((A205))

Planul divin al veacurilor - Studiul XI
Cele trei căi: calea cea lată, calea cea îngustă, calea cea mare

> Calea cea lată spre nimicire -- Calea cea îngustă spre viață -- Ce este viața? -- Natura divină -- Legătura naturii divine cu cea umană -- Răsplata de la sfârșitul căii înguste -- Chemarea de sus este limitată la Veacul Evanghelic -- Dificultățile și pericolele căii înguste -- Marea cale a sfințeniei

„Largă este poarta, și lată este calea care duce la pierzare, și mulți sunt cei ce intră pe ea. Ce strâmtă este poarta, și ce îngustă este calea care duce la viață, și puțini sunt cei ce o găsesc!” Matei 7:13, 14 [Noul Testament, 1993 -- n.e.].

„Acolo se va croi o cale, un drum, care se va numi calea sfințeniei; nici un om necurat nu va trece pe ea, ci va fi numai pentru cei sfinți; cei ce vor merge pe ea, chiar și cei fără minte, nu vor putea să se rătăcească. Pe calea aceasta nu va fi nici un leu și nici o fiară hămesită nu merge pe ea, nici nu va fi întâlnită pe ea, ci cei răscumpărați vor umbla pe ea.” Isaia 35:8, 9.

Astfel în Scripturi ne sunt aduse în atenție trei căi: calea cea lată, calea cea îngustă și calea cea mare.

Calea cea lată spre pierzare

Această cale este numită astfel pentru că este cea mai ușoară pentru rasa umană degenerată. Ca păcătos condamnat la nimicire, Adam (și specia reprezentată în el) a pornit pe acest drum cu șase mii de ani în urmă și după nouă sute treizeci de ani a ajuns la sfârșitul lui -- nimicirea. Pe măsură ce anii și secolele s-au scurs, cărarea în jos a devenit tot mai bătătorită și rasa a mers tot mai ((A206)) rapid spre nimicire, calea devenind zilnic tot mai sticloasă, noroioasă și alunecoasă datorită păcatului. Și nu numai calea devine tot mai alunecoasă, dar și omenirea pierde zilnic puterea de rezistență, așa încât acum durata medie a vieții umane este cam treizeci și cinci de ani. Oamenii ajung acum la sfârșitul drumului, la nimicire, cu nouă sute de ani mai repede decât primul om.

De șase mii de ani rasa a urmat constant calea lată, în jos. Numai puțini, comparativ, au încercat să-și schimbe mersul și să-și refacă pașii. De fapt, să-și refacă toți pașii și să ajungă la perfecțiunea originară a fost imposibil, deși efortul unora de a face aceasta a fost lăudabil și nu fără rezultate binefăcătoare. De șase mii de ani păcatul și moartea au domnit necruțător peste omenire și au împins-o pe această cale lată spre nimicire. Și până în Veacul Evanghelic n-a fost adusă la lumină o cale de scăpare. Deși în veacurile trecute s-au văzut neclar raze de speranță în tipuri și umbre, salutate cu bucurie de un număr restrâns care au acționat conform lor, totuși viața și nemurirea n-au fost aduse la lumină până la arătarea Domnului și Mântuitorului nostru, Isus Cristos, și până la vestirea de către apostoli a veștii bune de răscumpărare și iertare a păcatelor, și, ca urmare, de înviere din nimicire (2 Timotei 1:10). Învățăturile lui Isus și ale apostolilor aduc la lumină viața -- o restabilire sau o restaurare la viață pentru toată omenirea, bazată pe meritul și sacrificiul Răscumpărătorului; și ele arată că aceasta este semnificația multor tipuri din Vechiul Testament. Ele aduc la lumină și nemurirea, premiul chemării de sus a Bisericii Evanghelice.

