((A273))

Planul divin al veacurilor - Studiul XIV
Împărăția lui Dumnezeu

> Proeminența subiectului -- Caracterul Împărăției -- Împărăția în timpul Veacului Evanghelic -- Vederi false corectate de Pavel -- Rezultate ale ideilor false despre Împărăție -- Două faze ale Împărăției lui Dumnezeu -- Faza spirituală și lucrarea ei -- Faza pământească și lucrarea ei -- Operarea lor armonioasă -- Gloria fazei pământești -- Gloria fazei cerești -- Rădăcina legământului din care cresc aceste ramuri -- Faza pământească a Împărăției, israelită -- Semințiile pierdute -- Ierusalimul ceresc -- Israel, un popor tipic -- Pierderea și restabilirea lui Israel -- Clasele alese -- Moștenitorii Împărăției -- Domnia de fier -- O ilustrație a obiectivului domniei milenare -- Împărăția predată Tatălui -- Scopul originar al lui Dumnezeu realizat deplin

Oricine n-a examinat cu grijă acest subiect, cu concordanța și cu Biblia în mână, dacă astfel va face va fi surprins să-i găsească proeminența în Scripturi. Vechiul Testament abundă de făgăduințe și profeții în care Împărăția lui Dumnezeu și Împăratul ei, Mesia, figurează tocmai ca centru. Speranța fiecărui israelit era (Luca 3:15) că Dumnezeu va înălța națiunea lor ca popor sub Mesia; și când Domnul a venit la ei, a venit ca rege al lor pentru a stabili de mult făgăduita Împărăție a lui Dumnezeu pe pământ.

Ioan, premergătorul și vestitorul Domnului nostru Isus, și-a deschis misiunea cu anunțul: „Pocăiți-vă, căci împărăția cerurilor s-a apropiat” (Matei 3:2). Domnul Și-a început misiunea exact cu același anunț (Matei 4:17) și apostolii au fost trimiși să propovăduiască același mesaj (Matei 10:7; Luca 9:2). Împărăția nu numai că a fost subiectul cu care Domnul Și-a început misiunea publică, ((A274)) dar de fapt ea a fost subiectul principal al întregii Sale propovăduiri (Luca 8:1; 4:43; 19:11), alte subiecte fiind menționate numai în legătură cu acest subiect sau ca explicare a lui. Majoritatea pildelor Lui au fost fie ilustrații ale împărăției din diferite puncte de vedere și în diferite aspecte, fie au servit să scoată în relief consacrarea deplină lui Dumnezeu, ca fiind esențială pentru a avea o parte în împărăție și pentru a corecta înțelegerea greșită a evreilor că ei erau siguri de împărăție pentru că erau copii naturali ai lui Avraam și deci moștenitori naturali ai făgăduinței.

Domnul nostru Isus în convorbirile cu urmașii Săi le-a întărit și încurajat așteptarea unei împărății viitoare spunându-le: „De aceea vă pregătesc o împărăție, după cum Tatăl Meu Mi-a pregătit-o Mie, ca să mâncați și să beți la masa Mea, în împărăția Mea, și să stați pe scaune de domnie, judecând [conducând] pe cele douăsprezece seminții ale lui Israel” (Luca 22:29, 30). Și iarăși: „Nu te teme, turmă mică, pentru că Tatăl vostru a găsit plăcere să vă dea împărăția” (Luca 12:32). Și când, în loc să fie încoronat și întronat, regele lor recunoscut a fost răstignit, ucenicii Lui au fost amarnic dezamăgiți. După cum doi dintre ei au exprimat către presupusul străin pe drumul spre Emaus, după învierea Lui: „Noi nădăjduiam că El este Acela care va răscumpăra pe Israel” -- eliberându-l de sub jugul roman și făcând din Israel Împărăția lui Dumnezeu în putere și glorie. Dar ei au fost trist dezamăgiți de schimbările celor câteva zile dinainte. Atunci Isus le-a deschis înțelegerea, arătându-le din Scripturi că întâi de toate era necesară jertfa Lui pentru ca împărăția să poată fi stabilită. Luca 24:21, 25-27.

Dumnezeu ar fi putut da lui Isus stăpânirea pământului fără să răscumpere pe om, căci, „Cel Prea Înalt stăpânește peste împărăția oamenilor și o dă cui vrea El” (Daniel 4:32). Dar Dumnezeu a avut un scop mai măreț decât se putea realiza printr-un astfel de plan. Așa o împărăție ar fi putut ((A275)) aduce binecuvântări care, oricât ar fi fost de bune, ar fi putut avea numai un caracter temporar, deoarece toată omenirea era sub condamnarea la moarte. Pentru a face veșnice și complete binecuvântările împărăției Lui, rasa trebuia întâi să fie răscumpărată din moarte și astfel eliberată legal de condamnarea care a trecut asupra tuturor în Adam.

Faptul că prin explicarea profețiilor Isus a reînviat speranța ucenicilor într-o împărăție viitoare este evident din aceea că mai târziu, pe când Se despărțea de ei, L-au întrebat: „Doamne, în acest timp vei restabili Tu împărăția lui Israel?” Răspunsul Lui, deși nu explicit, nu le-a contrazis speranțele. El a spus: „Nu este treaba voastră să știți timpurile sau perioadele; pe acestea Tatăl le-a pus sub stăpânirea Sa”. Faptele 1:6, 7.

Adevărat, la început ucenicii, împreună cu întreaga națiune evreiască, aveau o concepție imperfectă despre Împărăția lui Dumnezeu, presupunând că ar fi exclusiv o împărăție pământească, întocmai cum astăzi mulți greșesc într-o direcție opusă, presupunând a fi exclusiv o împărăție cerească. Și multe din pildele și cuvintele tainice ale Domnului nostru Isus au fost intenționate să corecteze la timpul cuvenit aceste concepții greșite. Dar El a susținut întotdeauna ideea unei împărății, a unui guvernământ care va fi stabilit pe pământ și care va stăpâni printre oameni. Și El nu numai că le-a inspirat o speranță pentru o parte în împărăție, dar i-a și învățat să se roage pentru stabilirea ei: „Vie împărăția Ta, facă-se voia Ta, precum în cer așa și PE PĂMÂNT”.

Celor înțelepți în felul lumii dintre evrei Domnul nostru le-a părut un impostor și un fanatic, iar pe ucenicii Săi i-au considerat simpli naivi. Înțelepciunea, tactul și minunile Lui n-au putut fi contestate satisfăcător, nici n-au putut fi explicate rațional de către ei; totuși, din punctul de vedere al necredinței lor, pretenția Lui că era moștenitorul lumii și că va stabili împărăția promisă care va conduce lumea, și ((A276)) că urmașii Lui, toți din categoriile sociale mai joase, vor fi conducători împreună cu El în acea împărăție, părea prea absurdă pentru a fi luată în considerare. Roma, cu războinicii ei disciplinați, cu generalii ei iscusiți și cu imensa ei bogăție, era stăpâna lumii și zilnic devenea tot mai puternică. Cine, dar, era acest Nazarinean? și cine erau acești pescari, fără bani sau influență și doar cu slabă aderență printre poporul de rând? Cine erau aceștia ca să vorbească despre stabilirea împărăției de mult promisă a fi cea mai mare și cea mai puternică pe care a cunoscut-o pământul?

Fariseii, sperând să expună presupusele slăbiciuni ale pretențiilor Domnului nostru și prin aceasta să trezească la realitate pe urmașii Lui, L-au întrebat: Când va începe să-și facă apariția această împărăție pe care Tu o propovăduiești? -- și când vor sosi soldații Tăi? -- când va apărea această Împărăție a lui Dumnezeu? (Luca 17:20-30). Răspunsul Domnului nostru le-ar fi dat alt gând dacă n-ar fi avut prejudecăți în privința Lui și dacă n-ar fi fost orbiți de presupusa lor înțelepciune. El a răspuns că împărăția Lui nu va veni niciodată în felul în care ei o așteptau. Împărăția pe care El o propovăduia și în care Își invita urmașii la comoștenire era o împărăție invizibilă și nu trebuia ca ei să se aștepte s-o vadă. „El le-a răspuns și a zis: «Împărăția lui Dumnezeu nu vine în așa fel încât să atragă atenția [cu manifestări exterioare]. Nu se va zice: «Uite-o aici» sau «Uite-o acolo». Căci, iată, Împărăția lui Dumnezeu, este [urmează să fie] în mijlocul vostru»”*. Într-un cuvânt, El a arătat că atunci când împărăția Lui va veni, ea va fi prezentă ((A277)) peste tot și puternică peste tot, deși nu va fi vizibilă nicăieri. În acest fel le-a dat o idee despre împărăția spirituală pe care o propovăduia, dar ei erau nepregătiți și n-au primit-o. Exista o măsură de adevăr în așteptarea evreilor cu privire la împărăția promisă, care va fi realizată la timpul cuvenit, după cum se va arăta; dar aici referirea Domnului nostru este la faza spirituală a împărăției, care va fi invizibilă. Și cum această fază a împărăției va fi stabilită întâi, prezența ei va fi nevăzută și pentru un timp nerecunoscută. Privilegiul de moștenire în această fază spirituală a Împărăției lui Dumnezeu a fost singura ofertă făcută atunci, și este singura speranță a chemării noastre de sus în timpul întregului Veac Evanghelic, care atunci începea. Deci Isus se referea exclusiv la ea (Luca 16:16). Acest lucru se va vedea mai clar pe măsură ce vom merge mai departe.

