„Credincios pînă la moarte”

Apoc. 2:1-17

„Fii credincios pînă la moarte și-ți voi da coroana vieții”. v. 10

> Apocalipsa o carte de simboluri — Șapte etape succesive în istoria bisericii creștine simbolizate prin „Cele șapte biserici care sînt în Asia” — Numele bisericilor sînt caracteristice — Marea apostazie — Biserica adevărată numiți „învingători” — Întoarcerea Domnului în timpul perioadei Laodiceene din istoria bisericii.

W.T. 1916 (346-348)

Deși mesajele date celor șapte biserici specificate în Apocalips, fără îndoială au fost aplicabile la ele în mod potrivit, ele au o încă mai largă aplicare la întreagă biserica Evanghelică, numărul șapte reprezentînd completul. Cartea Apocalipsei este o carte de simboluri, pe care Domnul nostru „a trimes-o și a făcut-o cunoscută (a spus-o în semne și simboluri) prin îngerul Său la robul Său Ioan” (Apoc. 1:1). Studenții Bibliei știu că această carte abundă în simboluri sau semne; și noi sîntem satisfăcuți că acestea sînt regula și că literalul este excepția, fiind folosit numai cînd nu se poate evita.

Deci, pentru a fi în armonie cu restul cărții, „cele șapte biserici care sînt în Asia” trebuie să fie simbolice; și, deoarece cartea este în primul rînd istorie scrisă înainte, ele trebuie să simbolizeze șapte etape succesive din istoria bisericii creștine, acoperind perioada între prima și a doua venire a lui Christos. Noi credeam că împlinirea dovedește corectitudinea acestei poziții.

În primul capitol avem o descriere a „Unuia care semăna cu Fiul omului”, după cum îl vede apostolul Ioan în viziune. Una sau mai multe din trăsăturile acestei descrieri ar părea să fie în special potrivite fiecărei etape succesive a bisericii; și în fiecare caz, cel care trimite mesajul este așa descris. Ultima parte a fiecărui mesaj este o promisiune pentru „învingători” și este de asemenea adaptată diferitelor perioade ale istoriei bisericii.

Pentru a da o privire de ansamblu acestui aranjament, vom remarca poziția lor crono-logică. Efes acoperă perioada din timpul apostolilor; Smirna, timpul persecuțiilor păgîne ajungînd pînă prin 325 d. Chr, cînd Constantin a ajuns împăratul Romei și s-a declarat în favoarea creștinismului. Pergam cuprinde perioada de tranziție în timpul căreia s-a ridicat papalitatea; Tiatira cuprinde spațiul în care biserica adevărată a fost în pustie, iar biserica apostată a stat ca o regină și a trăit încîntător cu regii pămîntului. Sardes include un interval scurt chiar de dinaintea reformațiunii; Filadelfia, perioada de la refor-mațiune pînă în vremurile recente; iar Lao-dicea, biserica nominală de astăzi.

Mesajul către biserica din Efes

Cuvîntul Efes înseamnă întîi, de dorit. În timpul acestei perioade, Domnul nostru „ținea șapte stele în mîna Lui dreaptă” etc. (cap. 1:20). Mesagerii bisericilor — Sf. Pavel, Sf. Petru, Sf. Ioan etc. — au fost atît de cu tărie conduși și ținuți în mîna Domnului nostru Isus în timpul acestei epoci, încît noi le acceptăm învățăturile ca fiind ale Lui, crezînd că cuvintele lor au fost în realitate cuvintele Lui. Această etapă a bisericii este lăudată pentru osteneala ei credincioasă, răbdătoare, și pentru puterea ei de discernămînt a adevărului și a învățătorilor adevărați — Fapte 20:28-30; 1 Cor. 11:19.

Pentru această perioadă a fost caracteristic faptul că „ei au părăsit tot și l-au urmat”. Ei au primit cu bucurie răpirea bunurilor lor. Au vîndut ce au avut și au dat celor în nevoie. Deși, adesea, lipsiți de pîinea acestei vieți prezente, ei nu numai că au avut Pîinea Vie, dar au avut și făgăduința „pomului vieții care este în raiul lui Dumnezeu”. A se aminti că toți pomii din Eden erau pomi ai vieții, dar că acela din mijlocul grădinii a fost atunci pomul oprit, din care mîncîndu-se, prin neascultare, a venit moartea asupra lui Adam și asupra întregii lui rase. Pomul din mijlocul grădinii a fost numit „pomul cunoștinței binelui și răului”; și făgăduința Domnului nostru, din studiul de astăzi, este că învingătorii din vîrsta Evanghelică vor avea deplină libertate să se împărtășească din acel pom, sub cele mai binecuvîntate și satisfăcătoare condiții, cînd cunoștința le va fi spre folos, sub aprobarea divină, și nu le va aduce atunci un blestem.

