ISPĂȘIREA PĂCATULUI — ADAMIC ȘI A CELUI PARȚIAL

CU VOIA

R 5462 W. T. 15 mai 1914 (pag. 153-155)

Ispășirea păcatului poate fi privită din două unghiuri diferite. Înainte de toate era necesară o satisfacere a Dreptății divine pentru păcatul adamic. Decretul marelui Judecător Suprem al Universului — că rasa umană trebuie să moară — a ieșit din cauza neascultării lui Adam; și nimeni nu poate fi eliberat din moarte până când acel decret nu va fi fost revocat fiindcă cerințele lui au fost respectate. Totuși, anularea acelui decret al Dreptății nu va face imediat pe individ un om perfect.

Dacă un om ar fi pus în închisoare pentru un oarecare delict, și după zece ani cineva ar da o compensație, ar plăti datoria și ar satisface cerințele legii, întemnițatul ar fi eliberat — dreptatea ar fi satisfăcută. Dar eliberarea din restricția vieții de închisoare nu i-ar reda întemnițatului vederea sa clară, dinții, părul, sănătatea, sau indiferent ce șiar fi putut pierde sau i s-ar fi deteriorat în timpul perioadei de întemnițare. În mod asemănător, orice satisfacere a Dreptății este făcută pentru omenire, la timpul trezirii ei din mormânt oamenii nu vor fi liberi de urmele pe care Păcatul le-a lăsat asupra lor.

Nu va exista atunci nici o dizgrație divină asupra lumii, deoarece prețul pentru eliberarea omului va fi fost plătit. Dar omenirea la începutul Veacului Milenar va avea încă lipsurile rezultate din cădere. Lucrarea acelui veac va fi să restaureze rasa umană, să-i ridice din imperfecțiune și slăbiciune. Omul va fi ajutat să se ridice din condiția sa decăzută, pentru că Dreptatea va fi fost satisfăcută.

Lumea va fi în mâinile lui Cristos care a cumpărat-o prin sacrificiul vieții Sale. Trebuie să avem în minte că satisfacerea Dreptății nu realizează restabilirea omenirii din imperfecțiune, ci această satisfacere juridică este numai îndepărtarea dizgrației lui Dumnezeu, anularea pedepsei cu moartea. Aceasta îi dă ocazie omului să fie restabilit la favoarea lui Dumnezeu — să fie adus într-o stare vrednică de acceptare divină la sfârșitul Mileniului.

Cât privește această satisfacere a Dreptății divine care trebuie să aibă loc înainte de a putea fi inaugurat Noul Legământ, ea include nu numai o satisfacere pentru păcatul adamic, ci ea cuprinde și lovituri pentru păcatele parțial voite și o satisfacere pentru anumite nedreptăți mari pe care omenirea le-a comis când avea o cunoștință despre o cale mai bună și a fost răspunzătoare întro măsură pentru cuvintele și faptele nedrepte. Într-o măsură oamenii au fost în ignoranță, dar adesea au fost astfel în mod voit, și în măsura responsabilității, Dreptatea va cere o răsplătire.

((956))

Socoteala Veacului Iudeu

La sfârșitul Veacului Iudeu Dumnezeu a avut o socoteală cu națiunea lui Israel, care a fost unul din cele mai înspăimântătoare timpuri de necaz pe care le-a cunoscut lumea vreodată. Declarația lui Isus a fost că, de la acel veac — de la acea generație care era atunci în viață — Dumnezeu va cere ispășire pentru tot sângele drept care fusese vărsat din timpul lui Abel până în timpul când vorbea El. Mat. 23:34-36.

Toate aceste păcate parțial voite ale lumii nu sunt acoperite pe deplin de Jertfele pentru păcat. În măsura în care ele au fost voite, ele trebuie ispășite prin pedeapsă. Este arătat că aceste păcate sau încălcări sunt puse asupra clasei țapului de trimis — Mulțimea cea Mare. În marele Antitip care va fi pus în aplicare curând, aceștia vor fi lăsați să sufere pentru unele dintre păcatele în parte voite ale lumii — în special păcatele Babilonului. Tot sângele celor sfinți ai lui Dumnezeu, de la începutul acestui Veac Evanghelic, va fi cerut de la generația actuală în marele „timp de strâmtorare cum n-a fost de când sunt popoarele”.