*Traducerile Diaglott și Rotherham redau „printre voi”, ceea ce este sinonim cu „în mijlocul vostru”. Desigur n-ar fi în acord cu nici o teorie a se susține că împărăția pe care Isus pretindea că este gata să o stabilească ar fi în inimile fariseilor, pe care El i-a numit fățarnici și morminte văruite. Dar această împărăție, când va fi stabilită, va fi „în mijlocul” sau „printre” toate clasele, conducând și judecând pe toți.

Probabil datorită acestui sentiment public advers, mai ales printre Farisei, a venit Nicodim noaptea la Isus, fiind nerăbdător să dezlege misterul, deși după cât se pare îi era rușine să recunoască public faptul că asemenea pretenții aveau vreo greutate în mintea lui. Conversația între Domnul și Nicodim (Ioan 3), deși numai parțial înregistrată, dă întrucâtva o înțelegere mai adâncă a caracterului Împărăției lui Dumnezeu. Evident, sunt menționate punctele principale ale conversației, așa încât din acestea putem repede prinde sensul întregului, pe care-l putem rezonabil parafraza după cum urmează:

Nicodim: „Învățătorule, știm că ești un învățător venit de la Dumnezeu, căci nimeni nu poate face semnele pe care le faci Tu, dacă nu este Dumnezeu cu el”. Totuși, unele dintre declarațiile Tale mi se par foarte nepotrivite și vin să-Ți cer o explicație. De exemplu: Tu și ucenicii umblați propovăduind, „Împărăția cerurilor este aproape”, dar n-ai nici armată, nici bogăție, nici influență, și după toate aparențele această pretenție nu este adevărată; și așa pare că înșeli poporul. Fariseii Te privesc în general ca pe un impostor, dar eu sunt ((A278)) sigur că trebuie să fie ceva adevăr în învățăturile Tale, „căci nimeni nu poate face semnele pe care le faci Tu, dacă nu este Dumnezeu cu el”. Obiectivul vizitei mele este să întreb: Ce fel, când este și de unde este această împărăție pe care o propovăduiești Tu? când și cum va fi stabilită?

Isus: La cererea ta de a avea o înțelegere deplină referitoare la împărăția cerurilor nu se poate răspunde acum satisfăcător pentru tine; nu fiindcă Eu nu știu despre ea pe deplin, ci fiindcă în starea ta prezentă n-ai putea-o înțelege sau aprecia dacă ți-aș explica pe deplin. „Dacă un om nu este născut* din nou, nu poate vedea [grecește eidon**, ști sau cunoaște] împărăția lui Dumnezeu”.

*Cuvântul grecesc „gennao” și derivatul lui, uneori tradus „conceput”, alteori „născut”, de fapt conține ambele idei și ar trebui tradus prin oricare din aceste două cuvinte, după sensul pasajului în care survine. Cele două idei, „concepere” și „naștere”, sunt întotdeauna conținute în cuvânt, așa încât, dacă una este declarată, cealaltă este întotdeauna implicată, deoarece nașterea este urmarea naturală a conceperii și conceperea antecedentul natural al nașterii. Când agentul activ cu care este asociat „gennao” este masculin, atunci ar trebui tradus „conceput”; când este feminin, „născut”. Astfel în 1 Ioan 2:29; 3:9; 4:7; 5:1, 18, „gennao” ar trebui să fie „conceput”, pentru că agentul activ este Dumnezeu (masculin).

Totuși, uneori traducerea este dependentă de natura actului, fie că este masculin, fie că este feminin. Astfel, folosit în legătură cu „ek”, ceea ce înseamnă „de la” sau „din”, ar trebui tradus „născut”. Deci, în Ioan 3:5, 6, „gennao” ar trebui tradus „născut”, după cum arată cuvântul „ek” -- „din apă”, „din carne”, „din duh”.

**Același cuvânt grecesc este tradus: „cerceteze” în Faptele 15:6: „Apostolii și bătrânii s-au adunat laolaltă ca să cerceteze (cunoască, înțeleagă) acest lucru”. Același cuvânt este tradus „vezi” în Romani 11:22: „Vezi [consideră, înțelege] bunătatea lui Dumnezeu și asprimea lui Dumnezeu”; de asemenea în 1 Ioan 3:1: „Vedeți [gândiți-vă, știți, înțelegeți] ce dragoste ne-a arătat Tatăl”.

((A279))

Chiar și ucenicii Mei au idei încă foarte neclare despre caracterul împărăției pe care ei o vestesc. Nu le pot spune pentru același motiv pentru care nu-ți pot spune nici ție, și n-ar putea înțelege pentru același motiv. Dar, Nicodime, o particularitate a purtării lui Dumnezeu este că El cere supunere la lumina deja avută, înainte de a da mai multă lumină; și în alegerea celor care vor fi socotiți vrednici să aibă parte de împărăție se cere o manifestare a credinței. Ei trebuie să fie dintre aceia dornici să urmeze pas cu pas conducerea lui Dumnezeu, adesea văzând clar numai un singur pas în față. Ei umblă prin credință, nu prin vedere.

Nicodim: Dar nu te înțeleg. Ce vrei să spui? „Cum se poate naște un om bătrân? Poate el să intre a doua oară în pântecele mamei sale și să se nască?” Sau vrei să spui că pocăința propovăduită de Ioan Botezătorul, reprezentată prin botezul în apă, este cumva o naștere simbolică? Observ că ucenicii Tăi propovăduiesc și botează la fel. Este oare necesară această nouă naștere pentru aceia care vreau să vadă sau să intre în împărăția Ta?

Isus: Națiunea noastră este o națiune consacrată, un popor de legământ. Toți au fost botezați în Moise, în mare și în nor când au părăsit Egiptul. Dumnezeu i-a acceptat în Moise, mijlocitorul legământului lor la Sinai, dar ei și-au uitat legământul, unii trăiesc fățiș ca vameși și păcătoși, și mulți alții sunt fățarnici, încrezuți; deci, propovăduirea lui Ioan și aceea a ucenicilor Mei este pocăința -- întoarcerea la Dumnezeu și recunoașterea legământului făcut, iar botezul lui Ioan înseamnă această pocăință și reformare a inimii și vieții, și nu nașterea cea nouă. Dar, dacă nu faci mai mult decât atât, nu vei vedea niciodată împărăția. Dacă pe lângă reformarea simbolizată prin botezul lui Ioan nu primești o concepere și o naștere din Spirit, nu poți vedea Împărăția Mea. Pocăința te va aduce înapoi la o stare îndreptățită; în starea aceea vei putea repede să Mă recunoști ca Mesia, antitipul lui Moise; și astfel ((A280)) consacrându-te Mie vei fi conceput de Tatăl la o viață nouă și la natură divină, care, dacă se dezvoltă și devine activă, îți va asigura nașterea ca nouă creație, ființă spirituală, la întâia înviere; și în acest fel nu numai vei vedea, ci și vei avea parte de Împărăție.

Schimbarea care se va produce prin această naștere nouă din Spirit este cu adevărat mare, Nicodime; pentru că ceea ce se naște din carne este carne, dar ceea ce se naște din Spirit este Spirit. Nu te mira, deci, de prima mea declarație, că trebuie să fii conceput de sus înainte de a putea înțelege, cunoaște și aprecia lucrurile despre care întrebi. „Nu te mira că ți-am zis: Trebuie să fiți născuți din nou.” Diferența dintre starea ta prezentă, născut din carne, și starea celor născuți din Spirit, care vor intra sau vor constitui Împărăția pe care Eu o propovăduiesc, este foarte mare. Să-ți dau o ilustrație prin care îți vei face o idee despre ființele care, născute din Spirit, vor constitui acea Împărăție: „Vântul suflă încotro vrea și-i auzi vuietul, dar nu știi nici de unde vine, nici încotro merge. Tot așa este cu oricine este născut din Duhul”. Când vântul suflă încoace și încolo nu-l poți vedea, deși exercită influență peste tot în jurul tău. Nu știi de unde vine și încotro merge. Aceasta este cea mai bună ilustrație pe care ți-o pot da despre cei născuți din Spirit la înviere, cei care vor „intra în” sau vor constitui Împărăția pe care Eu o propovăduiesc acum. Ei toți vor fi la fel de invizibili ca vântul; și oamenii, care nu sunt născuți din Spirit, nu vor ști nici de unde au venit, nici încotro merg.

Nicodim: Cum se poate așa ceva? -- ființe invizibile!

Isus: „Tu ești învățătorul lui Israel și nu înțelegi aceste lucruri?” -- că ființele spirituale pot fi prezente și totuși să fie invizibile? Tu, care încerci să înveți pe alții, n-ai citit niciodată despre Elisei și despre servul lui, sau despre măgarul lui Balaam și despre numeroasele exemple din Scripturi care ilustrează acest principiu, că ființele ((A281)) spirituale pot fi prezente printre oameni și totuși să fie invizibile? Mai mult, ești dintre Farisei, care, după cum declară, cred în îngeri ca ființe spirituale. Dar aceasta ilustrează ceea ce ți-am spus la început: dacă un om nu este conceput de sus, nu poate vedea [ști, cunoaște sau înțelege ca fiind rațional] Împărăția lui Dumnezeu și diferitele lucruri legate de ea.