Deși prin Evanghelie a fost adusă la lumină o cale de scăpare de pe calea lată care duce la nimicire, marea masă a omenirii nu dau atenție veștii bune, pentru că sunt degradați de păcat și orbiți de Adversar. Celor care acceptă acum cu recunoștință făgăduința vieții, restabilirea la existență umană prin Cristos, le este arătată o cale nouă care a fost deschisă, prin care credincioșii consacrați pot ((A207)) trece dincolo de natura umană și pot fi schimbați la o natură mai înaltă -- cea spirituală. Această cale nouă „pe care El a deschis-o pentru noi” -- preoțimea împărătească (Evrei 10:20) -- a fost numită de Domnul nostru

„Calea cea îngustă spre viață”.

Învățătorul nostru ne spune că din cauza îngustimii acestei căi mulți preferă să rămână pe drumul lat spre nimicire. „Ce strâmtă [dificilă] este poarta și ce îngustă este calea care duce la viață, și puțini sunt cei ce o găsesc!”

Înainte de a analiza această cale cu pericolele și dificultățile ei, să remarcăm sfârșitul la care duce -- viața. După cum am văzut deja, viața poate fi pe diferite planuri de existență, atât mai înalt decât cel uman, cât și mai jos. Viața este un termen larg și cuprinzător, dar aici Domnul nostru îl folosește cu referire la cea mai înaltă formă de viață, aparținând naturii divine -- nemurirea -- premiul pentru care El ne-a invitat să alergăm. Ce este viața? Noi ne dăm seama de ea nu numai în noi înșine, dar și în animalele inferioare și chiar în vegetație îi vedem activitatea, și ni se spune despre existența ei în formele mai înalte, îngerească și divină. Cum să definim un termen atât de cuprinzător?

Deși se poate să nu fim în stare a descoperi izvoarele ascunse ale vieții tuturor, putem în siguranță presupune că Ființa divină, Iehova, este marea fântână a întregii vieți, din care se aprovizionează toate aceste izvoare. Tot ce este viu decurge din El și depinde de El pentru viață. Toată viața, fie la Dumnezeu, fie la creaturile Sale, este aceeași: este un principiu energizant, nu o substanță. La Dumnezeu viața este un principiu inerent, dar la creaturile Sale rezultă din anumite cauze pe care le-a orânduit Dumnezeu și de aceea El este cauza, autorul sau fântâna ei. Prin urmare, creatura nu este în nici un sens o parte sau un vlăstar al esenței sau naturii Creatorului, cum își imaginează unii, ci este lucrarea mâinilor lui Dumnezeu insuflată cu viață.

((A208))

Recunoscând faptul că numai în natura divină există viață independentă, nelimitată, inepuizabilă, veșnic continuă și care nu este nici produsă, nici controlată de împrejurări, vedem că din necesitate Iehova este superior legilor și rezervelor fizice pe care El le-a orânduit pentru întreținerea creaturilor Sale. Această calitate, care aparține numai naturii divine, este descrisă prin termenul nemurire. După cum s-a arătat în capitolul precedent, nemurire înseamnă inatacabil de moarte, prin urmare, inatacabil de boală și durere. De fapt, nemurire se poate folosi ca sinonim pentru divinitate. Din fântâna nemuritoare, divină, pornește toată viața și binecuvântarea, orice dar bun și desăvârșit, după cum de la Soare își primește pământul lumina și vigoarea.

Soarele este marea sursă de lumină pentru Pământ, luminând toate lucrurile, producând o mare diversitate de culori și nuanțe de lumină, după natura obiectului pe care lucește. Aceeași lumină solară lucind pe un diamant, pe o cărămidă și pe diferite feluri de sticlă produce efecte remarcabil de diferite. Lumina este aceeași, dar obiectele pe care lucește diferă în capacitatea de a o recepționa și a o transmite. Tot așa este și viața: toată curge de la o sursă nesecată. Stridia are viață, dar organismul ei este în așa fel încât nu poate folosi multă viață, întocmai cum o cărămidă nu poate reflecta mult din lumina soarelui. Tot așa este cu fiecare din manifestările mai înalte de viață: mamifere, pești și păsări. Asemenea diferitelor feluri de sticlă sub lumina solară, aceste diferite creaturi manifestă diferit variatele puteri organice pe care le posedă, când viața le însuflețește organismele.