Biserica din Smirna

Smirna înseamnă amărăciune. Mir și Mara sînt cuvinte înrudite. Această etapă a bisericii creștine a fost perioada celor mai amare persecuții sub împărații romani, de la Nero la Dioclețian. În mesajul Său către biserica din această epocă, Domnul nostru se numește pe Sine „Cel dintîi și Cel de pe urmă, Cel ce a murit și a înviat”. În nici un alt sens sau mod n-ar putea fi El primul și ultimul, decît ca singura creație directă a Tatălui, prin care toate celelalte au fost create. Orice altă vedere ar fi în conflict cu Scripturile: Apoc. 3:14; Col. 1:15; 1 Cor. 8:6; Ioan 1:1-3.

„Diavolul are să arunce în temniță pe unii din voi ca să vă încerce și veți avea un necaz de zece zile”. Astfel a informat Domnul pe servii Lui credincioși din această perioadă, că timpul lor va fi un timp de mare persecuție. Roma păgînă simbolizată aici prin Diavolul, a fost cel mai diavolesc din toate guvernele pămîntești, dacă este văzută în lumina persecuțiilor ei sîngeroase. Cele zece zile simbolice se referă la ultima și cea mai severă ((5)) persecuție de sub împărații romani — aceea a domniei lui Dioclețian 303-313 (d. Chr.). Cei care au citit istoria acestei perioade pot înțelege adîncimile cuvintelor „ca să vă încerce”. Unele din cele mai mărețe ilustrații ale suferinței creștine pe care le-a văzut lumea vreodată, s-au petrecut în timpul perioadei Smirna a bisericii. Chemarea a fost pentru credincioșie pînă la moarte; făgăduința a fost că învingătorii „nu vor fi vătămați de a doua moarte”, ci vor căpăta coroana vieții — nemurirea.

Biserica din Pergam

Pergam înseamnă înălțare pămîntească. Vorbitorul este „Cel care are sabia ascuțită cu două tăișuri” (grecește: cu două guri) — Cuvîntul lui Dumnezeu. În timpul acestei perioade, în timp ce biserica nominală devenea populară, creștinii adevărați erau încercați și probați prin introducerea și dezvoltarea ideilor păgîne și papale. Preoții păgîni, ne voind să-și piardă pozițiile de onoare și de influență printre popor, au căutat să-și adapteze ideile ca să se potrivească noii religii. Astfel, în timp ce nominal declarau creștinismul, au adus cu ei în biserica creștină multe din ideile lor de dinainte. Acestea au fost în cele din urmă altoite în adevărata tulpină — „credința dată o dată sfinților” — Iuda 3.

Astfel, treptat, biserica a fost dusă în eroare, în practici rele și departe de Dumnezeu. Aceasta este ceea ce vrea să spună în vers. 14 prin aluzia la Balaam și Balac. A se aminti că Balaam, care fusese un profet al lui Dumnezeu, a învățat pe regele Balac, cum să ispitească pe Israel spre păcat, și astfel a înfăptuit ceea ce nu putea îndeplini prin propriile lui puteri (Nr. 23; 24; 31:16). Astfel, acești preoți păgîni au învățat biserica să se complacă în curvia spirituală, aducînd astfel asupra ei ruina nimicitoare a mîniei lui Dumnezeu.

„Învățăturile Nicolaiților” par să fie teoria domniei sau căpeteniei în biserică. Conflictul în legătură cu cine să fie cel mai mare, a existat printre mulți din patriarhii — părinții bisericilor proeminente. La conciliile lor a existat o luptă aprigă pentru supremație. Tendința a fost spre un cap pămîntesc și desigur mulți au tînjit onoarea. Patriarhii din Ierusalim, Antiohia, Constantinopole și Roma au fost cei mai proeminenți. Primii doi s-au retras din conflict, dar cearta a continuat cîteva sute de ani între Constantinopole și Roma. S-a liniștit numai printr-o diviziune a bisericii cea de răsărit sau biserica greacă, acceptînd pe patriarhul din Constantinopole ca și cap al ei; cea de apus sau biserica papală, recunoscînd pe episcopul — papa sau părintele — din Roma.

