((1))

Bătălia Armaghedonului - Prefața autorului
Prefața autorului

PRIMA EDIȚIE a acestui volum a fost publicată în 1897. El se referă la perioada sfârșitului acestui Veac Evanghelic, a suprapunerii acestuia peste Noua Dispensație — o perioadă care aduce lumii binecuvântări minunate, care, la rândul lor, din cauza stării nepregătite a inimii oamenilor, devin tot mai mult cauze de fricțiune, nemulțumire, strâmtorare. Dacă binecuvântările ultimilor patruzeci și trei de ani ar fi să continue în ritmul de creștere din prezent, nemulțumirea oamenilor ar crește și ea, și însuși scopul lui Dumnezeu în privința stabilirii Împărăției lui Mesia și a binecuvântării omenirii prin ea ar fi zădărnicit.

Din această cauză, Dumnezeu permite ca zorile Mileniului să vină treptat asupra lumii. Deși oamenii se trezesc din amorțeala trecutului, ei nu se gândesc la Domnul și nu recunosc harul Său în legătură cu binecuvântările prezente și viitoare. Am evaluat că acești patruzeci și trei de ani au adus omenirii de o mie de ori mai multă bogăție decât a fost creată în timpul celor șase mii de ani trecuți. Condițiile îmbunătățite ale tuturor oamenilor din țările civilizate, scurtarea orelor de lucru etc., sunt contrabalansate de o cunoștință mai mare și de o nemulțumire care vine odată cu ea. Aceasta este în armonie cu declarația Domnului privind acest timp. Descriind timpul nostru în profeția lui Daniel, El spune: „Mulți vor alerga încoace și încolo și cunoștința va crește”. „Cei înțelepți vor înțelege”, „căci acesta va fi un timp de strâmtorare, cum n-a mai fost de când sunt popoarele”. Dan. 12:1-4, 10.

Cu alte cuvinte, creșterea cunoștinței este răspunzătoare de creșterea nemulțumirii și a fricii care aduc Armaghedonul sau Ziua Răzbunării lui Dumnezeu asupra întregii lumi. În războiul cel mare actual, vedem că fiecare din marile națiuni s-a temut de prosperitatea celorlalte. Deși toate au devenit fabulos de bogate, toate sunt mai nemulțumite decât oricând înainte și mai temătoare că s-ar putea întâmpla ceva, care să le oprească îmbogățirea și să întoarcă șuvoiul bogăției spre porturile rivale. Teama lor una de alta a hotărât că ((2)) războiul trebuie să vină și prezentul a fost ales ca cea mai favorabilă ocazie, înainte ca cel slab să devină prea tare. Același spirit se manifestă pretutindeni — nemulțumire față de prezent și trecut, teamă față de viitor și un egoism care dă puțină atenție Regulii de Aur. Conflictul dintre capital și muncă este în legătură cu aceasta, și trebuie să ne așteptăm ca astfel de lucruri să meargă din rău în mai rău.

Surse competente declară că datoriile națiunilor combatante sunt de cincizeci și cinci de miliarde de dolari — o sumă care, desigur, nu poate fi plătită niciodată în aur; și toată lumea știe că nu există aur suficient să se plătească dobânzile pe datoriile lumii. Aceasta atrage după sine falimentul — imediat ce războiul se va sfârși și emiterea de acțiuni va înceta să furnizeze bani pentru plata dobânzilor pe celelalte acțiuni. Națiunile cad astfel în abisul falimentului, dar se întâmplă cu ele așa cum se întâmplă în cazul căderii unui om, senzațiile nu sunt atât de rele până când căderea se oprește printr-un șoc demoralizator. Evident că războiul nu se va opri din lipsă de oameni care să împuște și să fie împușcați, ci fie din lipsă de hrană, fie din slăbiciune financiară. Opinia autorului este că va fi cea din urmă.

Deja regii politici și financiari și consilierii lor sunt în mare dilemă cu privire la ceea ce trebuie făcut după încheierea războiului ca să se împiedice o revoluție mondială a celor nemulțumiți. Douăzeci de milioane de oameni care acum sunt sub arme vor avea nevoie de lucru. Să presupunem că un sfert din ei sunt reținuți în armată, ce se va face cu ceilalți trei sferturi rămași? Aceasta este întrebarea care îi frământă pe mulți din înțelepții lumii. Lumea se descurcă acum fără ei și de asemenea fabrică mari cantități de provizii militare și muniție. Evident că s-ar putea descurca fără acești douăzeci de milioane de oameni. Fără să le pese de viața umană, ei vor fi mai mult sau mai puțin o amenințare în fiecare țară. Britanicii fac pregătiri să-i convingă pe cei care sunt în plus să devină fermieri în Canada și Australia. Alte națiuni urmează fără îndoială un curs asemănător în măsura în care pot. Dar toți își dau seama că le va fi greu să facă față acestei situații.

((3))

Biblia arată că aproximativ în acest timp sistemele Bisericii Nominale ale lumii se vor ridica din nou la mare proeminență în legătură cu puterile civile. Putem vedea deja motivele pentru aceasta. Toate împărățiile, slăbite financiar, își vor da seama de necesitatea ținerii publicului sub o autoritate dominantă și a preîntâmpinării a orice este înrudit cu Socialismul sau cu Anarhia. Ei vor privi în mod firesc spre marile instituții religioase numite Biserici ca să-i susțină, să-i amenințe pe oameni cu chinurile viitoare, și în general să ajute ca Barca Statului să nu se răstoarne. Bisericile vor fi și ele gata și bucuroase de o astfel de ocazie. Deja se adună laolaltă ca un sul — pe de o parte catolicii, pe de alta protestanții, opuși și totuși legați — fiecare parte unită și federalizată după cele mai bune puteri ale sale.

Dar Biblia declară că această domnie „ca o regină” va fi scurtă, și căderea Babilonului va fi groaznică — asemenea unei mari pietre de moară aruncate în mare. În timpul puterii acestei așa-zise „regine” pentru o perioadă scurtă, lumea va fi sub o mare încordare în privința oricărei prezentări a Adevărului. Și cei găsiți loiali lui Dumnezeu și principiului vor suferi fără îndoială din această cauză.