Dacă vrei să intri și să devii moștenitor împreună cu Mine în acea împărăție pe care Eu o vestesc, trebuie să urmezi lumina pas cu pas. Făcând așa, îți va veni mai multă lumină, și aceasta pe atât de repede pe cât vei fi pregătit pentru ea. Am propovăduit aceste lucruri cuvenite acum, pe care le poți înțelege, și am făcut minuni, și Mă recunoști ca învățător venit de la Dumnezeu, dar nu ți-ai pus în practică credința, ca în mod deschis să-Mi devii ucenic și urmaș. Nu trebuie să aștepți să vezi mai mult până când nu trăiești conform cu tot ceea ce vezi; atunci îți va da Dumnezeu mai multă lumină și dovezi pentru pasul următor. „Adevărat, adevărat îți spun că noi vorbim ce știm și mărturisim ce am văzut și voi [fariseii] nu primiți mărturia noastră. Dacă v-am vorbit despre lucruri pământești și nu credeți, cum veți crede când vă voi vorbi despre cele cerești?” N-ar avea nici un rost să încerc să-ți vorbesc despre lucruri cerești pentru că n-ai fi convins, și propovăduirea Mea ți s-ar părea cu atât mai nechibzuită. Dacă învățătura dată de Mine, care avea un caracter pământesc sau era ilustrată prin lucruri pământești, pe care le-ai putut înțelege și le înțelegi, nu te-a făcut să te convingi destul în mintea ta pentru a te determina ca în mod deschis să-Mi devii ucenic și urmaș, n-ar fi mai convingător pentru tine dacă ți-aș spune despre lucruri cerești, despre care nu știi nimic, deoarece nimeni nu s-a înălțat vreodată la cer, deci nimeni nu Mi-ar putea confirma mărturia. Numai Eu, care M-am coborât din cer, pot înțelege lucrurile cerești. „Nimeni nu s-a suit în cer ((A282)) afară de Cel care S-a coborât din cer, Fiul Omului”*. O cunoștință despre lucrurile cerești se poate primi numai după conceperea de Spirit; iar lucrurile cerești în sine, numai la nașterea din Spirit, ființe spirituale.

*Cuvintele „care este în cer” (versetul 13) nu se găsesc în manuscrisele cele mai vechi și mai demne de încredere.

Astfel s-a cerut răbdare din partea Domnului pentru a le vesti natura împărăției celor ale căror prejudecăți și educație i-a împiedicat să vadă orice altceva în afară de ideile deformate despre faza pământească a ei. Cu toate acestea, alegerea unei clase potrivite de a participa la împărăția lui Mesia a continuat, deși numai puțini au fost aleși din Israel, căruia i-a fost exclusiv oferită timp de șapte ani. După cum prevăzuse Dumnezeu, prin faptul că n-au fost gata pentru ea și prin lipsa lor de a înțelege și de a fi de acord cu condițiile prezentate, privilegiul de a participa la împărăția lui Mesia a trecut de la ei ca popor, numai o rămășiță din ei primindu-l, și a venit la neamuri ca să ia și dintre ele „un popor pentru Numele Său”. Și printre aceștia de asemenea numai o rămășiță, o „turmă mică”, apreciază privilegiul și sunt socotiți vrednici de comoștenire în împărăția și gloria Lui.

Gravă a fost eroarea introdusă în Biserica creștină nominală, care interpretează greșit această împărăție promisă ca fiind numai Biserica nominală în starea ei prezentă, și lucrarea ei numai o lucrare a harului în inimile credincioșilor; și la așa o extremă s-a dus această eroare, încât alianța nesfântă și domnia prezentă a Bisericii nominale cu lumea este considerată de mulți a fi domnia Împărăției lui Dumnezeu pe pământ. Adevărat, există un sens în care Biserica este acum Împărăția lui Dumnezeu și o lucrare de har se desfășoară acum în inimile credincioșilor, dar a considera că aceasta este totul și a nega o veritabilă Împărăție viitoare a lui Dumnezeu care va fi stabilită sub întregul cer, în ((A283)) care se va face voia lui Dumnezeu ca și în cer, înseamnă a face goale și fără sens cele mai tari și cele mai clare făgăduințe consemnate de Domnul nostru, de apostoli și de profeți, pentru încurajarea și ajutorul nostru în învingerea lumii.

În pildele Domnului nostru Biserica este frecvent numită împărăție; iar apostolul vorbește despre ea ca despre împărăția peste care domnește acum Cristos, spunând că Dumnezeu ne-a strămutat din împărăția întunericului în împărăția iubitului Său Fiu. Noi, care acum acceptăm pe Cristos, recunoaștem dreptul Lui de domnie, pe care l-a cumpărat, și-I dăm ascultare și supunere voluntară înainte ca El să-Și stabilească domnia prin forță în lume. Noi recunoaștem diferența între legile dreptății, pe care El le va aplica, și împărăția întunericului susținută în prezent de uzurpator, prințul acestei lumi. Credința în făgăduințele lui Dumnezeu ne schimbă supunerea și noi ne socotim supușii noului prinț, și, prin favoarea Lui, moștenitori împreună cu El în acea împărăție care se va stabili în putere și glorie mare.

Dar acest fapt în nici un caz nu anulează făgăduințele că în cele din urmă împărăția lui Cristos va fi „de la o mare la alta și de la Fluviu până la marginile pământului” (Psalmul 72:8); că toate neamurile Îl vor servi și-L vor asculta și orice genunchi I se va pleca, atât al celor din ceruri cât și al celor de pe pământ (Daniel 7:27; Filipeni 2:10). Dimpotrivă, alegerea „turmei mici” acum, confirmă mai degrabă acele făgăduințe.

Dacă pildele Domnului nostru vor fi examinate cu grijă, se va găsi că ele învață clar că venirea sau stabilirea Împărăției lui Dumnezeu în putere este viitoare; și, natural, ea nu se stabilește până când vine Regele. Astfel, pilda tânărului bogat care pleacă într-o țară îndepărtată să primească o împărăție și să se întoarcă etc. (Luca 19:11-15), amplasează clar stabilirea Împărăției la întoarcerea lui Cristos. Și mesajul trimis de Domnul către Biserică la mulți ani după aceea, a fost: „Fii credincios până la moarte ((A284)) și-ți voi da cununa vieții” (Apocalipsa 2:10). Din aceasta este evident că regii care vor domni cu El nu vor fi încoronați, nici nu vor domni ca regi în această viață.

Biserica în prezent nu este, prin urmare, Împărăția lui Dumnezeu stabilită în putere și glorie, ci este în starea ei incipientă, embrionară. Și, într-adevăr, așa arată toate expresiile Noului Testament cu referire la ea. Împărăția cerului suferă acum violență din partea lumii; Regele a fost maltratat și răstignit; și oricine va călca pe urmele Lui va suferi persecuție și violență în vreo formă. Se va observa că acest lucru este adevărat numai despre Biserica adevărată, și nu despre cea nominală. Dar se oferă făgăduința că dacă acum noi (Biserica, împărăția în embrion) suferim cu Cristos, la timpul cuvenit, când El Își va lua marea putere și va domni, și noi vom fi glorificați și vom domni cu El.

Iacov (2:5), în armonie cu învățătura Domnului nostru, ne spune că Dumnezeu a ales pe cei săraci și disprețuiți după normele acestei lumi, nu să domnească acum, ci „ca moștenitori ai împărăției pe care a făgăduit-o”. Domnul spune: „Cât de greu vor intra în Împărăția lui Dumnezeu cei care au avuții” (Marcu 10:23). Este evident că nu se referă la Biserica nominală, care domnește acum împreună cu lumea, deoarece bogații sunt împinși spre ea. Petru îndeamnă pe moștenitorii împărăției la răbdare, perseverență, virtute și credință, spunând: „De aceea, fraților, căutați cu atât mai mult să vă întăriți chemarea și alegerea voastră, căci, dacă faceți lucrul aceasta, nu veți aluneca niciodată; căci în felul acesta vi se va da din belșug intrare în împărăția veșnică a Domnului și Mântuitorului nostru Isus Hristos”. 2 Petru 1:10, 11.

Unii presupun că declarația lui Pavel din Romani 14:17 se referă la o împărăție figurativă; dar, dacă se examinează în lumina contextului, este evident că pasajul înseamnă pur și simplu aceasta: noi, frații, transpuși acum în împărăția iubitului Fiu al lui Dumnezeu, avem anumite libertăți cu ((A285)) privire la mâncare etc., pe care nu le-am avut ca evrei sub Lege (versetul 14); totuși, mai bine să nu folosim această libertate dacă ea face pe frații care n-o pot înțelege încă, să se poticnească și să-și încalce conștiința. Să nu distrugem pe fratele nostru, pentru care a murit Cristos, prin libertatea noastră cu privire la mâncare, ci să ne amintim că privilegiile împărăției, atât acum cât și în viitor, constau în binecuvântări mult mai mari decât libertatea cu privire la mâncare, și anume: în libertatea noastră cu privire la a face ce este drept, în pacea noastră cu Dumnezeu prin Cristos și în bucuria noastră prin participarea la Spiritul sfânt al lui Dumnezeu. Aceste libertăți ale împărăției (acum și întotdeauna) sunt atât de mari, încât libertatea minoră cu privire la mâncare poate fi bine sacrificată în prezent pentru binele fratelui nostru.

Astfel, indiferent din care punct de vedere scriptural privim, este contrazisă ideea că promisiunile împărăției sunt amăgiri legendare, sau că împrejurările noastre prezente îndeplinesc aceste promisiuni.