Diamantul șlefuit este în așa fel adaptat luminii, încât pare ca și cum ar avea-o în sine și el însuși ar fi un soare în miniatură. Așa este și cu omul, una din capodoperele creației lui Dumnezeu, făcut numai „cu puțin mai prejos decât îngerii”. El a fost așa de nobil format, încât prin folosirea ((A209)) mijloacelor pe care Dumnezeu le-a dat să poată primi și reține viața și niciodată să nu slăbească. Așa a fost Adam înainte de a cădea, mai distins decât oricare altă creație pământească, nu datorită vreunei diferențe în principiul de viață implantat, ci datorită unui organism mai nobil. Totuși, să nu uităm că așa cum diamantul nu poate reflecta deloc lumină dacă soarele nu lucește pe el, tot așa omul nu poate avea și nu se poate bucura de viață numai dacă aprovizionarea cu viață este continuată. Omul nu are viață inerentă: el nu este o sursă de viață, după cum un diamant nu este o sursă de lumină. Și una din dovezile foarte puternice că noi nu avem o rezervă inepuizabilă de viață în noi înșine, sau, cu alte cuvinte, că noi nu suntem nemuritori, este că, de când a intrat păcatul, moartea a trecut asupra întregii noastre specii.

Dumnezeu aranjase ca omul în Eden să aibă acces la pomii care întrețineau viața, și paradisul în care a fost plasat era din abundență umplut cu „tot felul de pomi” buni de mâncat, sau ca podoabă (Geneza 2:9, 16, 17). Printre pomii vieții, buni pentru hrană, era unul oprit. Deși pentru un timp a fost oprit să mănânce din pomul cunoștinței, omului i-a fost permis să mănânce fără restricții din pomii care întrețineau viața perfect, și a fost despărțit de ei numai după încălcare, pentru ca în acest fel să poată intra în vigoare pedeapsa morții. Geneza 3:22.

Astfel se vede că gloria și frumusețea umanității sunt dependente de aprovizionarea continuă cu viață, întocmai cum frumusețea diamantului este dependentă de aprovizionarea continuă cu lumină solară. Când păcatul a lipsit omenirea de dreptul la viață și aprovizionarea a fost reținută, mărgăritarul a început imediat să-și piardă strălucirea și frumusețea, și în final este lipsit de ultimele ei urme în mormânt. Frumusețea lui se stinge ca molia (Psalmul 39:11). După cum diamantul își pierde frumusețea și strălucirea când lumina se retrage, tot așa omul își pierde viața când Dumnezeu îi reține aprovizionarea. ((A210)) „Omul, când își dă sufletul [viața], unde mai este?” (Iov 14:10). „Dacă fiii lui ajung la cinste, el nu știe nimic; dacă sunt înjosiți, habar n-are” (versetul 21). „Căci în Locuința Morților, în care mergi, nu este nici lucrare, nici plan, nici cunoștință, nici înțelepciune” (Eclesiastul 9:10). Dar, deoarece s-a găsit o răscumpărare, deoarece pedeapsa cu moartea a fost plătită de către Răscumpărătorul, mărgăritarului i se va reda frumusețea, și când Soarele Dreptății va răsări cu vindecare sub aripi, iarăși va reflecta perfect chipul Creatorului (Maleahi 4:2). Datorită jertfei pentru păcat, sacrificiului lui Cristos, „toți cei din morminte . . . vor ieși din ele”. Va fi o restabilire a tuturor lucrurilor; întâi o posibilitate sau ofertă de restabilire pentru toți și în cele din urmă ajungerea la perfecțiune umană a tuturor celor care se vor supune Răscumpărătorului.