La timpul căderii Babilonului, puternicii de pe pământ, prinții și regii finanțelor și politicii, vor sta deoparte, păzindu-se de o legătură prea strânsă cu el, cu toate că îi vor plânge cu amar nimicirea, dându-și seama că o prevestește pe a lor proprie. Apoi foarte repede va veni completa răsturnare și nimicire a guvernelor prezente ale neamurilor, reprezentate simbolic în Biblie ca un mare foc care va arde tot pământul — toate instituțiile — religioase, sociale, politice și financiare.

Având în vedere faptul că acest volum a fost scris cu douăzeci de ani în urmă, nimeni nu trebuie să fie surprins să afle că unele din afirmațiile lui, deși neașteptat de puternice, nu reflectă acum Adevărul deplin. De exemplu, bogăția lumii s-a înmulțit enorm în acești douăzeci de ani. Combinațiile capitalului au crescut grozav în ceea ce privește rentabilitatea, puterea și influența. Se estimează că în ultimii patru ani capitalul Statelor Unite a crescut cu zece miliarde pe an.

((4))

În acest volum s-a arătat că deși la timpul scrierii lui Trusturile erau mai degrabă folositoare decât dăunătoare, totuși acești giganți, născuți din avariție și zidiți pe egoism, vor deveni în cele din urmă o amenințare, un pericol pentru oameni și pentru interesele lor. Am ajuns acel timp și mulți își dau seama că pericolul este asupra noastră. Nimic rău nu se poate face atât timp cât mașinăria merge bine și este sub control; dar când va veni momentul ca interesele managerilor și ale capitaliștilor să fie în direcția opusă intereselor angajaților și ale publicului, atunci fiți atenți! Amintiți-vă Cuvântul inspirat — că acesta trebuie să fie „un timp de strâmtorare cum n-a fost de când sunt popoarele”.

Cât de fericiți suntem că limita extremă a omului din acest Timp de Strâmtorare va fi ocazia Domnului! El așteaptă să fie îndurător. Este doritor să reverse peste omenire binecuvântările Împărăției Milenare, timp de o mie de ani, pentru ridicarea lor din condițiile păcatului și morții înapoi la chipul și asemănarea lui Dumnezeu. El știe dinainte că ei trebuie să-și primească mai întâi lecțiile. A arătat deja aceasta celor care au ochi de văzut, dându-le mai mult de patruzeci de ani din perioada zorilor — care însă în loc de a aduce lumii binecuvântări și fericire, au adus tot mai multă nemulțumire. Acum Domnul va permite omenirii să meargă până la capăt cu realizarea propriilor ei planuri și proiecte. El îi va permite să demonstreze zădărnicia tuturor acestor proiecte și că nimic în afară de intervenția divină n-o va salva de naufragiul întregii structuri a societății. Întradevăr, El va permite naufragiul și apoi va reorganiza omenirea sub Mesia; pentru că El promite că Împărăția Sa va fi „dorința tuturor neamurilor”. Hagai 2:7.

Slujitorul vostru în Domnul,
Charles T. Russell
Brooklyn, N.Y.,
1 octombrie 1916

((i))

Prefață

Bătălia Armaghedonului

„Al șaselea a vărsat potirul lui peste fluviul cel mare, Eufrat. Și apa lui a secat, ca să fie pregătită calea împăraților de la răsăritul soarelui. Apoi am văzut ieșind din gura balaurului și din gura fiarei și din gura prorocului mincinos, trei duhuri necurate ca niște broaște. Acestea sunt duhuri de demoni care fac semne și care se duc la împărații întregii lumi locuite, ca să-i strângă pentru războiul zilei celei mari a Dumnezeului Celui Atotputernic. «Iată, Eu vin ca un hoț. Ferice de cel care veghează și își păzește hainele, ca să nu umble gol și să nu i se vadă rușinea.» Și i-au strâns în locul care în evreiește se numește Armaghedon.” Apocalipsa 16:12-16.

Armaghedon este un cuvânt ebraic și înseamnă Dealul Meghido sau Muntele Nimicirii. Meghido ocupa o poziție foarte însemnată la marginea sudică a Câmpiei Esdraelon și domina o trecătoare importantă înspre ținutul deluros. Acest loc a fost marele câmp de luptă al Palestinei, unde s-au dat multe lupte faimoase din istoria Vechiului Testament. Acolo Ghedeon și mica sa ceată au alarmat și au dezorientat pe madianiți, care s-au omorât unul pe altul în luptă (Jud. 7:19-23). Acolo împăratul Saul a fost învins de filisteni (1 Sam. 31:1-6). Acolo împăratul Iosia a fost ucis de faraonul Neco întrunul dintre cele mai dezastruoase conflicte din istoria lui Israel (2 Cron. 35:22-25). Acolo, de asemenea, au trăit împăratul Ahab și soția lui Izabela, în cetatea Izreel, unde Izabela a avut apoi o moarte oribilă. 2 Împ. 9:30-37.

Aceste bătălii au fost într-un anumit sens tipice. Înfrângerea madianiților a eliberat poporul Israel din robia lui Madian. Astfel Ghedeon și ceata lui au simbolizat pe Domnul și Biserica Sa, care vor elibera omenirea din robia păcatului și a morții. Moartea împăratului Saul și răsturnarea împărăției sale de către filisteni a deschis calea domniei lui David, care a simbolizat pe Mesia. ((ii)) Împăratul Ahab a simbolizat guvernul civil, numit simbolic în Apocalipsa „Balaurul”. Împărăteasa Izabela a preumbrit simbolic pe marea prostituată, Babilonul, și astfel ea este menționată cu numele. „Tu lași ca Izabela, femeia aceea care își zice ea însăși prorociță, să învețe și să ducă pe căi greșite pe robii Mei.” Apoc. 2:20.

În Scripturi, evident Domnul a văzut potrivit să asocieze numele acestui faimos câmp de luptă, Armaghedon, cu marea controversă dintre Adevăr și Eroare, drept și nedrept, Dumnezeu și Mamona, cu care se va sfârși Veacul Evanghelic și se va introduce Veacul Mesianic. El a folosit intenționat un limbaj foarte simbolic în ultima carte a Bibliei, evident cu scopul ascunderii anumitor adevăruri importante până la timpul potrivit pentru descoperirea lor. Dar chiar și la timpul potrivit, „nici unul din cei răi nu va înțelege” (Dan. 12:10). Nici unul dintre cei care nu sunt în armonia inimii cu Dumnezeu nu va ști; ci numai cei înțelepți din poporul Său — clasa fecioarelor înțelepte din pilda Domnului. Mat. 25:1, 13.