Martirii trecutului, „sufletele de sub altar”, sunt reprezentați simbolic strigând pentru răzbunarea Dreptății, spunând: „Până când, Stăpâne, Tu, care ești sfânt și adevărat, nu vei judeca și nu vei răzbuna sângele nostru asupra celor ce locuiesc pe pământ?” Lor li s-a spus să aștepte până când și ceilalți frați ai lor vor fi uciși la fel, când vina tuturor va fi răzbunată. Apoc. 6:9-11.

Socoteala Veacului Evanghelic

Vedem din cele de mai sus că la sfârșitul acestui Veac Evanghelic va fi o altă reglare a socotelilor. Nu peste mult va veni un timp de strâmtorare cum n-a fost de când sunt popoarele și nici nu va mai fi (Mat. 24:21, 22). Acest lucru este arătat convingător în multe profeții ale Scripturii. Domnul nostru este acum prezent din nou, în calitate de mare Judecător, și norii furtunoși se adună repede în această Zi a prezenței Sale regale.

De ce se cere plata deplină pentru toate greșelile celor două veacuri — Veacul Evanghelic și cel precedent, care se întinde din timpul când a fost vărsat sângele neprihănitului Abel până în prezent — la sfârșitul acestor veacuri — se pune întrebarea? Noi răspundem: fiindcă lumina principală a fiecărui Veac vine la sfârșitul lui, și pentru că acei care păcătuiesc împotriva acestei lumini sunt vrednici de o judecată mai severă decât răufăcătorii asemănători de dinaintea lor, care au avut mai puțină lumină. Argumentul scriptural este că a sprijini greșelile trecutului în lumina prezentului înseamnă a mări responsabilitatea și a merita pedepsele întregului.

Nu trebuie să privim departe dacă vrem să vedem aceste nelegiuiri sau inechități ale lumii de astăzi, în special ale creștinătății.

Acum strălucește asupra întregii lumi o lumină considerabilă și în mod special asupra părții ei civilizate. Principiile dreptății prezentate în Legea iudaică, și ulterior amplificate de Domnul și de apostoli, au luminat mințile publicului în general în privința dreptății și nedreptății, a ceea ce este corect și greșit, a binelui și a răului, astfel încât niciodată n-a fost o generație atât de răspunzătoare ca aceea care trăiește acum.

În ciuda acestei cunoștințe crescute și în ciuda faptului că există nedreptăți mari care predomină în lume, găsim relativ puțini care să facă ceva pentru o reorganizare și o egalizare a afacerilor lumii financiare, sociale și religioase. Mai degrabă se pare că majoritatea acelora care posedă avantaje sunt foarte dispuși să țină la ele, chiar dacă recunosc că sunt nedrepte și nelegiuite.

Noi înțelegem de asemenea că pentru mult din răul făcut împotriva celor sfinți ai Domnului din trecut n-a fost aplicată încă pedeapsa cuvenită. Marile sisteme care în numele lui Cristos au persecutat Biserica adevărată au acționat și au prosperat, dar n-au primit încă răsplata pedepsei lor drepte. În teribila strâmtorare a viitorului apropiat, marele Babilon va cădea ca o puternică piatră de moară în mare, când mâna fiecărui om se va ridica împotriva aproapelui său în anarhie, când „nu va fi pace nici pentru cel care va intra, nici pentru cel care va ieși”.

Ispășirea legală prin clasa țapului de trimis

Dar se pare că ispășirea legală a acestor păcate trebuie îndeplinită prin clasa țapului de trimis, după cum este arătat în tip (Lev. 16:20-22). Israelul reprezintă aici lumea. În acest tip al țapului de trimis, Domnul ilustrează trimiterea Turmei Mari în pustiul izolării și persecuției care, după consacrare, n-a fost dispusă „să iasă afară din tabără, și să poarte batjocorirea” lui Cristos. Ei n-au participat la Ispășirea Păcatului, dar li se va permite, da, vor fi forțați, să poarte greutatea unora din păcatele parțial voite ale lumii și astfel să devină morți față de lume, pentru ca ființa lor spirituală să poată fi salvată în Ziua Domnului Isus.