Totuși, nu aceasta este răsplata de la sfârșitul căii înguste la care se referă Isus. Din alte scripturi aflăm că răsplata promisă celor care merg pe calea îngustă este „firea dumnezeiască” -- viața inerentă, viața în acel grad superlativ pe care numai natura divină o poate avea -- nemurirea. Ce speranță! Îndrăznim noi să aspirăm la o așa înaltă glorie? Desigur că fără o invitație hotărâtă și explicită n-ar putea nimeni să aspire astfel pe drept.

Din 1 Timotei 6:14-16 aflăm că natura nemuritoare sau divină a fost la început numai posesiunea divinității. Citim: „...până la arătarea Domnului nostru Isus Hristos, care va fi făcută la timpul ei [Veacul Milenar] de fericitul și singurul Stăpânitor, Împăratul celor care împărățesc și Domnul celor care stăpânesc, singurul care are nemurirea, care locuiește într-o lumină de care nu te poți apropia, pe care nici un om nu L-a văzut, nici nu-L poate vedea”. Toate celelalte ființe: îngeri, oameni, animale, păsări, pești etc., nu sunt decât vase, conținând fiecare măsura lui de viață și toate diferind în caracter, capacitate și calitate, după organismul pe care Creatorul a binevoit să-l dea fiecăruia.

((A211))

Mai mult, aflăm că Iehova, singurul care a posedat inițial nemurirea, a înălțat mult pe fiul Său, Domnul nostru Isus, la aceeași natură divină, nemuritoare; deci acum El este reprezentarea exactă a persoanei Tatălui (Evrei 1:3). Astfel citim: „După cum Tatăl are VIAȚA ÎN SINE [definiția lui Dumnezeu a „nemuririi” -- viață în sine -- nu trasă din alte surse, nu dependentă de împrejurări, ci viață independentă, inerentă], tot așa a dat și Fiului să aibă VIAȚA ÎN SINE” (Ioan 5:26). Deci, de la învierea Domnului Isus, două ființe sunt nemuritoare; și, uimitoare îndurare! aceeași ofertă i se face Miresei Mielului, aleasă fiind în timpul Veacului Evanghelic. Totuși, nu toți din numărul mare care sunt nominal din Biserică vor primi acest mare premiu, ci numai acea „turmă mică” de învingători care aleargă așa ca să-l obțină, care urmează îndeaproape în urmele Învățătorului, care, ca și El, merg pe calea îngustă de sacrificiu, chiar până la moarte. Aceștia, când se nasc din morți la înviere, au natură și formă divină. Această nemurire, natură divină independentă, existentă prin sine, este viața la care duce calea îngustă.

Această clasă nu va fi ridicată din mormânt ca ființe umane, deoarece suntem asigurați de către apostol că, deși sunt semănați în mormânt corpuri naturale, ei vor fi ridicați corpuri spirituale. Toți aceștia vor fi „schimbați”, și întocmai cum au purtat odată chipul celui pământesc, natura umană, vor purta chipul celui ceresc. Și „ce vom fi nu s-a arătat încă” -- ce este un corp spiritual; dar „știm că atunci când Se va arăta El, vom fi ca El” și vom avea parte de „slava care va fi descoperită”. 1 Ioan 3:2; Coloseni 1:27; 2 Corinteni 4:17; Ioan 17:22; 1 Petru 5:10; 2 Tesaloniceni 2:14.

Nu numai că această chemare de sus la schimbare de natură este limitată exclusiv la Veacul Evanghelic, dar este și singura ofertă a acestui veac. Prin urmare, cuvintele Domnului nostru, citate la începutul acestui capitol, includ ((A212)) pe calea lată spre nimicire pe toți aceia care nu sunt pe calea spre singurul premiu oferit acum. Numai aceștia au scăpat până acum de condamnarea care este peste lume -- toți ceilalți sunt încă pe calea lată. Calea îngustă, singura cale a vieții deschisă acum, datorită dificultății ei, găsește puțini care vreau să umble pe ea. Masele omenirii, în slăbiciunea lor, preferă calea lată, ușoară, a mulțumirii de sine.