De aceea, când analizăm textul nostru nu trebuie să așteptăm o adunare de oameni în mod literal la Dealul Meghido. Mai degrabă trebuie să căutăm ceea ce este simbolizat prin acest munte. Multe lucruri sunt numite „Bătălia Armaghedonului”; această expresie este folosită în multe feluri și din multe puncte de vedere. Dar creștinii își dau seama că acest cuvânt, Armaghedon, aparține în mod special Bibliei, unde este folosit într-un sens spiritual. De aceea, dacă prezentul este un timp potrivit pentru a analiza Bătălia Armaghedonului din punct de vedere politic, în mod sigur este timpul potrivit pentru a analiza termenul și din adevărata lui perspectivă religioasă.

Cu toții știm că Apocalipsa este plină de simboluri. Se pare că Dumnezeu a așezat această carte ultima în Biblie cu intenția de a acoperi adevăruri mari și importante. Că ea conține adevăruri de valoare, este opinia tuturor celor care studiază Biblia. Totuși, atât de iscusit a ascuns Dumnezeu aceste adevăruri, încât poporul său din timpurile trecute nu le-a putut discerne pe deplin și clar. Studenții Bibliei cred că aceasta a fost intenția divină, nu numai pentru că aceste adevăruri nu-și aveau timpul să fie înțelese, ci și pentru că Dumnezeu intenționează să țină ascunse de lume anumite trăsături ale Adevărului Său. Omenirea a înțeles ((iii)) întotdeauna greșit Planul divin; pentru că Dumnezeu în înțelepciunea Sa dorește ca ea să-l înțeleagă greșit. Adevărurile consemnate în Apocalipsa nu sunt pentru lume, nici pentru creștinii nominali, ci pentru Biserică — Trupul lui Cristos, cei evlavioși, „Biserica celor întâi-născuți, care sunt scriși în ceruri”. Pentru aceștia cunoștința va deveni „hrană la timpul potrivit”. „Cei înțelepți vor înțelege.”

Scripturile conțin din belșug aluzii la Armaghedon. Domnul nostru Isus îl numește „un necaz așa de mare, cum n-a mai fost niciodată de la începutul lumii până acum și nici nu va mai fi” (Mat. 24:21). Profetul Daniel îl descrie ca „un timp de strâmtorare cum n-a fost de când sunt popoarele și până la vremea aceasta” (Dan. 12:1). În strânsă legătură cu această afirmație, Daniel declară că „se va scula marele prinț Mihail, ocrotitorul fiilor poporului” Israel, Reprezentantul lui Dumnezeu. Cuvântul „Mihail” înseamnă „Cel care este asemenea lui Dumnezeu” — Cel ca Dumnezeu. El Se va scula pentru mântuirea poporului lui Dumnezeu, pentru corectarea erorii și răului, pentru stabilirea binelui și adevărului, ca să aducă omenirii marea Împărăție a lui Dumnezeu, care a fost vestită din zilele lui Avraam.

Timpul pentru stabilirea Împărăției lui Mesia

Apocalipsa sfântului Ioan fiind o carte de simboluri, ea nu va fi înțeleasă de lume. Dumnezeu Însuși a spus că nici chiar Biserica nu se poate aștepta să înțeleagă decât la un anumit timp. Când Profetul Daniel a întrebat cu privire la înțelesul viziunii sale, îngerul a răspuns: „Du-te Daniel! Căci cuvintele acestea vor fi ascunse și pecetluite până la timpul sfârșitului” — nu sfârșitul lumii, ci sfârșitul veacului — sfârșitul acestei Dispensații. „Pământul rămâne pentru totdeauna.” Ecl. 1:4.

Sf. Petru ne spune că acest veac trebuie să se termine printr-un foc mare — simbol al Timpului de Strâmtorare, în care vor fi înghițite instituțiile actuale (2 Pet. 3:8-13). În altă parte în Scripturi, acest Timp de Strâmtorare îngrozitor este reprezentat simbolic printr-o furtună, printr-un vârtej de vânt, printr-un foc, care va mistui totul. După ce ordinea actuală va trece în marele Timp de Strâmtorare, Însuși Dumnezeu Își va ((iv)) stabili Împărăția — cea pentru care ne rugăm: „Vie împărăția Ta; facă-se voia Ta, precum în cer așa și pe pământ”.

Deci, dacă există ceva care să indice că trăim la sfârșitul Veacului Evanghelic, ceva care să indice că Fecioarele își curăță candelele, putem rămâne asigurați că timpul pentru ca Fecioarele Înțelepte să intre în glorie este aproape. Ce mesaj binecuvântat este acesta pentru „toți cei care iubesc arătarea Lui!”

În aceeași profeție care spune că Timpul Sfârșitului este timpul ca cei înțelepți față de Dumnezeu să înțeleagă, se spune și că acest timp este marcat în mod special de două aspecte deosebite: primul, „mulți vor alerga încoace și încolo”; al doilea, „cunoștința va crește” (Dan. 12:4). Astăzi vedem această profeție împlinită. Pretutindeni în lume oamenii aleargă încoace și încolo ca niciodată înainte. Căi ferate, vapoare cu abur, automobile, mașini electrice — la suprafață, în subteran și în aer — transportă omenirea pretutindeni. Creșterea generală a cunoștinței caracterizează ziua noastră minunată. Orice copil în vârstă de zece ani poate să citească. Pretutindeni în lume există cărți, ziare, Biblii în fiecare casă — ocazie pentru cunoștință cum n-a mai fost niciodată de când este omul pe pământ.

Remarcabila împlinire a acestei profeții marchează ziua noastră ca Timpul Sfârșitului, cu care trebuie să se încheie Dispensația actuală și să se introducă Noua Dispensație — timpul când oamenii lui Dumnezeu vor fi în stare să înțeleagă situația și să se pregătească pentru schimbarea lor.

