domnului. Așadar, vedem necesitatea cerinței Domnului ca îndurarea răbdătoare, bucuroasă, să fie o caracteristică a fiecăruia care va fi acceptat la un loc în Diadema Sa regală.

((645))

Importanța acestei calități a caracterului creștin este subliniată din nou de apostolul Pavel. În Epistola sa către Tit (2:2), atunci când enumeră calitățile proprii unui creștin înaintat, el declară că aceștia trebuie să fie „treji, vrednici de cinste, cumpătați, sănătoși în credință, în dragoste, în răbdare”. Trebuie să trecem încercarea finală a îndurării răbdătoare înainte de a fi acceptați printre Cei Aleși.

Același apostol, scriindu-i lui Timotei, îi amintește astfel: „Tu însă mi-ai urmărit de aproape învățătura, purtarea, năzuința, credința, îndelunga răbdare, dragostea, stăruința”. Avem nevoie de acest har important din ce în ce mai mult, pe măsură ce alergăm în alergarea noastră și ne apropiem de sfârșitul căii. Picioarele se obosesc; încercările și probele se înmulțesc; de aceea avem nevoie să „ne încingem coapsele minții noastre” și să privim la marele nostru Model pentru inspirația și puterea necesare, să ne oțelim pentru ultima sută de metri.

ÎNCERCĂRILE SUNT ABSOLUT ESENȚIALE

Capacitatea și puterea noastră de a îndura cu răbdare ar trebui să crească pe măsură ce înaintăm pe calea îngustă. Ar trebui să „ne întărim în Domnul și în puterea tăriei Sale”. Dar noi nu putem dezvolta această trăsătură esențială a caracterului fără încercări — experiențe intenționate să ceară exercitarea îndurării bucuroase. Să nu considerăm ca un lucru ciudat dacă suntem chemați să trecem prin încercări lungi care fac necesară întărirea noastră pentru a le suporta. Dar trebuie să repetăm că virtutea nu constă numai în a le suporta; fiindcă lumea are mult de suportat, ci îndeosebi în modul în care le suportăm. În inimă trebuie să fim blânzi și supuși — în armonie deplină cu procedeele de dezvoltare ale Domnului. Uneori acest lucru poate fi greu; dar harul Lui ne va fi de-ajuns, dacă îl cerem continuu. „Să rămânem în picioare după ce vom fi biruit toate.”

O, da! Putem vedea încă un motiv pentru aranjamentul Domnului ca noi să avem încercările noastre așa cum Învățătorul nostru le-a avut pe ale Sale — în împrejurări rele — ca nu numai să avem toate calitățile necesare unui caracter creștin, ci ele să fie înrădăcinate, întemeiate, fixate, stabilite.

În mod asemănător, apostolul Iacov ne atrage atenția asupra importanței acestei calități. El spune: „Încercarea credinței voastre lucrează răbdare”; adică, dacă credința noastră rezistă încercării, va lucra în caracterul nostru această îndurare răbdătoare. Pe de altă parte, dacă nu atingem această dezvoltare, înseamnă că credința noastră n-a rezistat la probă în mod satisfăcător și că nu suntem potriviți pentru Împărăție. Astfel vedem clar ce mare greșeală s-a făcut printre creștini în general atunci când s-a presupus că religia este un lucru care se poate obține dintr-o dată ca răspuns la rugăciune, sau stând în banca jelitorilor, sau stând în picioare la rugăciuni, sau ca răspuns la vreun apel divin sau uman — exact așa cum ar obține cineva un dolar și l-ar pune în buzunar. Dimpotrivă, pasul pocăinței de păcat și al îndreptățirii este numai începutul, și nu sfârșitul căii creștine. Următorul pas este consacrarea noastră și a tot ce avem lui Dumnezeu. Dar și aceasta este departe de a fi sfârșitul. Nu numai că trebuie să mergem tot mai departe, spre obținerea credinței, tăriei, stăpânirii de sine, blândeții și iubirii, dar după ce am ajuns la toate acestea, trebuie să îndurăm cu răbdare. Trebuie „să alergăm cu stăruință (îndurare voioasă) în lupta care ne stă înainte”. Sau, ca să folosim o altă figură de stil, acesta este doar începutul în Școala lui Cristos; doar ni s-au înregistrat numele ca elevi, pentru a fi învățați de Domnul.