Deși conduce la viață, la nemurire, calea îngustă ar putea fi numită o cale a morții, deoarece premiul ei se câștigă prin sacrificiul naturii umane chiar până la moarte. Este calea îngustă a morții spre viață. Fiind socotiți liberi de vina adamică și de pedeapsa cu moartea, consacrații își predau voluntar sau își sacrifică acele drepturi umane, socotite ca ale lor, pe care la timpul cuvenit le-ar fi primit împreună cu lumea în general. După cum „Omul Hristos Isus” Și-a dat sau Și-a sacrificat viața pentru lume, tot așa aceștia devin sacrificatori împreună cu El. Nu fiindcă sacrificiul Lui a fost insuficient și era nevoie și de altele, dar, deși sacrificiul Lui este cu totul îndestulător, acestora li se permite să servească și să sufere cu El pentru a deveni mireasă și moștenitori împreună cu El. Așadar, în timp ce lumea este sub condamnarea la moarte și moare cu Adam, această „turmă mică”, prin procesul socotirii credinței și prin sacrificiu, deja descrise, se spune că moare cu Cristos. Ei se sacrifică și mor cu El ca ființe umane, pentru a deveni părtași cu El la natura și la gloriile divine; deoarece credem că dacă murim împreună cu El, vom și trăi împreună cu El. Dacă suferim împreună cu El, vom fi și glorificați împreună cu El. Romani 8:17 și 2 Timotei 2:11, 12.

La începutul Veacului Milenar, cei care acum merg pe calea îngustă vor fi câștigat marele premiu pentru care au alergat, nemurirea; și fiind îmbrăcați astfel cu natura divină și cu putere, ei vor fi pregătiți pentru marea lucrare de restabilire și binecuvântare a lumii în timpul acelui veac. La sfârșitul Veacului Evanghelic, cărarea îngustă ((A213)) spre nemurire se va încheia, pentru că „turma mică” aleasă, pe care această cale a fost menită s-o încerce și s-o probeze, va fi fost completată. „Acum este timpul potrivit” [grecește dektos, acceptabil sau care poate fi primit] -- timpul în care sacrificatorii, venind prin meritul lui Isus și devenind morți cu El, sunt acceptabili pentru Dumnezeu -- o jertfă de mireasmă dulce. Moartea, ca pedeapsă adamică, nu va fi permisă veșnic; ea va fi abolită în timpul Veacului Milenar; ca sacrificiu este acceptabilă și răsplătită numai în timpul Veacului Evanghelic.

Numai ca „noi creații” sunt sfinții acestui veac pe calea spre viață și numai ca ființe umane suntem noi consacrați spre nimicire ca sacrificii. Dacă în calitate de creații umane suntem morți cu Cristos, ca ființe noi, spirituale, vom trăi cu El (Romani 6:8). Mintea lui Dumnezeu în noi, mintea transformată, este germenul naturii noi.

Viața cea nouă ar fi ușor înăbușită; și Pavel ne asigură că dacă, fiind concepuți de spirit prin adevăr, trăim după trup, vom muri (ne vom pierde viața), dar dacă noi, prin spirit, mortificăm (omorâm) faptele trupului (dispoziția naturii umane), noi (ca și noi creații) vom trăi; deoarece fiii lui Dumnezeu sunt cei conduși de Spiritul lui Dumnezeu (Romani 8:13, 14). Acesta este un gând de cea mai mare importanță pentru toți consacrații, deoarece, dacă am făcut legământ cu Dumnezeu să sacrificăm natura umană și dacă acel sacrificiu a fost acceptat de El, este zadarnic a încerca să-l luăm înapoi. Umanul este socotit de Dumnezeu ca mort acum și trebuie în realitate să moară, pentru ca niciodată să nu mai fie restabilit. Atunci, tot ceea ce se poate câștiga prin întoarcerea pentru a trăi după carne este puțină plăcere omenească în dauna naturii noi, spirituale.