Principii sunt în discuție, nu persoane

Toți creștinii pun cartea Apocalipsei pe seama Domnului, așa cum spune sf. Ioan (Apoc. 1:1). De aceea noi nu suntem răspunzători de simbolismul folosit în această carte. Există atât de multe moduri în care cineva poate fi înțeles greșit, chiar și de către creștinii buni, încât în mod firesc noi simțim o ezitare în privința exprimării vederilor noastre. Începând să prezentăm cum înțelegem noi simbolurile Apocalipsei, dorim să declarăm cât se poate de clar că nu spunem nimic împotriva creștinilor evlavioși de nicăieri, din nici un timp, din nici o biserică sau din afara oricărei biserici. Nu avem nimic de zis în privința oamenilor. Discutăm ÎNTOTDEAUNA PRINCIPII, DOCTRINE; ((v)) NICIODATĂ persoane! Dumnezeu nu ne-a însărcinat să-i discutăm pe oameni; noi trebuie să discutăm Cuvântul Său.

Pe măsură ce prezentăm interpretările date de noi simbolurilor Apocalipsei, ne dăm seama că Cuvântul lui Dumnezeu comunică o acuzare îngrozitoare a unora dintre marile sisteme ale zilelor noastre — a unora pe care de mult le-am respectat și stimat, în care am gândit că se află mulți care sunt evlavioși în cuvânt și faptă. De aceea, să facem o deosebire clară între persoane și sisteme. Nu spunem nimic împotriva individului evlavios, dar în interpretarea Cuvântului lui Dumnezeu ceea ce avem noi de spus este numai în privința acestor sisteme. Credem într-adevăr că oamenii evlavioși ai lui Dumnezeu sunt lăsați în afara acestor simboluri, probabil fiindcă sfinții lui Dumnezeu, comparativ cu sutele de milioane de oameni, sunt numai o clasă mică, așa cum a spus Isus: „Nu te teme, turmă mică”.

Venind la interpretarea simbolurilor din Apocalipsa 16:13-16, aflăm că sunt trei mijloace legate de strângerea oștirilor pentru acestă Bătălie a Armaghedonului. Citim că din gura Fiarei, din gura Prorocului Mincinos și din gura Balaurului ieșeau trei spirite necurate ca niște broaște; și că aceste trei spirite necurate, asemenea broaștelor, s-au dus să cutreiere lumea ca să adune întreaga lume la această Bătălie a Armaghedonului.

Prin urmare, este potrivit să ne întrebăm la ce sisteme se referă aceste cuvinte simbolice — Balaurul, Fiara și Prorocul Mincinos. După ce vom descoperi ce înseamnă acești termeni, vom întreba ce este simbolizat prin broaștele care ieșeau din gura lor.

De-a lungul Bibliei, o Fiară este simbolul folosit ca să reprezinte un guvern. În profeția lui Daniel, marile imperii universale ale pământului sunt simbolizate în acest fel. Babilonul a fost leul, Medo-Persia ursul, Grecia leopardul și Roma balaurul (Dan. 7:1-8). Imperiul Roman există încă. Creștinătatea este parte din marele Imperiu roman care a început în zilele lui Cezar și care, potrivit Scripturilor, este încă în lume.

De fapt toți exegeții Bibliei sunt de acord că Balaurul din Apocalipsa reprezintă numai puterea civilă, oriunde s-ar găsi aceasta. Nu înțelegem că aceasta înseamnă că toate puterile lumii sunt rele sau sunt de la Diavol, ci că Balaurul este simbolul pe ((vi)) care Domnului I-a plăcut să-l folosească pentru a reprezenta puterea civilă.

Fiara din Apocalipsa 16:13 este aceeași care este menționată în Apocalipsa 13:2, unde este descrisă ca asemănându-se unui leopard — cu pete. Interpreții protestanți ai Apocalipsei sunt de acord că acest simbol se referă la sistemul papal — nu la papa, nu la adunările catolice, nu la catolici ca indivizi, ci la sistem ca întreg, care a existat de secole.

În Cuvântul Său, lui Dumnezeu I-a plăcut să recunoască papalitatea ca un sistem, ca un guvernământ. Papalitatea pretinde că Împărăția lui Dumnezeu, Împărația lui Mesia, a fost stabilită în 799 d. Cr.; că ea a durat o mie de ani, exact atât cât declară Biblia că va dura Împărăția lui Cristos, și că a expirat în 1799 d. Cr. Ei mai pretind și că din 1799 această Împărăție a lui Cristos (adică sistemul papal, reprezentat în Apocalipsa prin Fiară) a suferit violență; și că în acest timp Diavolul a fost dezlegat, în împlinirea Apocalipsei 20:7.

Istoria consemnează că era care s-a încheiat în 1799, marcată de campania egipteană a lui Napoleon, a pecetluit și a definit limita stăpânirii papale peste neamuri. Napoleon a luat chiar pe papa prizonier și l-a dus în Franța, unde a murit. Această experiență umilitoare, pretind romano-catolicii, marchează timpul dezlegării lui Satan, în împlinirea Apocalipsei 20:7.

Noi nu putem fi de acord cu interpretarea profeției dată de frații noștri catolici. Domnul nostru avea desigur dreptate când a declarat că „prințul lumii acesteia” este Satan și că aceasta este lumea sau „veacul rău de acum”. Motivul pentru care pretutindeni există atât de multă corupție, doctrină falsă, înșelare, ignoranță, superstiție, este că Satan e ființa cea mare care înșeală lumea. Potrivit Scripturilor, Satan trebuie să fie legat pentru o mie de ani, ca să nu mai înșele neamurile (Apoc. 20:3). După ce se vor sfârși cei o mie de ani, Satan va fi dezlegat pentru puțin timp ca să încerce omenirea. Apoi va fi nimicit în Moartea a Doua, împreună cu toți cei care sunt în armonie cu el.

