Vol. 20, Ianuarie-Februarie, Nr. 3

ÎNDEMNUL SF. PETRU CĂTRE BĂTRÂNI

Smeriți-vă deci sub mâna cea tare a lui Dumnezeu, pentru ca, la timpul potrivit, El să vă înalțe.” 1 Pet. 5:6 .

R 5185 W. T. 15 februarie 1913 (pag. 56-57)

Ca unii care au primit harul divin și cunoștința scopului divin, poporul Domnului are anumite ambiții care sunt corecte și potrivite, și care trebuie să fie bine aplicate, reglate și stăpânite. Nimeni nu trebuie să fie lipsit de o ambiție lăudabilă. Nu ni-L putem imagina pe Dumnezeu fără ambiție. Cei care au puțină ambiție sau n-au deloc, trec prin viață ca printr-un fel de labirint, realizând foarte puțin pentru ei sau pentru alții, și de obicei cad în tot ceea ce întreprind.

Există însă ambiții nobile și ambiții josnice. Unii oameni au ambiția să devină mari, renumiți; alții au ambiția să conducă, alții pentru bogăție, distincție socială, sau pentru titluri și onoare printre oameni. Toate acestea sunt ambiții egoiste, totuși acestea sunt puterea care mișcă astăzi lumea — în afaceri, în societate, în politică și chiar în cercurile religioase. Toate acestea sunt ambiții greșite; și chiar dacă nu toate au rezultat rău, totuși toate sunt egoiste și tind spre rău. Mulți sunt amăgiți de ambiții egoiste spre a face lucruri pe care conștiința lor nu le aprobă.

Creștinul și-a pus în față cea mai nobilă ambiție posibilă. Dumnezeu cheamă din lume un popor pentru Numele Său. El pune în fața acestora cea mai înaltă ambiție. Ei sunt invitați să devină comoștenitori cu Isus Cristos Domnul nostru. Aceasta este o ambiție care îi inspiră să dezvolte toate calitățile mai înalte ale minții și caracterului, ca să se pregătească pentru societatea, prietenia și părtășia Tatălui ceresc și a Domnului. Să avem această ambiție înaltă întotdeuna în fața noastră ca un imbold spre cea mai serioasă străduință spre a da atenție cuvântului Domnului.

Cei care merg pe această cale sunt foarte plăcuți Tatălui. El are de făcut o mare lucrare și caută un popor care să o facă. Cristos Isus este Căpetenia acelei lucrări mari și Împărăția Sa va stăpâni și binecuvânta lumea, pentru ca în veacurile viitoare Dumnezeu să arate nespusele bogății ale harului Său în bunătatea Sa față de noi (Efes. 2:7). Cei care apreciază această chemare de sus, doresc să fie acolo unde i-a invitat Dumnezeu. Cei cărora nu le pasă de ceea ce le-a oferit Dumnezeu, sau cei care nu doresc să se conformeze condițiilor, nu trebuie să intre în alergare pentru premiu.

Cei care au ambiție cerească să nu uite că au comoara naturii noi în vase de lut. Pentru această clasă devine o ambiție lăudabilă a se servi unul pe altul și a se zidi unul pe altul în credința preasfântă. Mireasa trebuie să se pregătească (Apoc. 19:7). Astfel că aceștia să caute să se pregătească și să ajute pe alții din familia dragă a lui Dumnezeu.

PERICOLUL IMPLICAT ÎN FUNCȚIA DE BĂTRÂN

A dori funcția de episcop, păstor, este o ambiție bună (1 Tim. 3:1). Dacă cineva se ocupă cum se cuvine de păstorirea turmei, acesta nu va avea timp de alte interese. Cei care au fost chemați la poziția de Bătrâni printre poporul Domnului, să considere aceasta ca o onoare și un privilegiu de la Domnul; și ei să fie foarte atenți să o caute, nu pentru un câștig murdar, ci cu dragă inimă (1 Pet. 5:1-4). Dar în căutarea acestei poziții să nu uite că există pericolul dezvoltării mândriei și a asumării puterii.