În Biserica timpurie promisiunile de onoare în împărăție și de moștenire împreună cu Învățătorul au fost imbolduri puternice la credincioșie sub încercările și persecuțiile care existau atunci, pe care ei au fost preveniți să le aștepte; și dintre toate cuvintele de mângâiere și încurajare din Apocalipsa, date celor șapte Biserici, nici unul nu strălucește mai clar și mai plin de forță decât cele care declară: „Celui care va birui îi voi da să stea cu Mine pe scaunul Meu de domnie, după cum și Eu am biruit și M-am așezat cu Tatăl Meu pe scaunul Său de domnie”; și, „Celui care va birui îi voi da stăpânire peste neamuri”.

Acestea sunt făgăduințe care în mod rațional n-ar putea fi răstălmăcite pentru a le aplica la o lucrare prezentă a harului în inimă și nici la o domnie peste neamuri în viața prezentă, deoarece aceia care vor birui trebuie să facă aceasta prin moarte în serviciu, și astfel să câștige onorurile împărăției. Apocalipsa 20:6.

((A286))

Dar natura umană caută să evite suferințele și este întotdeauna gata să apuce onoarea și puterea; astfel aflăm că și în zilele apostolilor unii din Biserică erau dispuși să atribuie făgăduințele de onoare și putere viitoare la viața prezentă, și începeau să acționeze ca și când deja sosise timpul ca lumea să onoreze Biserica și chiar să i se supună. Apostolul Pavel scrie, corectând această eroare, știind că astfel de idei ar avea un efect dăunător asupra Bisericii prin cultivarea mândriei și prin îndepărtarea de la sacrificiu. El le spune ironic: „O, iată-vă sătui! Iată-vă ajunși bogați! Iată-vă împărățind fără noi!” Apoi adaugă cu seriozitate: „Și măcar de ați împărăți, ca să putem împărăți și noi [apostolii persecutați] împreună cu voi” (1 Corinteni 4:8). Lor le plăcea creștinismul lor, încercând să scoată din el și cu el cât mai multă onoare posibilă; și apostolul bine știa că dacă ei ar fi fost credincioși ca urmași ai Domnului nu erau într-o astfel de stare. Deci el le amintește că dacă într-adevăr mult așteptata domnie ar fi început, și el ar domni la fel ca ei, și că el a fost unul care prin credincioșie a suferit pentru adevăr, ceea ce era o dovadă că domnia lor era prematură și mai curând o capcană decât o mărire. Apoi, cu o nuanță de ironie, el adaugă: „Noi [apostolii și servii credincioși] suntem nebuni pentru Hristos, dar voi înțelepți în Hristos! Noi, slabi, dar voi tari! Voi puși în cinste, dar noi în dispreț!” Nu vă scriu aceste lucruri numai ca să vă fac să vă rușinați. Am un obiectiv mai bun și mai nobil -- SĂ VĂ ATRAG ATENȚIA; deoarece calea onoarei prezente nu duce la gloria și onoarea care va fi revelată; ci suferința prezentă și negarea de sine sunt calea îngustă spre glorie, onoare, nemurire și comoștenire în împărăție. De aceea, vă îndemn, fiți urmași ai mei. Suferiți și fiți ocărâți și persecutați acum, ca să puteți avea parte cu mine la coroana vieții pe care Domnul, judecătorul cel drept, mi-o va da în ziua aceea, și nu numai mie, ci tuturor celor care iubesc arătarea Lui. 1 Corinteni 4:10-17; 2 Timotei 4:8.

((A287))

Dar, după ce Biserica timpurie a îndurat cu credincioșie multă persecuție, au început să se răspândească teoriile că misiunea Bisericii era să cucerească lumea, să stabilească împărăția cerului pe pământ și să domnească peste neamuri înainte de a doua venire a Domnului. Acest lucru a pus temelia pentru intrigă, pompă și mândrie lumească, spectacol și ceremonie ostentativă în Biserică, destinate să impresioneze, să captiveze și să impună venerație lumii, și, pas cu pas, acestea au dus la marile pretenții ale papalității că, fiind împărăția lui Dumnezeu pe pământ, avea dreptul să ceară respectul și ascultarea de legile și de reprezentanții ei de la fiecare neam, națiune și popor. Sub această pretenție falsă (și ei, după cât se pare, se înșelau pe sine ca și pe alții), papalitatea a încoronat și a detronat pentru un timp pe regii Europei și încă mai pretinde autoritatea pe care acum nu o poate excercita.

Prin papalitate aceeași idee a ajuns la protestantism, care de asemenea pretinde, deși mai vag, că într-un fel domnia Bisericii este în progres; și, asemenea corintenilor, aderenții lui sunt „sătui” și „bogați” și domnesc „ca împărați”, așa cum expresiv a descris Domnul nostru (Apocalipsa 3:17, 18). Astfel s-a întâmplat că membrii doar nominal ai Bisericii -- cei neconvertiți cu adevărat, care nu sunt grâu cu adevărat, ci neghină, doar imitații ale grâului -- depășesc cu mult ca număr pe adevărații ucenici ai lui Cristos. Și aceștia sunt mult opuși oricărui sacrificiu real și oricărei lepădări de sine, nu suferă persecuție pentru dreptate [pentru adevăr], și, în schimb, țin cel mult doar la o formă de post etc. Ei cu adevărat domnesc împreună cu lumea și nu sunt pe linia pregătirii pentru a avea parte în împărăția adevărată, care trebuie să fie stabilită de Domnul nostru la a doua Sa prezență.

Pentru orice observator atent există o nepotrivire evidentă între această vedere și învățătura lui Isus și a apostolilor. Ei au învățat că nu poate fi nici o împărăție până nu vine Împăratul (Apocalipsa 20:6; 3:21; 2 Timotei 2:12). ((A288)) Ca atare, împărăția cerului trebuie să sufere violență până când va fi stabilită în glorie și putere.

Două faze ale Împărăției lui Dumnezeu

Deși este adevărat, cum a declarat Domnul nostru, că Împărăția lui Dumnezeu nu vine -- nu-și face la început apariția -- cu manifestare exterioară, totuși la timpul cuvenit ea se va manifesta pentru toți prin semne exterioare vizibile, neîndoielnice. Când va fi stabilită pe deplin, Împărăția lui Dumnezeu va fi compusă din două părți: o fază spirituală sau cerească și o fază pământească sau umană. Cea spirituală va fi întotdeauna invizibilă pentru oameni, deoarece aceia care o compun vor fi de natură divină, spirituală, ceea ce nici un om n-a văzut, nici nu poate vedea (1 Timotei 6:16; Ioan 1:18); totuși prezența și puterea ei se vor manifesta cu tărie, în principal prin reprezentanții ei umani care vor constitui faza pământească a Împărăției lui Dumnezeu.

Cei care vor constitui faza spirituală a împărăției sunt sfinții biruitori din Veacul Evanghelic -- Cristosul, cap și corp -- glorificat. Învierea și înălțarea lor la putere precede pe aceea a tuturor celorlalți, pentru că prin această clasă vor fi binecuvântați toți ceilalți (Evrei 11:39, 40). A lor este întâia înviere (Apocalipsa 20:5)*. Marea lucrare care-i stă ((A289)) în față acestei companii glorioase unse -- Cristosul -- necesită înălțarea lor la natură divină; nici o altă putere n-ar putea s-o îndeplinească, decât cea divină. Lucrarea lor este o lucrare care nu aparține numai acestei lumi, ci tuturor lucrurilor din cer și de pe pământ, atât printre ființele spirituale, cât și printre cele umane. Matei 28:18; Coloseni 1:20; Efeseni 1:10; Filipeni 2:10; 1 Corinteni 6:3.

*În acest verset, cuvintele: „Ceilalți morți n-au înviat până nu s-au sfârșit cei o mie de ani”, sunt adăugate. Ele nu se găsesc în manuscrisele cele mai vechi și mai demne de încredere: Sinaitic, Vatican nr. 1209, 1160 și Siriac. Să nu uităm că numeroasele pasaje găsite în copiile moderne sunt adăugiri care nu aparțin în mod cuvenit Bibliei. Deoarece se poruncește să nu se adauge la Cuvântul lui Dumnezeu, datoria noastră este să respingem astfel de adăugiri imediat ce le este stabilit caracterul ilegitim. Cuvintele indicate s-au strecurat în text probabil accidental, în secolul al cincilea, deoarece nici un manuscris de dată mai timpurie (grecesc sau siriac) nu conține această propoziție. Probabil că la început a fost numai un comentariu marginal făcut de un cititor care și-a exprimat gândul lui asupra textului, și a fost copiat în corpul textului de unul care a transcris ulterior, nefăcând distincție între text și comentariu.

Totuși, respingerea acestei propoziții nu este esențială pentru „Plan”, așa cum este prezentat aici, deoarece ceilalți morți -- lumea în masă -- nu vor trăi iarăși în sensul deplin, în sensul perfect în care a trăit Adam înainte de a păcătui și a veni sub sentința „vei muri negreșit”. Viața perfectă, fără slăbiciune sau moarte, este singurul sens al cuvântului în care Dumnezeu recunoaște viața. Din punctul Lui de vedere, toată lumea și-a pierdut deja viața, moare, și acum ar putea fi descrisă mai potrivit ca moartă decât ca vie. 2 Corinteni 5:14; Matei 8:22.