Studenții Bibliei abia acum au ajuns să-și deschidă ochii spre a vedea lungimea, lățimea, înălțimea și adâncimea Iubirii lui Dumnezeu — pregătirea Sa minunată făcută mai întâi pentru ((vii)) Biserică, care va avea parte de gloria Împărăției, și apoi pentru omenire, care va primi binecuvântarea unei ridicări la perfecțiune umană în timpul celor o mie de ani. Această Epocă glorioasă tocmai se apropie, în loc să fie în trecut. Atât de glorioasă va fi condiția omenirii la încheierea Împărăției lui Mesia, încât nimic din ce a fost visat vreodată nu se va putea compara cu ea. Dar marea operă a lui Dumnezeu nu va fi desăvârșită până când fiecare ființă umană va fi atins perfecțiunea, sau va fi fost nimicită în Moartea a Doua, din cauza refuzului de a veni în armonie cu legile dreptății. Atunci fiecare făptură din cer și de pe pământ va fi auzită zicând: „A Celui care stă pe scaunul de domnie și a Mielului să fie binecuvântare, cinste, slavă și stăpânire în vecii vecilor!” Apoc. 5:13.

Deci, Balaurul simbolizează puterea romană, reprezentată prin puterea civilă în lume. Fiara este sistemul de guvernământ papal. Al treilea simbol, Prorocul Mincinos, rămâne să fie interpretat. Acesta, credem noi, este un alt nume pentru sistemul numit în altă parte „icoana fiarei” (Apoc. 13:14). Potrivit Scripturilor, această Icoană este o reprezentare foarte exactă a Fiarei. Prorocul Mincinos, sau Icoana Fiarei, înțelegem că înseamnă Federația Bisericilor Protestante.

Icoana Fiarei

Pentru a vedea de ce Federația Bisericilor Protestante este simbolizată prin Icoana Fiarei și prin Prorocul Mincinos, trebuie să examinăm alte scripturi simbolice. În Apocalipsa 17:5, ni se atrage atenția asupra unei mari „taine”. Cuvântul „prostituată” în simbolism scriptural nu înseamnă o persoană imorală. Se referă la Biserică, care trebuia să fie Împărăția lui Dumnezeu, dar care și-a pierdut fecioria și sa unit cu un soț pământesc în locul Soțului ei ceresc. Cu ce soț pământesc s-a unit Biserica? Cu Imperiul Roman. În mintea lui Luther și a altor reformatori nu era nici o îndoială că exista o strânsă legătură între Biserică și lume. Un timp Biserica a susținut că așteaptă pe Cristos ca să-Și stabilească Împărăția. În cele din urmă a spus: „N-am să aștept până la a Doua Venire a lui Cristos, mă voi uni cu Imperiul Roman”.

Toți știu rezultatul. Biserica Romano-Catolică a fost înălțată și a domnit ca regină timp de secole. Această unire ((viii)) a Bisericii cu Statul este reprezentată într-un tablou celebru aflat în Italia. Pe un tron Papa și Împăratul stau alături. Într-o parte sunt cardinalii, episcopii, clerul de jos și laicii, în ordinea rangului. În partea cealaltă sunt generalii, locotenenții, soldații etc., până la oamenii de rând. Astfel a fost recunoscută unirea Bisericii cu Statul.

În baza acestei uniri, toate guvernele pământești sunt numite creștine, pentru că ele pretind unitate ca parte integrantă din Biserică. Istoria ne spune că timp de veacuri Biserica a numit pe regii pământești. Papa încorona pe cine dorea el. Ca dovadă a supremației Bisericii, ni se spune o istorie despre Împăratul Henric al IV-lea al Germaniei, care și-a atras asupra sa nemulțumirea papală și care, ca pedeapsă, a fost silit să stea trei zile în afara porților castelului din Canossa, desculț și îmbrăcat numai cu haina aspră a unui penitent, expus la asprimea gerului din toiul iernii. Apoi a fost obligat să se târască pe mâini și pe genunchi până în fața Pontifului, căruia i s-a scos ciroapul de mătase pentru ca împăratul să poată săruta degetul mare de la picior al papei, ca împlinire a Psalmului 2:12: „Împărați ... sărutați pe Fiul”.

După înțelegerea noastră aceasta este o aplicare greșită a Scripturii. „Fiul” nu este papa. „Muntele sfințeniei” este Împărăția lui Dumnezeu. Acest mijloc al Său este simbolizat prin Muntele sfânt al Sionului. Marele Mesia va răsturna complet toate lucrurile din prezent și va stabili Împărăția Dreptății și Adevărului, care va ridica omenirea din păcat și degradare.

Romano-catolicii cred că papa este locțiitorul lui Cristos, domnind în locul Lui. Ei cred că în prezent este dezlegat Satan pentru a înșela neamurile; că în foarte scurt timp Biserica va câștiga din nou putere deplină în lume; și ca rezultat, oricine nu li se supune va fi nimicit. Această interpretare ne indică spre capitolele 13 și 20 din Apocalipsa. Protestanții nu apreciază situația. Fără îndoială toți oamenii cugetători au observat că deschiderile spre unire vin din partea protestantismului, dar niciodată din partea catolicismului.

Se ridică întrebarea: De ce ar ilustra Scripturile protestantismul ca un Chip al Fiarei? Cum și când s-a întâmplat aceasta? Din timpul Reformei, protestanții s-au străduit individual să iasă din ((ix)) întunericul trecutului și astfel au formulat multe crezuri și au organizat multe denominații. Dar cam pe la mijlocul ultimului secol, liderii au început să vadă că dacă fiecare ar continua să studieze individual Biblia, ar veni timpul când fiecare ar avea un crez individual. Pentru a împiedica ceea ce li se părea o pierdere a puterii, ei au plănuit o unire a protestanților întrun sistem numit Alianța Evanghelică.

Alianța Evanghelică, o organizație a diferitelor denominații potestante, s-a format în 1846 cu scopul de a face în felul lor propriu ceea ce făcea catolicismul în felul lui propriu. Văzând marea putere pe care o exercitau romano-catolicii datorită unui sistem unit, protestanții au spus: „Noi suntem divizați. N-avem putere. Ne vom organiza”. În acel moment, potrivit Scripturilor, ei au făcut o Icoană a Fiarei.

Totuși, Biblia spune că înainte ca această Icoană să poată face vreun rău anumit, ea trebuie să primească viață de la Fiara cu două coarne (Apoc. 13:15). Această Fiară cu două coarne ca ale unui miel, dar cu un glas ca de balaur, credem că reprezintă Biserica Angliei, care nu este parte din Alianța Evanghelică. Biserica Angliei are aceeași pretenție ca și Biserica Romei — că ea este adevărata Biserică și toate celelalte sunt greșite; că ea are succesiunea apostolică originară și că nimeni nu este însărcinat să propovăduiască decât dacă au fost puse peste el mâinile apostolice, divine. Acesta a fost punctul de discuție al Bisericii Angliei timp de secole, și constituie deosebirea dintre această biserică și toate celelalte denominații protestante.