Totuși există mulți consacrați care doresc premiul și care au fost concepuți de spirit, dar care sunt parțial biruiți de ademenirile lumii, de dorințele trupului sau de uneltirile diavolului. Ei pierd în parte din vedere premiul care ne este ((A214)) pus înainte și încearcă să meargă pe o cale de mijloc -- să păstreze favoarea lui Dumnezeu și favoarea lumii, uitând că „prietenia lumii este vrăjmășie cu Dumnezeu” (Iacov 4:4) și că instrucțiunile pentru cei care participă la alergarea pentru premiu sunt: Nu iubiți lumea și nu căutați slava pe care v-o dați unii altora, ci numai slava care vine de la Dumnezeu. 1 Ioan 2:15; Ioan 5:44.

Aceștia, care iubesc lumea prezentă dar care n-au părăsit cu totul pe Domnul și nu și-au disprețuit legământul, primesc pedeapsă și purificare prin focul strâmtorării. După cum exprimă apostolul, ei sunt dați pe mâna lui Satan pentru nimicirea cărnii, pentru ca spiritul (natura nou concepută) să poată fi mântuit în ziua Domnului Isus (1 Corinteni 5:5). Și dacă sunt bine exersați prin disciplinare, vor fi primiți în cele din urmă în starea spirituală. Ei vor avea viață spirituală, veșnică, așa cum au îngerii, dar vor pierde premiul nemuririi. Ei vor servi pe Dumnezeu în Templul Său și vor sta înaintea Tronului, având ramuri de finic în mâini (Apocalipsa 7:9-17); dar chiar dacă această poziție va fi glorioasă, nu va fi atât de glorioasă ca și poziția „turmei mici” de biruitori, care vor fi regi și preoți ai lui Dumnezeu, șezând cu Isus pe tron ca mireasă și moștenitori împreună cu El, încoronați cu nemurire.

Calea noastră este aspră, abruptă, îngustă, și dacă nu ni s-ar da putere la fiecare pas succesiv al călătoriei n-am putea ajunge niciodată la țintă. Dar cuvântul Căpeteniei noastre este încurajator: Îndrăzniți; Eu am biruit; harul Meu îți este de ajuns, căci puterea Mea în slăbiciune se desăvârșește (Ioan 16:33; 2 Corinteni 12:9). Dificultățile acestei căi trebuie să servească drept principiu separator, să sfințească și să rafineze un „popor care să fie al Lui”, pentru a fi „moștenitori ai lui Dumnezeu și împreună moștenitori cu Hristos”. În vederea acestor lucruri, să venim cu îndrăzneală la tronul harului ca să căpătăm milă ((A215)) și să găsim har care să ne ajute în vreme de nevoie, în timp ce luptăm lupta bună a credinței și apucăm „cununa slavei” -- nemurirea, natura divină. 2 Timotei 4:8; 1 Petru 5:4.

Marea Cale a sfințeniei

În timp ce speranța specială a Veacului Evanghelic este atât de nemăsurat de glorioasă, și calea spre ea este în mod corespunzător dificilă -- îngustă, înțesată de greutăți și pericole la fiecare pas -- așa încât puțini o găsesc și obțin marele premiu la sfârșitul ei, noua ordine de lucruri în veacul care vine va fi complet diferită. După cum o speranță diferită se oferă, tot așa o cale diferită duce la ea. Calea spre nemurire a fost o cale care cerea sacrificarea speranțelor, ambițiilor și dorințelor, dealtfel legitime și cuvenite -- sacrificarea pentru totdeauna a naturii umane. Dar calea spre perfecțiune umană, spre restabilire, speranța lumii, cere numai lepădarea păcatului: nu sacrificarea drepturilor și privilegiilor umane, ci folosirea lor cum se cuvine. Aceasta va duce la curățire personală și restaurare la chipul lui Dumnezeu, așa cum a fost Adam înainte de a intra păcatul în lume.