Această clasă, în mod special numeroasă în zilele noastre, va fi dată pe mâna Adversarului să sufere în acest mare timp de strâmtorare. Aceia dintre ei care vor răspunde la aceste strâmtorări, cu credincioșie și loialitate, vor fi socotiți ca învingători și li se vor da ramurile de finic ale victoriei, după cum este arătat în Apocalipsa 7, și vor fi privilegiați să participe la ospățul Nunții Mielului și să fie servitori onorabili ai Miresei lui Cristos. Dacă ei nu vor răspunde și nu-și vor spăla hainele pătate în sângele Mielului, vor merge în Moartea a Doua.

Turma Mică, clasa țapului Domnului, de sacrificatori credincioși, va scăpa de acest timp ((957)) de mare strâmtorare, iar Marea Mulțime nu va scăpa, ci va avea parte de ea. Ei vor ieși din acest necaz cu hainele spălate, albite în sângele Mielului. Nu suferințele le vor spăla hainele, ci în suferințele lor vor învăța să aprecieze ca niciodată înainte relația lor cu Mielul lui Dumnezeu și cu meritul Său ispășitor, și prin credință li se va permite să-l aplice pentru curățirea lor. Gândindu-ne la experiențele acestor copii ai lui Dumnezeu, care vor veni atât de curând, să ne arătăm cu atât mai mult iubirea pentru Domnul și cu atât mai mult să căutăm să ne punem viețile cu credincioșie în serviciul Împăratului nostru și în folosul Casei Credinței.

Isus este singur răscumpărătorul

N-ar fi corect să spunem că clasa țapului de trimis face ispășire pentru păcat și astfel face posibil ca o anumită parte din omenire să fie adusă din mormânt. Mormântul reprezintă pedeapsa dată lui Adam pentru încălcarea sa, și această pedeapsă a fost moștenită de toți copiii lui Adam. Apostolul spune că „printr-un singur om a intrat păcatul îneascultareaș în lume și prin păcat moartea îca rezultat al păcatuluiș; și astfel moartea a trecut asupra tuturor oamenilor”. Rom. 5:12.

Moartea lui Isus singur poate anula păcatul lui Adam. El singur a fost Răscumpărătorul. El Și-a dat viața pentru viața Tatălui Adam și astfel ca satisfacție pentru păcatele lumii întregi. Cei pentru care Isus pledează ca membri ai Corpului Său, devin asociați cu El și identificați cu El în lucrarea Sa, nu în virtutea meritului lor propriu, ci pentru că sunt „acceptați în Preaiubitul”. Aceștia sunt arătați scriptural ca având ceva dea face cu anularea „păcatului lumii”, datorită asocierii lor cu Capul. Marea Mulțime nu are nimic de-a face cu anularea păcatului lumii.

Responsabilitatea pentru păcatele împotriva luminii

„Păcatul lumii” (Ioan 1:29) a fost păcatul lui Adam; dar sunt și alte păcate în afară de păcatul adamic, care a fost adus asupra rasei prin cădere. Putem presupune că în fiecare Veac au existat păcate comise împotriva unei măsuri de lumină. Dar păcătoșii n-au fost concepuți de Spiritul sfânt, și de aceea păcatele lor împotriva luminii nu îi face pasibili de Moartea a Doua.

Cu toate acestea, în măsura în care au avut lumină și cunoștință, au avut și responsabilitate. Și deoarece Isus a murit pentru ca toți să aibă o ocazie de a veni din mormânt și la viață perfectă, totuși El nu a murit pentru nici un păcat individual împotriva luminii. Pentru aceste păcate individul este singur răspunzător.

În cazul clasei Bisericii, răufăcătorii cu voia vor fi tăiați de la viață. Apostolul Pavel spune că unii au fost predați lui Satan pentru distrugerea cărnii, pentru a le putea fi salvat spiritul. Pentru fiecare păcat cu voia, indiferent de cine a fost comis sau când a fost comis, trebuie să se dea socoteală prin lovituri sau prin moartea păcătosului.

Păcate neacoperite de sacrificiul lui Cristos

Nimic nu va fi ispășit de moartea lui Cristos în afară de păcatul lui Adam. Dar și alte păcate de responsabilitate directă, păcate împotriva luminii, trebuie achitate. În timpurile din vechime poporul lui Dumnezeu a fost persecutat amarnic, și cei persecutați au fost obligați să trăiască în peșteri și în crăpăturile stâncilor (Evr. 11:32-40). Încălcările împotriva acestora, în măsura în care au fost comise cu un grad de lumină, trebuia să fie plătite de către încălcători.