Cei care au marele privilegiu de a servi ca Frați Bătrâni să se supravegheze pe ei înșiși ca nu cumva să domnească peste moștenirea lui Dumnezeu. Să nu uite că ei nu sunt Păstorul Principal, ci numai păstori subordonați. Dacă vreunii ar domni peste turmă, și-ar dăuna lor înșiși, precum și Bisericii, căci astfel făcând ar cultiva spiritul mândriei.

Sf. Petru spune că Dumnezeu stă împotriva celor mândri, dar celor smeriți le dă har” (1 Pet. 5:5). De aceea, dacă în serviciul Domnului unul este smerit, cursul său nu numai că va fi în folosul Adunării, dar și este singura cale prin care se va putea câștiga o poziție în Împărăție. Funcția de Bătrân este o funcție onorabilă, de care sunt legate nu numai mari privilegii, dar și mari ispite și pericole. Sf. Iacov spune: Frații mei, să nu fiți mulți îdintre voiș învățători, căci știți că vom primi o judecată mai aspră” (Iac. 3:1).

Apostolul îndeamnă pe cei care sunt Bătrâni și fac o lucrare care trebuie făcută: Smeriți-vă deci sub mâna cea tare a lui Dumnezeu”. Totul se face prin puterea cea mare a lui Dumnezeu, prin care El face ca toate lucrurile să lucreze împreună spre bine. Noi nu putem interveni în voința divină. Am putea permite mândriei sau dorinței să ne împiedice progresul, dar nu putem împiedica Planul lui Dumnezeu.

Cu toții vrem să căutăm cel mai bun mod de a servi pe alții și totuși să câștigăm marea răsplată. Sf. Petru ne spune acel mod: Smeriți-vă”. După cum a exprimat poetul:

Mă tem să mă ating

De lucruri care implică atât de mult”.

Acest spirit ne va face foarte temători de a dezvolta mândrie sau înălțare de sine sau dorința de stăpânire asupra altora. Astfel deci, ne smerim și ne amintim că Dumnezeu va binecuvânta în mod special pe acei care sunt mai umiliți, mai încrezători în Domnul, și la timpul cuvenit îi va înălța — la a Doua Venire a Domnului.

Uneori, într-adevăr, cei cu o minte smerită din poporul Domnului sunt mai puțin stimați în Biserică decât unii cărora le lipsește această importantă trăsătură de caracter. În omenire există o tendință generală spre intimidare. Aceștia mai degrabă ar prefera pe unul care se poartă cu asprime decât unul care este blând și moderat. De aceea s-ar putea să nu le placă de noi. Dar noi nu trebuie să căutăm să fim cum le-ar plăcea lor. Mai degrabă să nu uităm că trebuie să-L slujim pe Domnul în felul Lui și că în ochii Domnului responsabilitatea noastră principală este pentru noi înșine. Trebuie să ne smerim sub mâna cea tare a lui Dumnezeu, pentru ca El să ne poată înălța la timpul cuvenit.

MÂNDRIA DE CUNOȘTINȚA ADEVĂRULUI ESTE DĂUNĂTOARE

Toate aceste lucruri ne arată că atitudinea noastră cuvenită este aceea de smerenie. Sentimentul inimii noastre nu trebuie să fie acela de mândrie, ci de smerenie, umilință, credincioșie.

Mândria este egoism care s-a dezvoltat. Spiritul egoist adună cu lăcomie pentru sine cât poate de mult tot ceea ce el socotește a fi bun și valoros — bogăție, învățătură, onoare, faimă și distincție printre oameni. O măsură de succes în obținerea acestor comori duce sufletul egoist la un simțământ al mulțumirii de sine, al independenței și indiferenței față de binele altora. Acest spirit, treptat dar rapid dezvoltându-se în aroganță, mândrie agresivă, va continua să se maturizeze cu fiecare sclipire a luminii soarelui prosperității vremelnice. Pe măsură ce egoismul continuă să crească, acesta se umflă până la proporții ridicole și se delectează în a se lăuda, și se desfătează în importanța sa imaginară și în vrednicia sa de onoare și laudă.