Deși Alianța Evanghelică a fost organizată în 1846, ea na putut să-și îndeplinească scopul din cauză că n-a știut cum să acționeze. Denominațiile din Alianță s-au unit numai cu numele și ca atare au lucrat una împotriva alteia. Denominațiile din afara Alianței au fost declarate neautorizate; și ele, la rândul lor, au provocat Bisericile Evanghelice să le arate de unde au primit autoritatea de a propovădui. Ca rezultat, Icoana n-a avut nici o putere de acțiune, a fost călcată în picioare; și pentru a primi vitalitate — viață — ar avea nevoie de succesiune apostolică; ar trebui să aibă ceva ca bază de acțiune.

Scripturile arată că Biserica Angliei va deveni intimă cu Alianța Evanghelică și îi va da autoritate apostolică să propovăduiască. ((x)) Datorită acestei uniri Alianța va putea zice: „Noi avem autoritate apostolică pentru a propovădui. Să nu vorbească nimeni decât dacă are aprobarea noastră”. Această acțiune din partea lor este descrisă în Apocalipsa 13:17. Nimănui nu îi va fi îngăduit să cumpere sau să vândă lucruri spirituale pe piața spirituală decât dacă are fie semnul Fiarei fie semnul Icoanei.

În Apocalipa 16:13 găsim menționat Profetul Mincinos, altă înfățișare a Icoanei — produsul vitalizat al Alianței Evanghelice, care a luat forma unei Federații Bisericești și are astăzi multă vitalitate. Rămâne de văzut dacă ne putem aștepta să aibă mai multă. Scripturile indică clar că Icoana Fiarei trebuie să primească o atât de mare putere încât să facă același lucru pe care l-a făcut Biserica Romano-catolică în trecut; și că cele două sisteme, catolic și protestant, vor stăpâni lumea civilizată cu mână forte prin puterea civilă — Balaurul.

„Trei duhuri necurate ca niște broaște”

Scripturile ne spun că acest rezultat va fi realizat prin declarațiile puterii combinate a Bisericii cu Statul. „Am văzut ieșind din gura balaurului și din gura fiarei și din gura prorocului mincinos, trei duhuri necurate, ca niște broaște.” În acest pasaj, duhul este o doctrină — o doctrină necurată — o doctrină falsă. Fiecare din aceste sisteme va declara aceleași lucruri, și aceste declarații vor avea ca efect adunarea împărățiilor pământului împreună pentru marea Bătălie a Armaghedonului.

Simbolismul Scripturii, înțeles corect, este foarte puternic și există întotdeauna o asemănare strânsă între simbol în sine și lucrul simbolizat. Când Spiritul sfânt folosește o broască pentru a reprezenta anumite doctrine sau învățături, putem fi siguri că aplicarea se potrivește bine. Deși broasca este o creatură mică, totuși ea se umflă până aproape pleznește în efortul ei de a fi cineva. O broască are o înfățișare foarte înțeleaptă, chiar dacă nu știe prea multe. Apoi o broască orăcăie ori de câte ori scoate un sunet.

Prin urmare, cele trei caracteristici mai proeminente ale unei broaște sunt infatuarea, un aer de înțelepciune și cunoștință superioară și orăcăitul continuu. Aplicând aceste caracteristici ((xi)) la imaginea dată în Cuvântul divin, aflăm că de la puterea civilă, de la Biserica Catolică și de la Federația Bisericilor Protestante vor ieși aceleași învățături. Spiritul tuturor va fi lăudăros; vor lua un aer de cunoștință și înțelepciune superioară; toate vor prezice că orice neascultare de sfaturile lor va avea urmări groaznice. Oricât de contradictorii le-ar fi crezurile, deosebirile vor fi ignorate la propunerea generală că nimic ce este vechi nu trebuie deranjat, investigat sau respins.

Autoritatea divină a Bisericii și dreptul divin al regilor, în afara Bisericii, nu vor fi îngăduite să vină în conflict; pentru că amândouă vor fi susținute. Orice persoane sau învățături în conflict cu aceste pretenții lăudăroase, nescripturale, vor fi stigmatizate ca ceva mârșav, de către gura broaștelor, orăcăind de la amvoane și tribune și prin presa religioasă și laică. Sentimentele mai nobile ale unora vor fi înăbușite de filosofia aceluiași spirit rău care a vorbit prin Caiafa, marele preot, cu privire la Domnul nostru Isus. Așa cum Caiafa a declarat că era folositor să se comită o crimă încălcând dreptatea, atât cea umană cât și cea divină, ca să scape de Isus și de învățăturile Sale, tot așa, acest spirit ca de broască va aproba orice încălcare a principiului necesară propriei lor protecții.

Fiecare creștin adevărat se rușinează să se uite înapoi în paginile istoriei și să vadă ce fapte groaznice s-au făcut în numele lui Dumnezeu și al dreptății, și în numele Domnului nostru Isus. Nu trebuie să ne gândim nici un moment că toate aceste spirite de broască, sau doctrine, sunt rele, ci mai degrabă că ele sunt doctrine bombastice și pompoase, prezentându-se ca foarte înțelepte și mari, și având aprobarea secolelor. Din gura Balaurului iese doctrina dreptului divin al regilor: „Nu priviți în spatele perdelei istoriei ca să vedeți de unde au primit regii acest drept. Acceptați doctrina; pentru că în caz contrar, și dacă oamenii cercetează chestiunea, va avea loc o revoluție teribilă și totul se va prăbuși!”

Fiara și Prorocul Mincinos au orăcăieli asemănătoare. Biserica Catolică spune: „Nu vă uitați înapoi! Nu puneți la îndoială nimic în legătură cu Biserica!” Potestantismul spune de asemenea: „Noi suntem mari, noi suntem înțelepți, noi știm multe. Păstrați liniștea! Nimeni nu va ști că voi nu știți nimic”. ((xii)) Toți zic (orăcăie): „Vă spunem că dacă vorbiți ceva împotriva aranjamentelor actuale, se vor întâmpla lucruri teribile”.