Providența lui Dumnezeu a achitat contul împotriva poporului evreu la sfârșitul Veacului Iudeu. Atunci a venit peste popor mânia până la extremă. Noi înțelegem că achitarea conturilor pentru acea națiune a fost completată în anul 70 d. Cr. În privința altor națiuni, trebuie să presupunem că Dumnezeu a procedat cu ele pe aceeași linie — deși nu chiar la fel; pentru că ele nu erau în relație de legământ cu El, așa cum erau israeliții.

Ajungând la Veacul Evanghelic, multe păcate au fost comise care n-ar putea în nici un fel să fie acoperite de sacrificiul lui Cristos — păcate împotriva unei măsuri de lumină și de cunoștință. Principalele dintre aceste păcate au fost, conform cuvintelor Învățătorului, împotriva poporului Său. El a spus că oricine va face vreun rău unuia dintre acești „micuți” care credeau în El, va fi pedepsit; și că oricine va da chiar și numai „un pahar cu apă rece” unora dintre aceștia va fi răsplătit. Mat. 18:6; 10:42.

Citim despre teribilele atrocități comise împotriva sfinților în timpul Veacurilor Întunecate. Ei erau acoperiți cu smoală și arși; erau aruncați la fiarele sălbatice, sărmanele lor trupuri fiind sfâșiate în bucăți. Erau torturați în nenumărate feluri. În mod rațional, suntem siguri că celor care au comis aceste atrocități li se cuvine o oarecare pedeapsă. Dar Domnul nea spus că nu trebuie să judecăm înainte de vreme. La vremea potrivită vom fi făcuți judecători ai lumii. Acum trebuie să privim la Domnul și să așteptăm judecata Lui.

Țapul de trimis antitipic

Scripturile arată că după cum a existat un timp al socotelii, care a culminat pentru evrei în anul 70 d. Cr., tot așa va fi un timp al socotelii pentru cei care pretind a fi națiuni creștine. În măsura în care s-au dedat la nedreptate, în măsura în care au păcătuit împotriva luminii, ele sunt răspunzătoare. Noi nu știm măsura răspunderii lor — Dumnezeu știe! Dar în acest timp de strâmtorare El va achita toate aceste chestiuni, pentru ca noua Dispensație să poată fi liberă de toate socotelile — pentru ca să nu fie nimic de felul acesta pus pe seama omenirii. Păcatele comise din punct de vedere național vor fi ispășite ((958)) din punct de vedere național. Și desigur, după cum indivizii au suferit prin facerea răului, tot așa indivizii vor suferi prin ispășire.

Și cum se va socoti Dumnezeu cu nedreptatea pe care dorește să o șteargă, așa încât lumea să poată veni înapoi cu o pagină curată? Noi răspundem: clasa Marii Mulțimi va avea o parte în acel necaz. Și deoarece ei nu merită de fapt o parte în strâmtorare, în sensul de a merita mânia divină, ceea ce vor suferi ei va fi într-o măsură o suferință al cărei merit va trece la alții. Nu este o pedeapsă pentru a intra în clasa Marii Mulțimi. Marea Mulțime va fi o clasă foarte binecuvântată. Ei nu vor sta pe Tron, ci vor servi înaintea Tronului; nici nu vor obține natura divină. Clasa Turmei Mici va primi marele premiu de a fi asociați cu Învățătorul, comoștenitori cu El în Împărăție. Cealaltă clasă va primi o răsplată pe un plan spiritual inferior — un plan spiritual, pentru că și ei au fost concepuți de Spirit.

În ceea ce privește Marea Mulțime, faptul că Dumnezeu le permite să aibă parte de necazul de la sfârșitul acestui Veac, va fi pentru dezvoltarea lor. Legământul lor a fost spre moarte; și dacă nu-și pierd viața în ascultare de Domnul, dacă nu se dovedesc credincioși până la moarte, nu vor fi vrednici de nici o poziție de viață pe nici un plan. Prin urmare, faptul că vor suferi în acel timp va fi spre avantajul lor. Se spune despre ei că vor suferi pentru nelegiuirile, păcatele și încălcările oamenilor din lume ca țap de trimis antitipic (Lev. 16:21, 22. Vezi Umbrele Tabernacolului, pag. 68-72). În loc de a permite ca meritul Marii Mulțimi să treacă nefolosit, Domnul face un credit din el, cum ar fi, pentru a achita contul lumii pentru păcatele cu voia.