Calea înapoi spre perfecțiune umană reală va fi foarte simplă și ușoară; atât de simplă încât nimeni nu va putea greși drumul; atât de simplă încât „cei care vor merge pe ea, chiar și cei care n-o vor cunoaște, nu se vor rătăci” (Isaia 35:8 -- Leeser); atât de simplă încât nimeni nu va trebui să învețe pe aproapele său zicând: Cunoaște pe DOMNUL, pentru că toți vor cunoaște pe DOMNUL, de la cel mai mic până la cel mai mare (Ieremia 31:34). În loc să fie o cale îngustă, pe care puțini o pot găsi, este numită „o cale mare”, un drum public -- nu o cale îngustă, abruptă, aspră, grea, împrejmuită, ci un drum special pregătit pentru a călători ușor -- special pregătit pentru comoditatea și confortul călătorilor. Versetele 8 și 9 arată că este un drum public deschis pentru toți răscumpărații -- toți oamenii. Fiecare ((A216)) om pentru care a murit Cristos, care va recunoaște și se va folosi de posibilitățile și binecuvântările cumpărate cu sângele prețios, va putea merge în sus pe această Cale Mare a Sfințeniei spre marele țel al restabilirii perfecte la desăvârșire umană și viață veșnică.

Aceștia nu vor fi socotiți îndreptățiți și nici nu li se va acorda o stare socotită de sfințenie și perfecțiune în ochii lui Dumnezeu; porniți pe această cale mare a sfințeniei, ei vor putea merge în sus spre perfecțiune reală, ca rezultat al străduinței și supunerii, pentru care toate lucrurile vor fi făcute favorabile de către Răscumpărătorul lor care va domni atunci cu putere. Fiecare va fi ajutat separat, după necesitățile sale, de către administrația înțeleaptă și perfectă a noii împărății. Acesta, după cum unii se vor gândi, este rezultatul legitim al răscumpărării. Deoarece Domnul nostru, omul Isus Cristos, S-a dat pe Sine ca preț de răscumpărare pentru toți și dorește ca toți să vină la cunoștința adevărului și prin aceasta la perfecțiune reală, de ce nu face El imediat un drum bun și larg pentru toți? De ce nu înlătură obstacolele, piedicile, gropile și capcanele? De ce nu-l ajută pe păcătos să se întoarcă la deplină armonie cu Dumnezeu, în loc să facă îngustă calea, aspră, spinoasă, greu de găsit și încă mai greu de mers pe ea? Neputința de a împărți drept Cuvântul adevărului și de a vedea că prezenta cale îngustă duce la premiul special și este pentru încercarea și alegerea unei turme mici de împreună moștenitori, corpul lui Cristos, care atunci când vor fi aleși și înălțați împreună cu Capul lor vor binecuvânta toate popoarele, a condus pe unii la idei foarte confuze asupra acestui subiect. Neputând vedea planul lui Dumnezeu, mulți încearcă să propovăduiască o cale mare a sfințeniei, o cale ușoară spre viață în veacul prezent, când nu există nici o astfel de cale, și încurcă și compromit lucrurile pentru a potrivi faptele și Scripturile cu teoriile lor greșite. Pe marea cale care va fi deschisă curând, numai lucrurile păcătoase vor fi interzise, pe când cei care călătoresc pe calea ((A217)) îngustă trebuie să se lepede de sine și să sacrifice multe lucruri nepăcătoase, precum și să se războiască în continuu cu păcatele care-i asaltează. Aceasta este o cărare a sacrificiului, după cum cea din veacul viitor va fi o cale mare a dreptății.