Cuvântul înviere (grecește, anastasis) înseamnă ridicare. În legătură cu omul, înseamnă ridicarea omului la starea de la care a căzut, la perfecțiunea deplină a umanității -- ceea ce s-a pierdut prin Adam. Perfecțiunea la care se vor ridica treptat, în timpul Veacului Milenar de restabilire sau înviere (ridicare), este perfecțiunea de la care a căzut rasa noastră. Veacul Milenar nu este numai veacul de încercare, ci și veacul de binecuvântare; și prin învierea sau restabilirea la viață se va reda tot ceea ce s-a pierdut, tuturor celor care, atunci când vor ști și vor avea posibilitatea, se vor supune cu bucurie. Procesul învierii va fi treptat, necesitând întregul veac pentru realizarea lui completă, deși simpla trezire la o măsură de viață și la conștiență, așa cum avem în prezent, va fi desigur o lucrare de moment. Prin urmare, până când se va sfârși mia de ani, omenirea nu va ajunge deplin la măsura vieții pierdute în Adam. Și, deoarece orice stare lipsită de viață perfectă este o stare de moarte parțială, rezultă că, deși cuvintele de mai sus nu sunt deloc parte din relatarea inspirată, ar fi strict adevărat să spunem că ceilalți morți nu vor trăi din nou (nu vor recâștiga deplinătatea vieții pierdute) până când mia de ani de restabilire și binecuvântare va fi completă.

Lucrarea fazei pământești a Împărăției lui Dumnezeu va fi limitată la această lume și la omenire. Iar cei atât de mult onorați încât să aibă o parte în ea vor fi cei mai înălțați și ((A290)) mai onorați de Dumnezeu dintre oameni. Aceștia sunt clasa la care se face referire în capitolul 8 (pag. 145), a căror zi de judecată a fost înainte de Veacul Evanghelic. Fiind încercați și găsiți credincioși, la înviere nu vor fi aduși iarăși la judecată, ci vor primi imediat răsplata credincioșiei lor -- o înviere instantanee la perfecțiune ca oameni. (Ceilalți, în afară de aceștia și de clasa spirituală, vor fi treptat ridicați la perfecțiune în timpul Veacului Milenar). Astfel, această clasă va fi gata imediat pentru marea lucrare care-i stă în față, ca și agenți umani ai Cristosului în restabilirea și binecuvântarea restului omenirii. După cum natura spirituală este necesară pentru realizarea lucrării lui Cristos, tot așa natura umană perfectă este corespunzătoare pentru realizarea lucrării de făcut în viitor printre oameni. Aceștia vor servi printre oameni și vor fi văzuți de ei, în timp ce gloria perfecțiunii lor va fi un exemplu constant și un imbold pentru alți oameni de a se strădui să atingă aceeași perfecțiune. Și faptul că acești vrednici din vechime vor fi în faza pământească a împărăției și văzuți de omenire este pe deplin atestat de cuvintele lui Isus către evreii necredincioși care-L respingeau. El a spus: „Veți vedea pe Avraam, pe Isaac și Iacov și pe toți prorocii în Împărăția lui Dumnezeu”. Să se remarce de asemenea că Învățătorul nu menționează că El sau apostolii vor fi văzuți cu Avraam. De fapt oamenii vor vedea faza pământească a împărăției și vor face parte din ea, dar nu din cea spirituală; și unii, fără îndoială, vor fi supărați să afle că au respins o așa mare onoare.

Nu ni se dau informații explicite referitoare la maniera exactă în care aceste două faze ale împărăției cerești vor opera armonios, dar avem o ilustrație a manierei în care se poate să opereze, în purtarea lui Dumnezeu cu Israel prin reprezentanții lor: Moise, Aaron, Iosua, profeții etc. -- deși manifestările viitoare ale puterii divine le vor depăși mult ((A291)) pe cele din veacul acela tipic; deoarece lucrarea veacului viitor cuprinde trezirea tuturor morților și restabilirea la perfecțiune a celor ascultători. Această lucrare va necesita stabilirea unui guvern perfect printre oameni, cu oameni perfecți în poziții de control, pentru ca ei să poată pune în ordine în mod drept afacerile statului. Va necesita stabilirea de înlesniri educaționale adecvate, de toate felurile, ca și măsuri filantropice de diferite feluri. Și această nobilă lucrare de ridicare în acest fel a omenirii, prin pași siguri și stabili (sub direcția membrilor spirituali nevăzuți ai aceleiași împărății), este înalta onoare la care sunt numiți vrednicii din vechime și pentru care vor ieși afară pregătiți, curând după prăbușirea finală a împărățiilor acestei lumi și după legarea lui Satan, prințul lor. Și ca reprezentanți onorați divin ai împărăției cerești, ei vor primi neîntârziat onoarea și cooperarea tuturor oamenilor.

A câștiga un loc în faza pământească a împărăției lui Dumnezeu, va însemna a găsi satisfacerea fiecărei dorințe și ambiții a inimii omenești perfecte. Va însemna o parte glorioasă și satisfăcătoare chiar de la intrarea în ea; și totuși gloria va crește pe măsură ce timpul va înainta și lucrarea binecuvântată va progresa. Și când, la sfârșitul miei de ani, marea lucrare de restabilire va fi îndeplinită prin Cristosul (în mare măsură prin intermediul acestor nobili colaboratori umani), când întregul neam omenesc (în afară de cei incorigibili -- Matei 25:46; Apocalipsa 20:9) va sta aprobat, fără pată, fără încrețitură sau ceva de felul acesta, în prezența lui Iehova, aceștia, care au avut o contribuție esențială în lucrare, vor străluci printre semenii lor și înaintea lui Dumnezeu, a lui Cristos și a îngerilor, „ca stelele în veac și în veci de veci” (Daniel 12:3). Lucrarea și osteneala lor din iubire nu va fi niciodată uitată de semenii lor recunoscători. Ei vor fi păstrați în amintire veșnică. Psalmul 112:6.

((A292))

Dar mare cum va fi gloria crescândă a acelor oameni perfecți care vor constitui faza pământească a împărăției, gloria celor cerești va fi o glorie mai mare. În timp ce primii vor străluci ca stelele în veci, cei din urmă vor străluci ca strălucirea bolții cerești -- ca soarele (Daniel 12:3). Onorurile cerului și ale pământului vor fi puse la picioarele Cristosului. Mintea omenească poate aproxima, dar nu poate concepe clar gloria care va fi descoperită în Cristosul de-a lungul veacurilor nenumărate ale eternității. Romani 8:18; Efeseni 2:7-12.

Prin aceste două faze ale împărăției va fi adeverită făgăduința făcută lui Avraam: „Toate familiile pământului vor fi binecuvântate în tine și în sămânța ta”. „Sămânța ta va fi ca nisipul de pe țărmul mării și ca stelele cerului” -- o sămânță pământească și una cerească, ambele fiind mijloace ale lui Dumnezeu de binecuvântare a lumii. Ambele faze ale făgăduințelor au fost văzute clar și au fost intenționate de Dumnezeu de la început, dar numai cea pământească a fost văzută de Avraam. Și totuși Dumnezeu a ales din sămânța naturală pe cei mai importanți din clasa spirituală (apostolii și alții) și a oferit binecuvântarea cea mai importantă, cea spirituală, tuturor din acea națiune care trăiesc la timpul cuvenit pentru această chemare cerească, aceasta fiind în plus față de cât a văzut vreodată Avraam în legământ -- favoare peste favoare.

Pavel (Romani 11:17) vorbește despre legământul avraamic ca despre o rădăcină din care a crescut natural Israelul trupesc, dar în care au fost altoiți credincioșii dintre neamuri când ramurile naturale au fost tăiate din cauza necredinței. Aceasta dovedește dubla împlinire a făgăduinței în dezvoltarea celor două semințe: pământească (umană) și cerească (spirituală), care vor constitui cele două faze ale împărăției. Acest legământ-rădăcină poartă aceste două feluri distincte de ramuri, fiecare din ele aducând la înviere propriul fel distinct de roade perfecte: clasele umane și ((A293)) spirituale în puterea împărăției. În ordinea dezvoltării, întâi a fost cea naturală (pământească), apoi conducătorii cerești; dar în ordinea grandorii poziției și timpului instalării, întâi va fi cea spirituală, după aceea cea naturală; și astfel cei din urmă vor fi cei dintâi și cei dintâi vor fi cei din urmă. Matei 19:30; Luca 16:16.

Făgăduința făcută lui Avraam, la care se referă Ștefan (Faptele 7:5) și în care Israel a crezut, a fost pământească: se referea la țară. Dumnezeu „i-a făgăduit că i-o va da în stăpânire”, a spus Ștefan. Și Dumnezeu i-a zis lui Avraam: „Ridică-ți ochii și, din locul în care ești, privește spre miazănoapte și spre miazăzi, spre răsărit și spre apus; căci toată țara pe care o vezi, ți-o voi da ție și seminței tale pentru totdeauna. Îți voi face sămânța ca pulberea pământului, așa că dacă poate număra cineva pulberea pământului, va putea să fie numărată și sămânța ta. Scoală-te, străbate țara în lung și-n lat; căci ție ți-o voi da” (Geneza 13:14-17). Ștefan arată că această făgăduință trebuie încă să fie îndeplinită, deoarece el declară că Dumnezeu n-a dat lui Avraam [în țara aceea] „nimic de moștenire, nici măcar o palmă de loc”.