Partidele politice figurează și ele în aceasta. Toți declară: „Dacă va avea loc vreo schimbare va însemna un dezastru teribil!” Unele au fermitate, iar altele au puterea civilă în spatele lor, dar în unitate le orăcăie oamenilor că dacă se face vreo schimbare, va însemna ruină pentru ordinea actuală. În limbajul zilelor noastre: „Stați pe loc!” este ordinea în Biserică și în Stat; dar oamenii sunt mișcați de frică. Acest orăcăit al Fiarei, al Balaurului și al Prorocului Mincinos îi va ridica pe regii pământului și-i va aduna pentru Bătălia Armaghedonului și pentru nimicire.

Regii și prinții eclesiastici, cu suita lor de clerici și aderenți credincioși, se vor aduna într-o falangă solidă — protestanți și catolici. Regii politici și prinții, senatorii și toți cei din locurile înalte, cu susținătorii și cu slugile lor, vor urma la rând de aceeași parte. Regii finanțelor și prinții negoțului, și toți aceia pe care ei îi pot influența prin cea mai uriașă putere exercitată vreodată în lume, se vor alătura de aceeași parte, potrivit acestei profeții. Însă ei nu-și dau seama că se adună la Armaghedon; dar ciudat de spus, acesta este parte din strigătul lor: „Adunați-vă la Armaghedon!”

Vorbind despre zilele noastre, Domnul nostru a spus: „Oamenii își vor da sufletul de groază, în așteptarea celor ce vor veni pe pământ, căci puterile cerurilor vor fi zguduite” (Luca 21:26). Regii Europei nu știu ce să facă. Tot sectarismul este zguduit. Mulți oameni ai lui Dumnezeu sunt dezorientați.

Orăcăitul spiritelor de broască, sau doctrinele, va aduna pe regii și pe prinții finanțelor, ai politicii, ai religiei și ai industriei într-o mare armată. Spiritul fricii, inspirat de orăcăit, va biciui pasiunile oamenilor, altfel buni și raționali, spre furie — disperare. În urmarea lor oarbă a acestor spirite rele, a doctrinelor rele, ei vor fi gata să-și sacrifice viața și tot ce au, pe ceea ce ei în mod greșit presupun a fi altarul Justiției, Adevărului și Dreptății sub un aranjament divin.

Mulți oameni nobili din această mare armată vor lua o atitudine cu totul opusă preferinței lor. Pentru un timp roțile libertății și progresului vor fi date înapoi, și pentru propria lor apărare vor fi considerate necesare restricții medievale — ((xiii)) pentru menținerea ordinii actuale de lucruri și pentru împiedicarea noii ordini pe care a decretat-o Dumnezeu, al cărei timp potrivit este aproape. Nici chiar aceia care ar putea fi poporul lui Dumnezeu nu se opresc să se gândească dacă este voința Lui ca lucrurile să continue cum au fost de șase mii de ani. Biblia spune că nu aceasta este voința lui Dumnezeu, ci că trebuie să aibă loc o mare răsturnare, că intră o ordine nouă.

Pentru un scurt timp, cum înțelegem noi Scripturile, aceste forțe unite ale Armaghedonului vor triumfa. Libertatea cuvântului, a corespondenței, și alte libertăți care au ajuns să fie însăși suflarea vieții maselor din zilele noastre, vor fi fără milă suprimate sub pretextul necesității, spre gloria lui Dumnezeu, la poruncile Bisericii etc. Supapa de siguranță va fi oprită și astfel va înceta să deranjeze pe regii pământului cu sunetul aburului care se evacuează; și totul va părea a fi senin — până când va avea loc marea explozie socială descrisă în Apocalipsa ca un cutremur de pământ. În limbaj simbolic un cutremur de pământ semnifică revoluție socială, și declarația scripturală este că niciodată n-a mai avut loc una asemenea ei (Apoc. 16:18, 19). Vedeți referința Domnului nostru în legătură cu aceasta în Matei 24:21.

Marea oștire a Domnului

La acest punct, arată Scripturile, Puterea divină va ieși în față și Dumnezeu va strânge oștile formate la Armaghedon — la Muntele Nimicirii (Apoc. 16:16). Tocmai lucrul pe care au căutat să-l evite prin unirea, prin federalizarea lor etc., îl vor grăbi să vină peste ei. Alte Scripturi ne spun că Dumnezeu va fi reprezentat prin Mesia și că El va fi de partea maselor. „În timpul acela se va scula marele prinț Mihail [Cel asemenea lui Dumnezeu — Mesia]” (Dan. 12:1). El Își va lua autoritatea. Își va lua în posesie Împărăția într-un mod puțin așteptat de către mulți din aceia care în mod greșit pretindeau că sunt Împărăția Sa și că sunt autorizați de El să domnească în numele și în locul Lui.

Domnul nostru Isus a spus: „Sunteți robii aceluia de care ascultați”. Unii poate că slujesc lui Satan și erorii, pretinzând că slujesc lui Dumnezeu și dreptății; și unii pot sluji fără să știe, ca Saul din Tars, care într-adevăr „credea că aduce o jertfă lui Dumnezeu” persecutând Biserica. Același principiu este adevărat ((xiv)) și invers. După cum un rege pământesc nu se consideră răspunzător de caracterul moral al fiecărui soldat care luptă în bătăliile sale, tot așa nici Domnul nu garantează pentru caracterul moral al tuturor celor care se înrolează și luptă de partea Sa în vreo problemă. Ei sunt slujitorii aceluia căruia îi slujesc, indiferent de motivația și obiectivul care-i mișcă.

Același principiu se va aplica și în Batălia Armaghedonului care urmează. Partea lui Dumnezeu în acea bătălie va fi partea poporului; și acea armată de nedescris, poporul, va fi scoasă în arenă la începutul bătăliei. Anarhiștii, socialiștii, radicalii înfierbântați din orice școală rațională sau irațională, vor fi în prima linie a acelei bătălii. Acela care are cunoștință despre viața de armată știe că o armată mare se compune din toate clasele.