„CEASUL ÎNCERCĂRII”

Domnul a făgăduit Bisericii din perioada Filadelfia că datorită credincioșiei lor, fiindcă „au ținut cuvântul răbdării Mele”, vor fi păziți de „ceasul încercării” care urma să vină asupra întregii lumii ceva mai târziu. Biserica din Laodiceea — Biserica zilelor noastre — nu este păzită de a intra în „ceasul încercării”; dar putem fi siguri că vom fi păziți în timp ce suntem în acest ceas, dacă suntem credincioși și sinceri. Mesajul special al scumpului nostru Domn către faza laodiceeană a Bisericii a fost: „Iată, Eu stau la ușă și bat; dacă aude cineva glasul Meu și deschide ușa, voi intra la el, voi cina cu el și el cu Mine. Celui care va birui îi voi da să stea cu Mine pe scaunul Meu de domnie”. Apoc. 3:20,21.

Deși nu suntem scutiți de acest ceas al încercării, avem o binecuvântare compensatoare ca rezultat al faptului că trăim în timpul parousiei Domnului nostru. Putem avea instrucțiunile Sale, distribuirea de către El a hranei spirituale, hrana „la timp potrivit”, într-un mod și într-un grad de care sfinții Săi niciodată nu s-au bucurat înainte. Și, după cum ne-am putea aștepta, această mare favoare este compensată de încercările subtile și severe ale acestui „ceas al încercării” deosebit. Dacă a fost vreodată un timp în care credincioșii Domnului să aibă nevoie de îndurare răbdătoare, acum este. Dacă au avut vreodată nevoie de sfatul „Prin răbdarea voastră vă veți câștiga sufletele voastre”, acum au nevoie. Cei care pot să îndure cu răbdare vor rămânea în picioare în această zi rea. Toți ceilalți vor cădea. Așa cum ne-a avertizat apostolul, încercările de foc ale acestei zile „vor încerca lucrarea fiecăruia, din ce este făcută”.

((646))

Găsim că această calitate a îndurării răbdătoare lipsește pretutindeni în creștinătate astăzi, chiar și printre majoritatea urmașilor declarați ai lui Cristos. Devine din ce în ce mai rară. Puțini sunt dispuși să îndure ceva — pentru dreptate, pentru Cristos sau pentru altcineva; și dacă îndurarea a ceva neplăcut este absolut necesară, încercarea este suportată cu multă nerăbdare, plângere și iritare. Mai mult, un spirit de sfidare și răzvrătire împotriva a orice aduce cu tăgăduirea de sine sau resemnarea, un spirit de amărăciune intensă crește zilnic în inimile oamenilor.

Această tendință generală a lumii civilizate de astăzi spre a nu îndura, a nu răbda și a se revolta împotriva restricției, în mod necesar își are influența sa asupra tuturor acelora care caută să umble pe calea îngustă. Numai prin harul divin i se poate rezista cu succes și se poate face progres spre dezvoltarea asemănării lui Cristos. Acest har deosebit, care este necesar astăzi copiilor Domnului, le va fi refuzat acelora care nu umblă aproape de Domnul, urmând în urmele lui Isus. Fiindcă urmașii declarați ai lui Cristos trăiesc atât de departe de El, vedem astăzi dezvoltându-se tendințele pe care le-am remarcat printre acei care pretind numele Lui.

Acest spirit atât de răspândit stă la baza violenței mulțimii, care este înăbușită în mare parte prin forța militară, în izbucnirile împotriva legii și ordinii despre care auzim atât de des. Ne putem aștepta ca acest spirit să continue să crească. În rândul maselor există un sentiment că în trecut oamenii au fost prea răbdători, n-au fost destul de agresivi — sentimentul că, dacă ar fi luat lucrurile în propriile mâini cu mult timp în urmă, condițiile prezente ar fi putut fi evitate. Dar cei care au păzit Cuvântul Domnului, de îndurare răbdătoare, care au căutat la El înțelepciunea de Sus, care este „mai întâi curată, apoi pașnică, blândă, ușor de înduplecat, plină de milă și de roade bune”, au învățăt că El are un timp cuvenit în care planurile Sale se vor îndeplini și ei sunt gata să aștepte cu răbdare timpul Său, știind că este cel mai bun. Au învățat că, „Planurile lui Dumnezeu se deschid asemenea albilor crini;
Nu trebuie să le desfacem forțat bobocul închis,
Timpul le va descoperi miezul de aur ascuns”.