Apostolul scriind despre aceeași clasă a vrednicilor din vechime -- Avraam printre alții -- este de acord cu declarația lui Ștefan că făgăduința făcută lui Avraam n-a fost încă împlinită; și merge mai departe și arată că acele făgăduințe pământești nu pot și nu vor fi împlinite până când se vor împlini făgăduințele încă mai înalte, cerești, referitoare la Cristosul (Cap și corp). El spune despre ei: Toți aceștia, măcar că au primit mărturie prin credință, totuși n-au primit [împlinirea a] ce le fusese făgăduit, pentru că Dumnezeu avea în vedere ceva mai bun pentru noi [Cristosul], ca să nu ajungă ei la desăvîrșire fără noi (Evrei 11:13, 39, 40). Astfel, din nou se arată că Răscumpărătorul și Restauratorul este spiritual, predându-și umanul ca sacrificiu pentru toți, și că de la ((A294)) această clasă spirituală, când va fi mult înălțată, trebuie să pornească toate binecuvântările, oricare ar fi cei onorați ca instrumente sau agenți ai ei. Romani 12:1; Galateni 3:29.

Se vede astfel că faza pământească este israelită; și în jurul acestui fapt se înmănunchiază acele multe profeții legate de proeminența acestei națiuni în planul lui Dumnezeu pentru binecuvântarea viitoare a lumii, când cortul lor căzut în țărână va fi restabilit și Ierusalimul va fi o laudă pe întregul pământ. Găsim declarații făcute atât de profeți cât și de apostoli, care arată clar că în vremurile restabilirii Israelul ca națiune va fi primul dintre neamuri care va veni în armonie cu ordinea cea nouă de lucruri; că Ierusalimul pământesc va fi rezidit pe vechile lui dărâmături și că statul lor va fi restabilit ca la început sub prinți sau judecători (Isaia 1:26; Psalmul 45:16; Ieremia 30:18). Și ce s-ar putea aștepta mai rațional decât ca Israelul să se bucure mai întâi în a-i recunoaște pe profeți și pe patriarhi, și ca obișnuința lor cu legea și îndelungata lor disciplinare sub lege să-i fi pregătit pentru supunere și ascultare sub autoritatea împărăției? Și în timp ce Israelul va fi primul dintre neamuri care va fi recunoscut și binecuvântat, de asemenea este scris despre Israel: „DOMNUL va mântui mai întâi corturile lui Iuda”.

Nu considerăm important a intra în discuție în legătură cu locul unde trebuie căutate „semințiile pierdute” ale lui Israel. Poate este sau poate nu este adevărat ceea ce pretind unii, că acele „seminții pierdute” pot fi urmărite până la anumite națiuni civilizate din prezent. Dar, deși unele dintre dovezile sugerate nu sunt iraționale, totuși ca întreg, în mare parte este deducție și presupunere. Dar, chiar dacă ar fi demonstrat clar că unele din națiunile civilizate sunt descendente din semințiile pierdute, aceasta n-ar dovedi pentru ele nici un avantaj sub „chemarea cerească”, „de sus”, care de la respingerea lor națională nu cunoaște nici o diferență între iudeu și grec, rob sau slobod. Dacă asemenea dovezi ar deveni ((A295)) odată clare (ceea ce până acum nu sunt), ar fi în perfectă armonie cu profețiile și cu făgăduințele referitoare la această națiune, care încă își așteaptă împlinirea în și sub faza pământească a împărăției.

Atașamentul natural, precum și o măsură de încredere în făgăduințele multă vreme neîmplinite, care încă mai supraviețuiește, și toate prejudiciile lor naturale, vor fi favorabile pentru acceptarea generală și grabnică de către Israel a noilor conducători; în timp ce obișnuința cu ascultarea de lege într-o anumită măsură va fi de asemenea favorabilă armoniei lor grabnice cu principiile noului guvern.

Deoarece Ierusalimul a fost sediul imperiului sub Împărăția tipică a lui Dumnezeu, el va ocupa iarăși aceeași poziție și va fi „cetatea Marelui Împărat” (Psalmul 48:2; Matei 5:35). O cetate este un simbol al unei împărății sau stăpâniri, și astfel Împărăția lui Dumnezeu este simbolizată prin Noul Ierusalim, noua stăpânire venind din cer pe pământ. La început ea va consta numai din clasa spirituală, Mireasa lui Cristos, care, așa cum a fost văzută de Ioan, va veni treptat pe pământ, adică va veni treptat în putere, în timp ce imperiile prezente se sfărâmă în bucăți, în timpul zilei Domnului. Totuși, la timpul cuvenit, va fi stabilită faza pământească a acestei cetăți, din care vrednicii din vechime vor fi părți sau membri. Nu vor fi două cetăți (guverne), ci o cetate, un guvern ceresc, cel pe care l-a căutat Avraam, „o cetate care are temelii” -- un guvern stabilit în dreptate, fiind întemeiat pe stânca de temelie sigură a dreptății lui Cristos Răscumpărătorul, pe valoarea răscumpărării omului pe care El a dat-o și pe fermitatea dreptății divine care nu poate să condamne pe răscumpărați, după cum n-a putut scuza înainte pe păcătoși. Romani 8:31-34; 1 Corinteni 3:11.

Glorioasă Cetate a Păcii! ale cărei ziduri înseamnă mântuire, protecție și binecuvântare pentru toți care intră ((A296)) în ea, a cărei temelie pusă în dreptate nu poate fi niciodată mișcată și al cărei ziditor și proiectant este Dumnezeu! În lumina care va străluci de la această cetate (împărăție) glorioasă a lui Dumnezeu, neamurile (oamenii) vor merge pe marea cale a sfințeniei în sus spre perfecțiune și spre armonie deplină cu Dumnezeu. Apocalipsa 21:24*.

*Cuvintele „și cinstea” din acest verset lipsesc din manuscrisele cele mai vechi și mai autentice. Din versetul 26 de asemenea lipsesc aceste cuvinte.

Când omenirea va ajunge la perfecțiune, la sfârșitul Veacului Milenar, după cum s-a arătat deja, oamenii vor fi admiși ca membri ai Împărăției lui Dumnezeu și li se va da întreaga stăpânire a pământului, așa cum s-a intenționat la început -- fiecare om un suveran, un rege. Acest lucru este arătat clar în profeția simbolică a lui Ioan (Apocalipsa 21:24-26), deoarece în viziune el a văzut nu numai oamenii umblând în lumina ei, ci și regii intrând în ea în glorie; totuși nimeni care s-o pângărească nu va putea intra în ea. Nici unul care n-a fost întâi încercat amănunțit nu se poate identifica cu acea cetate (împărăție), nici unul care ar face sau i-ar plăcea să facă înșelăciune și nedreptate, numai cei pe care Mielul îi va scrie ca vrednici de viață veșnică și cărora le va spune: „Veniți, binecuvântații Tatălui Meu, de moșteniți împărăția care v-a fost pregătită”.

Dar să nu se uite că deși cetatea literală a Ierusalimului fără îndoială va fi rezidită, și deși probabil va deveni capitala lumii, totuși multe profeții care menționează Ierusalimul și gloriile lui viitoare se referă în simbol la Împărăția lui Dumnezeu care va fi stabilită în mare splendoare.

Referitor la gloria viitoare a fazei pământești a împărăției, așa cum este reprezentată prin Ierusalim, profeții vorbesc în termeni înflăcărați, spunând: „Izbucniți cu toate în strigăte de bucurie, dărâmături ale ((A297)) Ierusalimului! Căci DOMNUL mângâie pe poporul Său, El a răscumpărat Ierusalimul”. „Căci voi crea Ierusalimul să fie un jubileu și poporul lui o bucurie.” „Bucurați-vă împreună cu Ierusalimul și înveseliți-vă pentru el, . . . ca să vă desfătați de plinătatea slavei lui. Căci așa vorbește DOMNUL: «Iată, voi îndrepta spre el pacea ca un râu și slava poporelor ca un torent ieșit din matcă».” „În timpul acela, Ierusalimul se va numi scaunul de domnie al DOMNULUI; toate poporele se vor strânge la Ierusalim.” „Și multe popoare se vor duce și vor zice: «Veniți, să ne suim la muntele [împărăția] DOMNULUI, la casa Dumnezeului lui Iacov, ca să ne învețe căile Lui și să umblăm pe cărările Lui.» Căci din Sion [faza spirituală] va ieși legea și din Ierusalim [faza pământească] cuvântul DOMNULUI”. Isaia 52:9; 65:18; 66:10-12; Ieremia 3:17; Isaia 2:3.

Când considerăm multele făgăduințe scumpe de binecuvântare viitoare făcute lui Israel și așteptăm o împlinire exactă a lor pentru acest popor, este potrivit să ne amintim că ei ca popor sunt atât tipici, cât și reali. Într-un aspect sunt tipici pentru toată omenirea, și Legământul Legii lor, de ascultare și viață, a fost tipic pentru Noul Legământ care va fi stabilit cu lumea în timpul Veacului Milenar și al veacurilor viitoare.

Sângele ispășirii sub legământul lor tipic și preoțimea care-l aplica acelei națiuni a simbolizat sângele Noului Legământ și Preoțimea Regală, care în timpul Mileniului va aplica curățirile și binecuvântările lui întregii lumi. Astfel, preoțimea lor a simbolizat pe Cristosul, iar acea națiune a tipificat pe toți aceia pentru care s-a făcut sacrificiul real și pentru care vor veni binecuvântările reale: „fiecare om”, „întreaga lume”.