Despre calea aceea mare este semnificativ declarat în limbaj simbolic: „Nici un leu și nici o fiară hămesită nu va merge pe ea, nici nu va fi întâlnită pe ea” (Isaia 35:9). Câți lei îngrozitori sunt acum în drumul celor care ar fi bucuroși să părăsească drumurile păcătoase și să urmeze dreptatea! Există leul unui sentiment public degenerat care împiedică pe mulți de a se aventura să asculte de ceea ce le dictează conștiința în chestiunile vieții zilnice: îmbrăcăminte, casă, aranjarea afacerilor etc. Leul ispitei pentru băuturi tari împiedică pe mii, care ar fi bucuroși să-l vadă înlăturat. Prohibiționiștii și activiștii pentru abstinență au acum o sarcină herculeană pe mâini, pe care numai autoritatea și puterea veacului viitor o pot îndepărta; și tot așa se poate spune și despre alte vrednice eforturi pentru reformă morală. „Nici o fiară hămesită nu va merge pe ea.” Nici o corporație gigantă, organizată să promoveze interesele egoiste, individuale, pe seama binelui general, nu va fi tolerată. „Nu se va face nici un rău și nici o pagubă pe tot muntele (împărăția) Meu cel sfânt”, zice DOMNUL (Isaia 11:9). Deși vor fi dificultăți de învins în biruirea înclinațiilor spre rău etc., totuși, în comparație cu calea îngustă a acestui veac, aceea va fi o cale ușoară. Pietrele (pietrele de poticnire) vor fi toate îndepărtate și steagul adevărului va fi ridicat pentru popor (Isaia 62:10). Ignoranța și superstiția vor fi lucruri ale trecutului, iar dreptatea își va primi răsplata cuvenită, în timp ce răului îi va fi măsurat exact ceea ce merită (Maleahi 3:15, 18). Prin pedepse corecționale folositoare, încurajări potrivite și instrucțiuni clare, ca fii risipitori întorși, omenirea va fi educată și disciplinată până la marea perfecțiune de la care a căzut tatăl Adam. Astfel „cei răscumpărați ai DOMNULUI ((A218)) se vor întoarce [de la nimicire, prin marea cale a sfințeniei]...cu cântece de biruință. O bucurie veșnică le va încununa capul; vor căpăta veselie și bucurie, iar durerea și gemetele vor fugi” (Isaia 35:10). Domnul nostru S-a referit doar la două dintre aceste căi, deoarece încă nu era timpul ca cea de-a treia să fie deschisă, întocmai cum atunci când a anunțat vestea bună a spus: „Astăzi s-a împlinit scriptura aceasta, pe care ați auzit-o”, dar a omis să menționeze „ziua de răzbunare” pentru că nu-i era atunci timpul (Compară Luca 4:19 și Isaia 61:2). Totuși, acum, pe măsură ce calea îngustă se apropie de încheiere, marea cale a dreptății începe să se vadă tot mai distinct în lumina zorilor de ziuă.

Astfel, am găsit o „Cale Lată” pe care în prezent călătoresc masele omenirii înșelate de „prințul lumii acesteia” și conduse de gusturi pervertite. Am găsit că această cale a fost deschisă prin „neascultarea unui singur om” și că rasa noastră și-a început mersul grăbit pe ea. Am găsit Marea „Cale a Sfințeniei” ce va fi deschisă de Domnul nostru, care S-a dat pe Sine ca preț de răscumpărare pentru toți și îi răscumpără pe toți din nimicirea spre care duce „Calea Lată”, și că la timpul cuvenit ea va fi accesibilă și ușoară pentru toți cei răscumpărați pe care El i-a cumpărat cu propriul sânge prețios. Mai departe, am găsit că prezenta „Cale Îngustă”, deschisă prin meritul aceluiași sânge prețios, este o cale specială care duce la un premiu special și în mod special este făcută îngustă și dificilă, ca încercare și disciplinare pentru aceia care acum sunt aleși pentru a fi părtași ai naturii divine și moștenitori împreună cu Domnul nostru Isus în Împărăția slavei, care va fi descoperită curând pentru binecuvântarea tuturor. Aceștia, care au această speranță -- care văd acest premiu -- pot socoti prin comparație toate celelalte speranțe doar ca pierdere și gunoaie. Filipeni 3:8-15.