Cu cât este mai ușoară și mai înțeleaptă calea smereniei! Spiritul smerit nu caută la ale sale, nu se umflă de mândrie, nu încearcă să speculeze pe valori umflate, nu gândește despre sine mai înalt decât ar trebui, ci gândește sobru — nici supraevaluând, nici subevaluând câștigurile sau realizările sale. Smerenia se străduiește întotdeauna să facă afaceri pe bază solidă, chiar dacă se luptă legal să obțină o vrednicie reală și să realizeze slava adevărată a laudei și favorii divine.

Există din partea unora o dispoziție de a fi mai degrabă lăudăroși pe seama Adevărului, ca și cum de la noi ar fi pornit Adevărul. Cât este de nechibzuit acest lucru! Noi n-am făcut nici un adevăr. Numai am eliminat unele dintre erorile care înainte ne-au orbit ochii. Adevărul este al lui Dumnezeu. El ne-a permis să privim afară din întunericul superstiței și ignoranței, în Adevărul Planului Său. Dacă un om care ar vedea un tablou frumos s-ar lăuda apoi ca și cum el l-ar fi pictat, noi am zice: Om nechibzuit! Nu tu ai făcut pictura. Numai te-ai uitat la ea. Nu ai cu ce să te lauzi în legătură cu ea”.

Noi n-am făcut nici o parte a Planului Veacurilor al lui Dumnezeu. Dacă am fi încercat să facem aceasta, am fi făcut un eșec din el. Atitudinea minții noastre deci ar trebui să fie: Veniți, o să vă arătăm ce a aranjat Dumnezeu, ce a pictat Dumnezeu”. Astfel am slăvi pe Dumnezeu și am fi de ajutor altora; căci în orice măsură manifestăm mândrie sau devenim conștienți de sine în Adevăr, în acea măsură ne dăunăm nouă și altora. Lumea ar spune: Noi avem în denominația noastră tot atât de capabili doctori în teologie ca voi — tot atât de înțelepți să ne învețe Adevărul”.

Cursul nostru potrivit, prin urmare, este să arătăm clar chiar de la început că avem un spirit corect — spiritul blând, smerit al Învățătorului. Dumnezeu ne permite să vedem lucruri în Cuvântul Său, asupra cărora este timpul Său cuvenit să facă lumină. Tabloul a fost acolo tot timpul, dar norii și întunericul l-au făcut atât de neclar, încât n-am putut să-i discernem frumusețile. Acum se face lumină, și, după cum spune poetul,

Lucruri minunate vedem În Biblie”.

În locul încrederii în sine, înțelepciunea dictează neîncredere în sine, amintindu-și de slăbiciunile și imperfecțiunile eului, și în mod corespunzător o mai mare reverență față de Dumnezeu și sprijin pe El, care ne vor întări mai mult decât orice și ne vor face să ne depărtăm de răul din starea noastră căzută.

Într-adevăr, nu este un lucru ușor să călcăm pe cărarea smereniei, să controlăm continuu aspirațiile umane și să ținem jertfa pe altar până când se consumă complet. Dar așa trebuie să ducem la capăt mântuirea noastră pentru natura divină cu frică și cutremur, ca nu cumva să nu fim vrednici de premiul promis biruitorilor credincioși, care umblă aproape în urmele binecuvântatului nostru Înaintemergător, care a fost blând și smerit cu inima. Fil. 2:8, 12.

Când suntem astfel smeriți și credincioși, Domnul ne face vasele Sale alese, să ducem numele Lui către alții. Astfel, goliți de sine și umpluți cu Spiritul Său și cu Adevărul Său, putem merge mai departe, tari în Domnul oștirilor și în Puterea tăriei Lui, să facem serviciu viteaz ca soldați ai crucii.