Apoi să ne amintim că deși binecuvântările viitoare, ca și cele trecute, vor fi întâi pentru evrei și apoi pentru neamuri, va fi numai o chestiune de timp faptul că evreii vor avea întâietate la favoarea divină; și am arătat că ((A298)) aceasta va fi o urmare naturală a pregătirii lor sub Lege, care la timpul cuvenit își va servi scopul de a-i aduce la Cristos. Deși la prima venire a adus numai o rămășiță din ei, la a doua venire îi va aduce ca popor și vor fi ca popor un prim-rod printre neamuri. În cele din urmă toate binecuvântările promise lui Israel, în afara celor aparținătoare claselor alese, își vor avea nu numai împlinirea reală în acest popor, dar și împlinirea lor antitipică în toate familiile pământului. Sub acel guvern „Dumnezeu va răsplăti fiecăruia după faptele lui: slavă, cinste și pace va veni peste oricine face binele, întâi peste iudeu, apoi peste grec. Căci înaintea lui Dumnezeu nu se are în vedere fața omului”. Romani 2:6, 10, 11.

Apostolul Pavel ne atrage atenția în mod special asupra siguranței făgăduințelor lui Dumnezeu către Israel în viitor și arată ce favoruri au pierdut prin necredință și ce favoruri sunt încă sigure. El spune că datorită mândriei, împietririi inimii și necredinței, Israelul ca popor n-a obținut ceea ce a căutat -- locul principal în favoarea și serviciul divin. Referința lui Pavel aici nu este la toate generațiile lui Israel de la Avraam încoace, ci la acele generații care au trăit pe timpul primei veniri; și cuvintele lui s-ar aplica la toate generațiile care au trăit în timpul Veacului Evanghelic, veac în care a fost oferită favoarea principală: chemarea de sus la natură divină și la moștenire împreună cu Isus. Israelul ca popor n-a recunoscut și n-a ținut la această favoare. Și deși Dumnezeu a cercetat neamurile și a chemat pe mulți dintre ei prin Evanghelie, ei, ca Israel trupesc, nu vor obține premiul ceresc. Totuși, o clasă, o rămășiță, o turmă mică dintre toți cei chemați dă atenție chemării, și prin ascultare și sacrificiu de sine își asigură chemarea și alegerea. Astfel, ceea ce n-a obținut Israelul ca popor și ceea ce nici Biserica creștină nominală nu obține i se dă clasei alese sau selecționate, credincioșii -- „trupul lui Hristos” -- aleșii ((A299)) (după cunoștința mai dinainte a lui Dumnezeu) prin sfințirea duhului și credința adevărului. 2 Tesaloniceni 2:13; 1 Petru 1:2.

Dar, deși prin respingerea lui Mesia Israel a pierdut toată această favoare specială, totuși Pavel arată că aceasta nu i-a dovedit cu totul îndepărtați din favoare, deoarece ei aveau încă același privilegiu de a fi altoiți în Cristos și în favorurile spirituale de care se bucura restul omenirii, dacă în timpul când se făcea chemarea ei acceptau acest lucru în credință; deoarece, argumentează Pavel, Dumnezeu poate tot atât de bine să-i altoiască iarăși precum altoiește ramurile sălbatice și este tot atât de dispus să facă aceasta, dacă ei nu continuă în necredință. Romani 11:23, 24.

Mai mult, Pavel argumentează că deși Israel a pierdut binecuvântarea principală „pe care o căuta”, locul principal în împărăția lui Dumnezeu, totuși încă rămâne ca mari făgăduințe să se împlinească pentru acest popor, deoarece, argumentează el, darurile lui Dumnezeu, chemările, legămintele și făgăduințele nu vor fi retrase neîmplinite. Dumnezeu știa sfârșitul de la început, El știa că Israel va respinge pe Mesia; și având această cunoștință, făgăduințele Lui fără echivoc pentru ei ne dau asigurarea că Israel va fi folosit încă de Domnul în serviciu, ca mijlocul Lui în binecuvântarea lumii, deși „Israel n-a căpătat ce căuta” -- favoarea principală. Apoi Pavel continuă să arate că făgăduințele prin legământ făcute de Dumnezeu lui Israel erau de așa natură încât să lase deschis și nedefinit faptul că ei ca popor vor fi sămânța cerească ori pământească -- dacă vor moșteni și vor împlini slujba mai înaltă ori mai joasă menționată în făgăduințe. Dumnezeu a ținut în secret favoarea spirituală mai înaltă până la timpul cuvenit, și făgăduințele făcute lor menționau numai favoarea pământească, deși El i-a favorizat oferindu-le întâi și favorurile spirituale, și astfel le-a oferit mai mult ((A300)) decât le promisese vreodată. Într-un cuvânt, făgăduințele cerești erau ascunse în cele pământești. Aceste făgăduințe, spune Pavel, nu pot da greș, iar oferirea întâi a favorii ascunse și respingerea oarbă a ei de către Israel în nici un fel nu dezminte sau nu anulează cealaltă trăsătură a făgăduinței. Deci el declară că deși Israelul ca națiune este respins din favoare în timpul când atât dintre evrei cât și dintre neamuri se alege Mireasa lui Cristos, totuși va veni timpul când, Salvatorul (Cristos, Cap și corp) fiind complet, favoarea divină se va întoarce la Israelul trupesc și gloriosul Salvator va îndepărta nelegiuirea de la Iacov*, și în felul acesta tot Israelul va fi mântuit [restabilit în favoare], după cum este scris prin profet. Cuvintele apostolului sunt:

*Israelul spiritual nu este numit niciodată Iacov.

„Fraților, pentru ca să nu vă socotiți singuri înțelepți, nu vreau să nu știți taina aceasta: împietrire într-o măsură s-a întâmplat lui Israel [Diaglott, B. Wilson -- n. e.] ...până va intra plinătatea neamurilor [până când numărul deplin ales dintre neamuri este completat]. Și în felul acesta tot Israelul va fi mântuit, după cum este scris: «Salvatorul [Cristos, Cap și corp] va veni din Sion și va îndepărta nelegiuirile de la Iacov. Acesta va fi legământul Meu pentru ei, când le voi șterge păcatele». În ce privește EVANGHELIA, ei sunt vrăjmași, spre binele vostru; dar în ce privește alegerea, sunt iubiți din cauza părinților lor. Căci darurile de har și chemarea lui Dumnezeu sunt fără schimbare. După cum voi [neamurile] odinioară n-ați ascultat de Dumnezeu, iar acum, prin neascultarea lor, ați căpătat îndurare, tot așa și ei n-au ascultat acum, pentru ca, prin îndurarea arătată vouă, să capete și ei îndurare [de la Biserica glorificată]. Fiindcă Dumnezeu a închis pe toți în neascultare, ca să aibă milă de toți [Compară Romani 5:17-19]. O, adâncul bogăției înțelepciunii și cunoștinței lui Dumnezeu!” Romani 11:25-33.

((A301))

Moștenitori ai Împărăției

„Cine va putea să se suie la muntele [simbol al împărăției] DOMNULUI? Cine va sta în locul [templul] Lui cel sfânt? Cel care are mâinile nevinovate și inima curată.” Psalmul 24:3, 4.

Cetatea Ierusalimului a fost zidită pe vârful unui munte, un vârf dublu, deoarece era separat de valea Tiropeon în două părți. Totuși era o singură cetate înconjurată de un zid, cu poduri care legau cele două despărțituri. Pe unul din aceste vârfuri de munte a fost construit Templul. Aceasta s-ar putea înțelege că simbolizează unirea calităților împărătești și preoțești la Biserica glorificată, sau acea unică Împărăție a lui Dumnezeu cu două faze ale ei: templul spiritual, nu de origine pământească, ci de o natură nouă, cerească sau spirituală (Evrei 9:11), separată și totuși unită cu faza pământească.

David pare că se referă la cele două locuri. Oricum era o onoare să fii din cetate, și încă o mai mare onoare să urci la templul sfânt, în teritoriul sacru unde numai preoților le era permis să intre. Și David arată că puritatea vieții și onestitatea inimii sunt necesare oricui vrea să ajungă la vreuna dintre onoruri. Cei care vor să fie din preoțimea împărătească sunt îndemnați la curățenie, întocmai cum Marele Preot al mărturisirii noastre este curat, dacă vreau să fie socotiți vrednici de moștenire împreună cu El. Iar cel ce are această speranță în El se curățește pe sine, întocmai cum El este curat. După cum deja s-a arătat, aceasta este o curățenie a intenției, socotită nouă ca o curățenie absolută sau reală, curățenia lui Cristos atribuită nouă, care ne completează deficiența inevitabilă și compensează slăbiciunile noastre inevitabile, în timp ce umblăm după spirit, nu după trup.

Dar să nu se uite că puritatea, sinceritatea și întreaga consacrare față de Dumnezeu sunt esențiale pentru toți aceia care vreau să intre în Împărăția lui Dumnezeu, în oricare din ((A302)) faze. Așa a fost cu acei vrednici din vechime care vor moșteni faza pământească a împărăției sub Cristos. Ei au iubit dreptatea și au urât nelegiuirea, și erau adânc întristați și aveau remușcări atunci când erau surprinși într-o greșeală ori împiedicați de o slăbiciune sau ispită. Tot așa a fost și cu credincioșii Veacului Evanghelic, și așa va fi cu toți în Veacul Milenar când spiritul lui Dumnezeu, spiritul adevărului, va fi turnat peste toată carnea. Învingătorii acelui veac de asemenea vor trebui să se străduiască pentru puritatea inimii și a vieții, dacă vor vrea să aibă dreptul, sub aranjamentul lui Dumnezeu, să intre în cetate -- împărăția pregătită pentru ei de la întemeierea lumii -- stăpânirea originară restabilită.