UNA DIN ÎNȘELĂCIUNILE DEOSEBITE ALE LUI SATAN

Apostolul ne sfătuiește în privința „ceasului încercării” care este acum peste noi. Multe vor fi asalturile și încercările, iar unele dintre ele vor fi atât de subtile și înșelătoare încât toți cei care nu sunt bine înrădăcinați și întemeiați în Adevăr vor fi îndepărtați prin dovezile false ale acelora pe care lui Satan îi este îngăduit acum să-i utilizeze ca agenți ai săi pentru încercarea tuturor acelora care locuiesc pe fața întregului pământ.

Printre aceste teorii subtile ale adversarului, niciuna nu pare mai înșelătoare decât Știința Creștină, pe nedrept numită astfel; pentru că nu-i nici creștină, nici științifică. Susținută de puterea celui rău, ea poate să promită celor înșelați de ea că, dacă vor afirma un neadevăr și vor stărui în el, vor avea alinare și vindecare de anumite boli și suferințe trupești. Cei care n-au învățat să îndure cu răbdare tot ceea ce Domnul le permite să aibă în privința durerii și bolii — tot ceea ce nu poate fi alinat prin metode raționale și rezonabile — vor fi gata să accepte aproape orice ajutor pe care adversarul l-ar putea aduce în atenția lor. Și pe măsură ce învață să se înșele pe ei înșiși în privința durerii și bolii, și treptat să strice înțelesul adevărat al cuvintelor și să ignore și să tăgăduiască faptele, aceștia devin cu timpul atât de confuzi în mintea lor, încât Adevărul le apare eroare, iar eroarea le apare ca adevăr strălucitor.

UNII SUNT ELIBERAȚI PRIN ADEVĂR

Aceștia înșelați sunt conduși în această înșelare parțial din curiozitate. Li se pare așa de ciudat să audă pe cineva spunând: „Nu există moarte; totul este viață! Nu există durere; totul este sănătate! Nu există rău; totul este bine!” Ei își spun: „Aceste declarații sunt cu siguranță foarte lipsite de logică, totuși sunt curios să știu cum le explică oamenii. Care este filosofia lor?” Aceasta este exact ceea ce dorește adversarul. El dorește astfel să le atragă atenția, pentru ca pas cu pas să-i poată conduce de la o falsitate la alta, până când tot creierul și conștiința le sunt subminate. Ei au acceptat întunericul drept lumină, minciunile drept adevăr. Pentru aceasta sunt răsplățiți cu însănătoșire fizică — o recompensă măruntă!

((647))

Aceasta este răsplata egoismului, a refuzului de a suferi ceva de care ar putea scăpa prin vreun mijloc. Au preferat propria lor cale, calea cea mai atractivă pentru carnea decăzută. Au ales aceasta în locul Adevărului, care n-a prezentat interes pentru carnea lor. Ei au fost gata să schimbe mărturia Domnului de dragul tihnei și confortului fizic, sau ca să-și satisfacă o curiozitate morbidă. Astfel ei au scăpat de necazuri și dureri care, dacă ar fi fost suportate cu răbdare și bucurie, ar fi produs pentru ei binecuvântare și întărirea caracterului. Unii care au fost astfel înrobiți de marele Adversar, foarte puțini, sunt acum eliberați prin puterea Adevărului. Dar a fi eliberați deplin este o sarcină foarte dificilă. În unele cazuri experiențele avute în efortul de a rupe legăturile care îi legau atât de strâns au fost foarte dureroase și au fost însoțite de lovituri din partea celui rău și a oștirilor sale, care i-au ținut în robie atâta timp. Dar merită lupta și durerea pentru a fi eliberați dintr-o astfel de sclavie.

CUM ÎNFĂȚIȘEAZĂ SF. PAVEL CONDIȚIILE PREZENTE

Ceasul încercării nu vine la fel peste toți, pentru că nu toți din creștinătate sunt pe același plan — mental, moral și fizic. Totuși, încercarea așa cum vine peste creștinătate în general, este ilustrată de apostolul Pavel în 2 Tim. 3:1-5. El enumeră aici anumite caracteristici ale „ceasului încercării”. Spune: „Dar să știi că în zilele din urmă vor fi timpuri grele, căci oamenii vor fi iubitori de sine, iubitori de bani, lăudăroși, aroganți, insultători, neascultători de părinți, nemulțumitori, fără evlavie, fără afecțiune naturală, neînduplecați, defăimători (ademenitori la vrajbă), neînfrânați (fără restricții, impetuoși), neîmblânziți, neiubitori de bine, trădători (în care nu poți avea încredere, și-ar vinde pe cei mai buni prieteni din considerente egoiste), obraznici, îngâmfați, iubitori mai mult de plăceri decât iubitori de Dumnezeu, având o formă de evlavie, dar tăgăduindu-i puterea”.