Mulți dintre adevărații urmași ai Învățătorului din biserici, au denunțat această încercare de a nu se supune poruncii directe a lui Isus „să nu numiți pe nimeni tată” (Mat. 23:9). Desigur, ei au suferit persecuția făgăduită (2 Tim. 1:12). Această clasă din Pergam este lăudată de către Domnul nostru prin simbolul „Antipa, Martorul Meu credincios”. În grecește, anti înseamnă împotriva și papa înseamnă părinte. În această etapă de dezvoltare a bisericii, cei care au căutat să fie populari au primit retribuții de la biserică; dar promisiunea către învingători este cea de plăcere și onoare, care vor fi veșnice.

Biserica din Tiatira

Tiatira pare să însemne „parfumul dulce al sacrificiului”. Aceasta a fost perioada persecuției papale. Biserica fecioară îndura greutățile pustiei, în timp ce biserica apostată stătea pe tronul iubitului ei regal. Mesajul este trimis de către Cel „care are ochii ca para focului”, ca să vegheze asupra celor credincioși ai Lui în timp ce ei au călătorit prin văile întunecoase ori s-au ascuns în grotele mai întunecoase ale pămîntului; și „picioarele ca arama aprinsă”, ca să umble alături de ei, în timp ce ei escaladau munții colțuroși sau călătoreau osteniți, căutînd un loc să semene sămînța adevărului.

Mesajul conține o aluzie la un vechi profet credincios care a fugit ca să-și scape viața în pustie, de mînia soției idolatre a unui rege. Ilustrația este din istoria profetului Ilie (1 Regi 18:19). Izabela a fost protectoarea preoților lui Baal. Soțul ei a fost împărat și ea i-a mînuit puterea pentru scopurile ei proprii. Seceta de 3 ani și jumătate a fost, evident, un tip al „vreme, vremi, și o jumătate de vreme” — 1260 ani — de foamete spirituală, „nu foamete de pîine, nici sete de apă, ci foame și sete după auzirea cuvintelor Domnului.” — Amos 8:11.

A doua venire a Domnului

Sardes, se spune că înseamnă ceea ce rămîne, ca și cum ea a însemnat o rămășiță nefolositoare, ceva din care ieșise viața sau virtutea. Biserica nominală, în timpul acestei perioade, părea a fi ceea ce nu era, avînd o formă de evlavie fără putere. Sardes era ceea ce a rămas din biserica adevărată, care fusese dusă în pustie; dar, cînd persecuția a început să scadă, și zelul ei s-a micșorat. Persecuția a dezvoltat întotdeauna vigoarea bisericii.

Mulți au astăzi caracteristicile Sardes. Pentru aceștia există o avertizare fatală în Apoc. 3:3. A doua venire a Domnului nostru este descrisă de șapte ori, ca fiind ca un hoț, pe furiș. Numai celor care veghează le este cunoscută apropierea unui hoț. Cei care dorm vor fi treziți numai după ce El a luat stăpînirea deplină, după ce lucrarea Lui de nimicire a progresat. Deși ei se pot trezi atunci, este prea tîrziu. Ei au fost depășiți. Astfel Domnul nostru va fi prezent, dar invizibil și necu-noscut — exceptînd pe cei veghetori — timp de cîțiva ani după sosirea Lui; și prezența Lui va fi recunoscută de către cei ce dorm, numai cînd zgomotul stricării casei celui tare crește treptat. Atunci, încet, își vor da seama ce este și care va fi rezultatul.

Motivul pentru care mulți creștini declarați nu pot recunoaște Parousia Domnului nostru — prezența — este că ei caută un Christos în trup, vizibil ochiului trupesc, făcînd o demonstrație impunătoare, pe care ei n-o pot pune la îndoială. Nedîndu-și seama de faptul că corpurile spirituale nu pot fi văzute de ochi omenești fără o minune, ei nu pot înțelege cum poate El fi prezent în timp ce „toate rămîn așa cum erau de la începutul zidirii” (2 Pet. 3:3, 4). Astfel, ei nu pot înțelege „semnele timpurilor”, care revelează întoarcerea Lui.

((6))

Biserica din Filadelfia

Filadelfia înseamnă iubire frățească, după cum este bine cunoscut. Această etapă din istoria bisericii, evident a început la reformațiune; și există mulți care încă trăiesc, avînd caracteristicile descrise.