Domnia de fier

Mulți presupun greșit că atunci când Împărăția Milenară a lui Cristos va fi inaugurată fiecare va fi mulțumit de conducerea ei. Dar nu este așa. Reglementările ei vor fi cu mult mai exigente decât ale oricărui alt guvern anterior, și libertățile oamenilor vor fi restrânse până la un grad într-adevăr supărător pentru mulți care vociferează acum pentru creșterea libertății. Libertatea de a induce în eroare, de a denatura, de a câștiga necinstit și a înșela pe alții, va fi complet oprită. Libertatea de a folosi abuziv mâncare sau băutură pentru sine sau pentru alții, sau de a corupe în vreun fel bunele moravuri, le va fi complet negată tuturor. Libertatea sau permisiunea de a face vreun rău nu va fi acordată nimănui. Singura libertate acordată cuiva va fi adevărata și glorioasa libertate a fiilor lui Dumnezeu -- libertatea de a face bine pentru sine și pentru alții în oricare mod, dar nu va fi permis nici un rău și nici o nimicire în toată acea Împărăție sfântă (Isaia 11:9; Romani 8:21). Prin urmare, acea domnie va fi simțită de mulți ca severă, stricând toate obiceiurile și datinile anterioare, precum și instituțiile prezente fondate pe aceste obiceiuri și idei false de ((A303)) libertate. Datorită fermității și vigorii ei, este numită simbolic domnia de fier -- „El le va păstori cu un toiag de fier” (compară Apocalipsa 2:26, 27; Psalmul 2:8-12 și 49:14). Astfel va fi împlinită declarația: „Voi face din judecată o linie și din dreptate un fir cu plumb; și grindina [judecata dreaptă] va surpa locul de scăpare al neadevărului și apele [adevărul] vor îneca adăpostul ascuns”, și orice lucru ascuns va fi descoperit. Isaia 28:17; Matei 10:26.

Mulți se vor revolta împotriva acelei domnii perfecte și echitabile, pentru că au fost obișnuiți în trecut, sub domnia prințului prezent, să stăpânească peste semenii lor muritori și să trăiască în întregime pe seama altora, fără să facă un serviciu compensator. Și multe și severe vor fi loviturile pe care le va cere și le va primi în mod natural, sub acea domnie, o viață prezentă de îngăduință și de mulțumire de sine, până când unii ca aceștia vor învăța lecțiile acelei împărății: echitatea, justiția, dreptatea (Psalmul 89:32; Luca 12:47, 48). Lecția despre acest subiect vine întâi pentru generația în viață, și acum este aproape. Iacov 5.

Dar, binecuvântat gând! Când Prințul Vieții va pune în aplicare legile dreptății și echității cu o domnie de fier, masele omenirii vor învăța că „dreptatea înalță pe un popor, dar păcatul este rușinea popoarelor”. Ei vor învăța că planul și legile lui Dumnezeu sunt la urma urmelor cele mai bune pentru toți cei implicați, și în final vor învăța să iubească dreptatea și să urască nelegiuirea (Psalmul 45:7; Evrei 1:9). Toți cei care sub acea domnie nu vor fi învățat să iubească ce este drept, vor fi socotiți nevrednici de viață veșnică și vor fi înlăturați dintre oameni. Faptele 3:23; Apocalipsa 20:9; Psalmul 11:5-7.

Împărăția veșnică

„Și DOMNUL va fi împărat peste tot pământul, în ziua aceea” (Zaharia 14:9). Împărăția pe care Iehova o va stabili în mâinile lui Cristos în timpul Mileniului va fi împărăția lui ((A304)) Iehova, dar va fi sub controlul direct al lui Cristos ca locțiitor al Său, cam în aceeași manieră în care a procedat guvernul Statelor Unite cu statele din sud după Revoltă. Statelor din sud nu le-a fost permis pentru un timp să se guverneze prin alegerea propriilor funcționari, ca nu cumva să nu se conformeze legilor constituționale ale Uniunii, ci au fost plasați în control guvernatori cu putere de acțiune deplină, cu scopul de a reconstrui acele guverne de stat și a le readuce în deplină armonie cu guvernul central. Astfel, domnia specială a lui Cristos peste afacerile pământului este pentru un timp limitat și pentru un anumit scop, și se va termina cu împlinirea acelui scop. Omul prin răzvrătire și-a pierdut drepturile date de Dumnezeu -- autoguvernarea în armonie cu legile lui Iehova, printre altele. Dumnezeu, prin Cristos, răscumpără toate acele drepturi și asigură pentru om dreptul nu numai de a se întoarce personal la starea dinainte, ci și de a se întoarce la funcția dinainte, de rege al pământului. Dar aducerea omului înapoi, așa cum intenționează Dumnezeu, în modul care este cel mai potrivit să imprime lecția experienței prezente, și anume, cerându-i să facă efort pentru propria lui restabilire, va cere un guvern tare, perfect. Și această onoare de completare a restabilirii omului este acordată lui Cristos, care a murit pentru a-Și asigura dreptul la ea, și „Trebuie ca El să împărățească până va pune pe toți vrăjmașii Săi sub picioarele Sale” -- până când nu va exista nici unul care să nu-L recunoască, să nu-L onoreze și să nu I se supună. Atunci, fiindu-I împlinită misiunea legată de reconstrucția sau restabilirea omenirii, El va preda împărăția lui Dumnezeu, însuși Tatălui, și omenirea va avea de-a face direct, ca și la început, cu Iehova -- mijlocirea omului Isus Cristos împlinind deplin și complet marea operă de reconciliere. 1 Corinteni 15:25-28.

Împărăția, când va fi predată Tatălui, va rămâne Împărăția lui Dumnezeu și legile vor fi întotdeauna ((A305)) aceleași. Toată omenirea, atunci perfect restabilită, va fi în stare să dea ascultare perfectă, atât în literă cât și în spirit, în timp ce acum spiritul de ascultare sau străduința de a respecta legea lui Dumnezeu este tot ce sunt capabili oamenii să dea. Litera deplină a acestei legi perfecte i-ar condamna imediat la moarte (2 Corinteni 3:6). Acceptarea noastră acum este numai prin răscumpărarea lui Cristos.

Până a fi în realitate perfect, „Înfricoșător lucru este să cazi în mâinile Dumnezeului Celui viu!” (Evrei 10:31). Acum, și până vor fi în realitate perfecți, nimeni n-ar putea sta în fața legii justiției riguroase; cu toții au nevoie de mila dată liber sub meritul și sacrificiul lui Cristos. Dar când Cristos va preda Tatălui împărăția, El îi va prezenta în fața Lui desăvărșiți, corespunzători și în stare să se bucure de binecuvântarea veșnică sub legea perfectă a lui Iehova. Toată frica va fi trecut atunci, și Iehova va fi în perfectă armonie cu creaturile Sale restabilite, ca și la început.

Când, la sfârșitul Veacului Milenar, Cristos va preda Tatălui stăpânirea pământului, El o va face predând-o omenirii ca reprezentanți ai Tatălui, care de la început au fost desemnați să aibă această onoare (1 Corinteni 15:24; Matei 25:34). Astfel Împărăția lui Dumnezeu durează veșnic. Și astfel citim în cuvintele Domnului nostru: „Atunci Împăratul va zice celor de la dreapta Lui [celor care în timpul domniei Milenare vor fi ajuns la poziția de favoare, prin armonie și supunere]: «Veniți, binecuvântații Tatălui Meu [voi, pe care Tatăl Meu intenționează să vă binecuvânteze astfel], de moșteniți împărăția CARE V-A fost pregătită de la întemeierea lumii»”.

Această împărăție și această onoare pregătită pentru om nu trebuie să fie confundată cu acea împărăție și cu acea onoare încă mai înaltă pregătită pentru Cristosul, „pe care Dumnezeu a hotărât-o mai dinainte, spre slava noastră” (1 Corinteni 2:7), și pentru care am fost aleși în Cristos înainte de întemeierea lumii. Și deși intervenția specială și ((A306)) domnia lui Cristos peste pământ se va încheia, cum s-a arătat mai înainte, nu trebuie să tragem concluzia că gloria, stăpânirea și puterea lui Cristos vor înceta atunci. Nu, Cristos este pentru veșnicie asociat cu toată gloria și puterea divină, la dreapta favorii lui Iehova; iar Mireasa și comoștenitorii Lui vor împărtăși veșnic gloria Lui crescândă. În legătură cu ce lucrări minunate așteaptă în alte lumi puterea acestui agent mult înălțat al lui Iehova, nu vrem să facem aici alte presupuneri, decât că vrem să sugerăm infinitatea și activitatea puterii divine și nemărginirea universului.

Așadar, pe oricare fază a împărăției ni se concentrează interesul, ea este cu adevărat „dorința tuturor neamurilor”, deoarece sub ea toți vor fi binecuvântați. Deci, toți să dorească serios acel timp și toți să se roage: „Vie Împărăția Ta, facă-se voia Ta, precum în cer așa și pe pământ”. De aceea, toată creația geme și așteaptă în ignoranță de multă vreme -- așteaptă descoperirea fiilor lui Dumnezeu, împărăția care va zdrobi răul și va binecuvânta și vindeca toate popoarele. Romani 8:19; 16:20.