Aceasta este o imagine grăitoare a condițiilor prezente din așa-zisa lume creștină. Fiindcă n-au primit Adevărul în dragoste de el, de aceea Dumnezeu le-a trimis o „lucrare de rătăcire ca să creadă o minciună” și prin aceasta să fie condamnați. Acest ceas al încercării n-a atins încă cea mai mare intensitate a lui, dar credem că acest stadiu va fi atins în foarte scurt timp. Binecuvântați sunt toți aceia care au făcut din Domnul, „din Cel Prea Înalt locuința lor”. Aceștia nu vor fi clătinați; totuși mulți dintre ei vor trece prin încercări și ispite foarte grele. Din scrisori aflăm despre luptele și rugăciunile multora din copiii lui Dumnezeu — unii din cauza propriilor lor imperfecțiuni și slăbiciuni, iar alții din cauza imperfecțiunilor altora; iar alții sunt încercați din cauza grijilor și sarcinilor pământești pe care li se pare că nu sunt în stare să le învingă pe deplin sau să le arunce asupra Domnului.

SĂ AVEM FRICA CUVENITĂ

Simpatizăm cu acești frați dragi și îi sfătuim cum putem mai bine, amintindu-le cuvintele Învățătorului: „Ferice de voi care plângeți acum, pentru că voi veți râde” (Luca 6:21). Inima noastră este îndeosebi plină de grijă pentru cei ale căror scrisori dau dovadă că sunt în ispită, dar nu-și dau seama de aceasta — care sunt absorbiți de ambiție sau de afaceri sau de alte „griji ale acestei vieți și de înșelăciunea bogățiilor” — a căror iubire pentru Adevăr pare să devină mai rece în loc să fie mai caldă, și care par să simtă mai puțin și să vadă mai puțin decât cu ani în urmă. Aceștia par să doarmă când ar trebui să vegheze și să se roage; și ne temem că acest ceas al încercării îi găsește nepregătiți; în vreme ce unii care plâng, se roagă și se luptă sunt mai mult asemenea scumpului nostru Învățător în Ghetsimani; și asemenea Lui vor fi întăriți pentru încercarea finală.

Dragi frați, să avem cu toții foarte multă grijă de noi înșine și unul față de altul, și socotind premiul pus înaintea noastră cu mult mai scump și mai prețios decât orice altceva, „să ne temem deci ca nu cumva, fiind făcută făgăduința pentru intrare în odihna Lui, nici unul dintre noi să nu pară că a rămas în urmă”. Așa să iubim pe copiii dragi ai Domnului, încât binele lor să fie principala noastră preocupare; și aceasta va însemna propria noastră sănătate spirituală. Totuși, nu trebuie să permitem iubirii noastre nici chiar față de frați să ne împiedice încrederea cea mai deplină în iubirea și înțelepciunea Domnului în alegerea Miresei Sale, chiar dacă cernerile vor lua dintre noi pe unii a căror părtășie am prețuit-o.

Să continuăm cu răbdare pe calea noastră — această cale binecuvântată! Să facem cu puterea noastră ceea ce mâinile noastre găsesc de făcut. Curând vom intra în Casa Secerișului! Curând, dacă suntem credincioși, ne vom aduna, ca o ceată glorioasă, ca să nu mai ieșim niciodată. Vom merge cu bucurie, ducând snopii cu noi! Dar să ne amintim că „avem nevoie de răbdare ca, împlinind voia lui Dumnezeu, să putem primi făgăduința”! Evrei 10:36.

((648))

„Ce ușoară va părea atunci orice încercare!
Drumul peregrinajului ce scurt!
Viața de pe pământ un vis mereu în schimbare,
De ziua care răsare risipit!
* * * *
Așadar, pace, inima mea! Și tăcere, gura mea!
Pieptul meu neliniștit, fii calm;
Fiece oră ce trece te pregătește
Pentru eternă odihnă, tot mai mult!”