Există o asemănare considerabilă între lucrarea începută la Rusalii și aceea a lui Luther și a prietenilor lui. Reformațiunea a fost, într-un sens, începutul unei ere noi, o auroră de lumină acolo unde totul fusese întuneric, separarea adevărului de fals și un nou început pe calea adevărului. Fără îndoială că toate puterile lui Satan au fost exercitate pentru a închide ușa deschisă atunci; dar „Cel Adevărat” spusese: „pe care nimeni n-o poate închide”. Comparată cu oștile puternice ale vrăjmașilor lor, mica ceată de reformatori avea doar „puțină putere”, dar ei știau că au adevărul și se încredeau pe deplin în Cel care l-a dat. Astfel, Învățătorul a putut spune ,,ai păzit Cuvîntul Meu și n-ai tăgăduit Numele Meu”.

În timpul perioadei Filadelfia, în special în prima și ultima fază a ei, credincioșii au fost, fie obligați să iasă din templul nominal, fie scoși afară pentru mărturia lor fățișă. Răsplata promisă lor este că vor fi, nu doar o parte neimportantă, ci una vitală — un stîlp în Templul cel adevărat și veșnic — o parte care nu poate fi îndepărtată, atîta timp cît există construcție. În timpul stării lor de încercare, numele lor au fost scoase afară ca rele. Ei au fost înfierați ca necredincioși și eretici. Ei n-au fost recunoscuți ca și copii ai lui Dumnezeu, ca și cetățeni ai patriei cerești, ca și creștini. Toate acestea vor fi inversate. „Domnul cunoaște pe cei care sînt ai Lui” și la timpul cuvenit îi va recunoaște pe deplin și veșnic.

Biserica nominală de astăzi

Se interpretează că Laodicea înseamnă un popor încercat sau judecat. Descrierea ne arată că ei au fost încercați și găsiți ușori. Dacă înțelegem ce a vrut să spună Christos în acest mesaj, el este în special trimis acelora care-i pretind numele, dar neagă adevărul pe care El însuși îl prezintă aici. Fie ca aceia care citesc acest mesaj special să facă așa, cu grijă de-osebită.

„Începutul zidirii lui Dumnezeu” „Ce credeți voi despre Hristos? Al cui fiu este?” (Mat. 22:42). Această întrebare a avut multe răspunsuri. Mai multă teologie biblică și mai puțină teologie din cărțile de cîntări ar fi făcut subiectul mai clar tuturor. Doctrina trinității este total opusă Scripturii și nu are nici măcar un text rezonabil să o sprijină, dacă binecu-noscuta introducere a lui 1 Ioan 5:7 este înlăturată și dacă este înțeles cum se cuvine Ioan 1:1. Noi sugerăm ca orice cititor, care nu vede clar acest subiect, să citească cu grijă și cu rugăciune cap. 17 al Evangheliei după Sf. Ioan.

Mesajul către etapa Laodiceană a bisericii ilustrează biserica nominală de astăzi, așa cum o vede Domnul nostru. Într-un sens, ea nu este rece. Ea are mult zel, dar nu conform cunoștinței. Ea și-a organizat armatele, și-a dezvoltat mașinăria și și-a înmulțit magazinele; dar totuși vrăjmașul nu cade în fața ei. Ea pretinde că principalul ei obiectiv este să convertească pe păcătoși, să nască copii spi-rituali. Profetul pune aceste cuvinte în gura creștinilor nominali, cînd aceștia se trezesc la o cunoștință a situației: „Am conceput, am simțit dureri și, cînd să naștem am fost ca și cum am fi născut vînt; n-am lucrat mîntuirea țării și n-am dat naștere locuitorilor lumii” (Is. 26:16-18). Aceasta se spune după ce ei și-au dat seama de prezența Domnului.

Noi să nu căutăm lumina unde a rămas puțină, ci reflecțiile unei glorii trecute care pălesc. Nuanța ștearsă care apare acum, este numai fumul iluminat de razele pătrunzătoare de la mîna care scrie sus pe perete „Mene, mene, techel upfarsin” adică, „numărat, numărat, cîntărit și împărțit” (Dan. 5:25-29). Domnul nostru s-a întors, necunoscut bisericii Laodiceene. El a stat la ușă și a bătut. Dacă erau treji, ar fi auzit. Domnul nostru a prezis clar că va veni ca un hoț; dar n-a spus la care ceas.

În timp ce biserica nominală este încă, după cît se pare, în putere, în timp ce vechea glorie plutește încă în jurul ei, în timp ce este încă respectabil și onorabil a fi un membru al bisericii, Turma Mică a căutătorilor de adevăr sînt disprețuiți și respinși. Ei sînt acoperiți de ocară, pentru că îndrăznesc să arate greșelile unei biserici lumești. Ei sînt priviți de sus, de către cea care șade ca „o regină mîndră, ridicată pentru ca să poată avea o cădere mai mare.” — Apoc. 18:7, 21.