Masele vor fi agitate sub restricțiile impuse, dar vor fi conștiente de slăbiciunea lor în comparație cu regii și prinții financiari, sociali, religioși și politici care vor deține atunci stăpânirea. Majoritatea celor din clasa săracă și mijlocie preferă pacea aproape cu orice preț. Masele nu simpatizează cu anarhia. Ele își dau seama cu adevărat că până și cea mai rea formă de guvernământ este mai bună decât fără nici una. Masele vor căuta ajutor prin vot și prin reorganizarea pașnică a afacerilor pământului pentru eliminarea răului, pentru plasarea monopolurilor, a serviciilor publice și a rezervelor naturale în mâinile poporului pentru binele public. Criza va fi atinsă când susținătorii de până atunci ai legii vor deveni încălcători ai legii și împotrivitori ai voinței majorității exprimate prin vot. Teama de viitor va îmboldi masele bineintenționate la disperare, și când va cădea socialismul va urma anarhia.

Sfinții Domnului nu trebuie să fie deloc în această bătălie. Poporul consacrat al lui Dumnezeu, tânjind în inima lor după Împărăția lui Mesia și după Anul glorios al Jubileului și al Restabilirii pe care aceasta îl va inaugura, vor rămânea răbdători și vor aștepta fără murmur timpul Domnului. Cu candelele curățate și arzânde, ei nu vor fi în întuneric în privința evenimentelor extraordinare ale acestei bătălii iminente; ci vor fi curajoși, cunoscând rezultatul înfățișat în „cuvântul și mai sigur al prorociei”, la care ei au făcut bine să „ia aminte, ca la o lumină care strălucește într-un loc întunecos, până se va crăpa de ziuă”. 2 Pet. 1:19.

((xv))

Acum se ridică întrebarea: De ce nu Și-a trimis Dumnezeu Împărăția mai devreme? De ce este necesar Armaghedonul? Răspundem că Dumnezeu are propriile Sale timpuri și perioade și că El a stabilit Marea Zi a șaptea de o mie de ani pentru domnia lui Cristos. Înțelepciunea divină a reținut până în ziua noastră marea cunoștință și pricepere care produce în același timp și milionari și nemulțumiți. Dacă Dumnezeu ar fi ridicat vălul ignoranței cu o mie de ani mai devreme, lumea s-ar fi aliniat pentru Armaghedon cu o mie de ani mai devreme. Dumnezeu n-a adus aceste lucruri mai devreme deoarece Planul Său are diferite părți, toate acestea fiind convergente în timp. În bunătatea Sa, Dumnezeu a acoperit ochii oamenilor până când strângerea la Armaghedon să fie chiar înaintea preluării de căre Mesia a puterii Sale mari și a începerii domniei Sale. Apoc. 11:17, 18.

Atitudinea poporului lui Dumnezeu ar trebui să fie aceea de mare recunoștință față de Dătătorul oricărui bine. Ei ar trebui să facă pregătiri pentru marea furtună care vine și să stea foarte liniștiți, fără a fi interesați în mod nejustificat de partea bogatului sau de cea a săracului. Noi știm dinainte că Domnul este de partea poporului. El este Cel care va lupta Bătălia Armaghedonului, iar mijlocul Său de luptă va fi acea armată ciudată — toate clasele. Când va veni acest mare „cutremur” al revoluției sociale, nu va fi doar o mână de anarahiști, ci o ridicare a poporului ca să răstoarne marea putere care-l sugrumă. Egoismul stă la la baza întregii chestiuni.

Nu încă, dar curând

De patruzeci de ani forțele Armaghedonului s-au adunat de ambele părți ale conflictului. Greve, închideri de fabrici și revolte, mari și mici, au fost numai încăierări incidentale pe măsură ce beligeranții își întretaie cărarea unul altuia. Scandaluri în justiție și în armată în Europa, scandaluri în asigurări, în trusturi și în justiție în America, au zguduit încrederea publicului. Atentate cu dinamită, puse când pe seama patronilor, când a angajaților, au slujit spre a face pe fiecare bănuitor față de celălalt. Sentimentele de amărăciune și mânie de ambele părți sunt tot mai evidente. Liniile de bătaie devin tot mai clar marcate cu fiecare zi. Totuși Armaghedonul nu poate fi luptat încă.

((xvi))

Timpurile Neamurilor mai au încă doi ani de derulare. Icoana Fiarei trebuie încă să primească viață — putere. Trebuie să se transforme dintr-un simplu mecanism într-o forță vie. Federația Protestantă își dă seama că ea va continua să fie inutilă dacă nu este însuflețită — dacă nu se va recunoaște direct sau indirect că clerul ei posedă succesiune apostolică și autoritate de a învăța. Aceasta, indică profeția, va veni de la Fiara cu două coarne, care simbolic credem că reprezintă Biserica Angliei. Activitățile samavolnice ale protestantismului și catolicismului, operând împreună pentru suprimarea libertăților omului, așteaptă însuflețirea Icoanei. Aceasta poate veni curând, dar Armaghedonul n-o poate preceda, ci trebuie s-o urmeze — poate la un an după aceea, potrivit felului în care vedem noi Cuvântul profetic.

Mai intervine încă un lucru. Deși evreii se scurg treptat în Palestina, obținând treptat control asupra țării Canaanului, și deși rapoartele spun că deja sunt acolo nouăsprezece milionari, totuși profeția cere evident să fie acolo un număr mai mare de evrei bogați înainte de a se ajunge la criza Armaghedonului. De fapt, înțelegem că „strâmtorarea lui Iacov” din Țara sfântă va veni tocmai la sfârșitul Armaghedonului. Atunci va începe să se arate Împărăția lui Mesia. De atunci încolo, Israelul în Țara Făgăduinței se va ridica treptat din cenușa trecutului la măreția din profeție. Prin prinții lui stabiliți divin, Împărăția lui Mesia, în toată puterea dar invizibilă, va începe să înlăture blestemul și să ridice omenirea, și să dea frumusețe în locul cenușii.

Văd judecățile Lui viitoare cum cutreieră pe pământ,
Semnele și gemetele promise renașterea precedând;
Citesc a Sa sentință dreaptă în tronuri sfărâmânde;
Regele nostru merge-nainte.
A șaptea trâmbiță sună, Regele nu pierde lupta;
Va cerne inimile oamenilor când va-ncepe judecata.
Fii iute, suflete-al meu, bineprimește-L, fiți bucuroase ale mele picioare!
Regele nostru merge-nainte.