„MÂNDRIA MERGE ÎNAINTEA NIMICIRII”

2 Cron. 26:8-21

> Israel o împărăție tipică — Mesia va restabili antitipul — Succesul politic și militar al lui Ozia s-a dovedit a fi o capcană pentru el — Păcatul îngâmfării lui — Pedeapsa pentru el — O lecție pentru Biserică și pentru lume — Ignorarea legii lui Dumnezeu nu este o scuză acceptabilă.

„Mândria unui om îl coboară, dar cine este smerit cu duhul capătă cinste.” Prov. 29:23 .

R 5804 W. T. 15 noiembrie 1915 (pag. 349-351)

Ozia a fost un rege mare și prosper în Ierusalim. El a avut un început bun, a fost respectuos față de Dumnezeu și a adus capitala și restul împărăției în stare bună de apărare împotriva vrăjmașilor. Când ne gândim la războaiele lui Israel, trebuie să ne gândim că o vreme această națiune a reprezentat conducerea lui Dumnezeu pe Pământ într-un sens cum nici o altă națiune n-a reprezentat-o, nici înainte nici după aceea.

Regii lui Israel erau unși prin însărcinare și autoritate divină, cum alți regi nu erau; și se spune despre ei că „au stat pe tronul împărăției Domnului”, cum despre alții de dinainte sau de după ei nu se spune. Împărăția lor n-a fost însă Împărăția lui Dumnezeu pentru care ne rugăm noi, „Vie Împărăția Ta”, ci numai un aranjament pregătitor făcut cu israeliții tipici.

Împărăția lui Dumnezeu va veni cu adevărat pe Pământ după ce Mesia o va stabili. El va domni o mie de ani, pentru a ridica pe cei smeriți, pentru a binecuvânta pe toți cei care caută dreptatea, pentru a pedepsi și a corecta pe toți ceilalți, și în final pentru a nimici în Moartea a Doua pe cei incorigibili. Era deci în armonie cu aranjamentele timpului ca regii lui Israel și ai lui Iuda să se întărească și să apere țara pe care Atotputernicul o dăduse în special națiunii lor.

ÎNGÂMFAREA REGELUI

Adevărul Scripturii, „Mândria merge înaintea nimicirii și un duh mândru înaintea căderii”, a fost ilustrat prin regele Ozia. Când faima lui s-a răspândit și el a început să-și simtă importanța, a intrat mândria. El a uitat că era numai un reprezentant al Domnului în împărăție și că prima lui datorie ca un supus loial al lui Dumnezeu era să asculte și să se supună poruncilor divine.

După ce a realizat lucruri mari din punct de vedere politic și militar, regele Ozia a încercat să ajungă la distincție religioasă. Evident că el a simțit că Dumnezeu era mândru de el și de succesele lui și I-ar plăcea foarte mult ca el să intre în Templu și să ofere tămâie pe Altarul de Aur după maniera preoților. El cunoștea regulile și reglementările după care era condus Templul și serviciile lui, dar se considera deasupra lor. El voia să meargă direct la Dumnezeu și nu să recunoască pe preot.

Mulți oameni plini de succes au căzut în aceeași eroare de a presupune că succesul lor în afaceri sau politică, strălucirea minții lor sau educația lor fină este singura cerință în ochii lui Iehova. Ei simt că dacă ar merge la biserică și L-ar recunoaște pe Dumnezeu, El ar trebui să fie foarte mândru că sunt ai Lui și, desigur, să le dea locul dintâi în toate. Aceasta este o greșeală. Marele Rege Etern, „Cel Prea Înalt, a cărui locuință este veșnicia” (Isa. 57:15), are reguli și reglementări care guvernează orice încercare a cuiva de a se apropia de El. Există doar o singură cale de apropiere, nu mai multe. Ioan 14:6.

PREOTUL MELCHISEDEC

„O!” va zice cineva, „Văd. Vrei să înțelegem că laicii n-au acces la Dumnezeu; că ei trebuie să vină prin cler, întocmai cum regele Ozia ar fi trebuit să se apropie de Dumnezeu prin marele preot al lui Israel. Dar eu neg că clericii sunt ceva mai mult decât oricare alți muritori. Eu pretind că mulți dintre ei au o minte mai puțin strălucită decât mine; că mulți dintre ei sunt mai puțin educați, iar altora le lipsește complet simțul pentru afaceri. Admit că este bine pentru laici să se apropie de Dumnezeu prin cler; dar ori de câte ori eu mă apropiu, o fac în puterea inteligenței mele personale și dându-mi seama că Atotputernicul este bucuros că mă apropiu. Mă rog adesea, „O, Doamne, Îți mulțumesc că nu sunt ca alți oameni, nici chiar ca acest vameș!” Luca 18:11.

Nu, prietene; nu așa gândim noi — nu așa spune Biblia, nu aceasta este lecția pe care trebuie s-o scoatem din Scriptura în analiză. Trebuie să admitem că nu există autoritate scripturală pentru existența unei clase clericale în Biserica lui Cristos — decât dacă vorbim despre cei doisprezece apostoli, Sf. Pavel luând locul lui Iuda. Scriptural cei doisprezece sunt clasați ca o ierarhie — purtătorii de cuvânt speciali ai lui Isus.

Noi nu sugerăm că sufletul doritor de a se apropia de Dumnezeu trebuie să vină prin clerul vreunei denominații. Accentuăm însă faptul că există doar o singură cale de apropiere de Dumnezeu, iar aceasta este prin Marele Avocat pe care El L-a stabilit pentru noi — „Isus Cristos Cel drept” — „Preot în veac după rânduiala lui Melchisedec” (1 Ioan 2:1; Evrei 5:6). „Nimeni nu vine la Tatăl decât prin Mine”, a fost Mesajul Său. „Nu este sub cer alt Nume dat oamenilor, în care trebuie să fim mântuiți”, este Mesajul apostolului. Fapte 4:12.

TĂMÂIE PE ALTARUL DE AUR

Cei care n-au încă ochii înțelegerii deschiși să-și dea seama că Isus este Cel numit divin pentru reconcilierea lumii cu Dumnezeu pot fi scuzați dacă se apropie de Dumnezeu în rugăciune fără El. Rugăciunea lor poate fi ascultată în măsură limitată, dacă este oferită în sinceritate, din inimă, și fiindcă, după cum sugerează Sf. Pavel, „Dumnezeu trece cu vederea” necunoșterea aranjamentelor Sale. Fapte 17:30.

((367))

Dar, după cum regele Ozia cunoștea aranjamentul divin, că numai preotul Îi putea oferi Atotputernicului tămâie pe Altarul de Aur, tot așa cei care ajung să-și dea seama că Isus este Marele Preot antitipic, prin care a fost deschisă comunicarea cu Tatăl, ar veni sub condamnare dacă ar merge în Prezența Divină în rugăciune altfel decât cum prevede aranjamentul lui Dumnezeu, întocmai cum regele Ozia a fost lovit de lepră pentru îngâmfarea și mândria lui.

Lepra, privită din punct de vedere scriptural, este un tip al păcatului. Prin urmare, experiențele regelui Ozia, din punct de vedere tipic înseamnă că acei care vreau să se apropie de Dumnezeu altfel decât prin Preotul rânduit de El, știind că așa nu este potrivit, ar veni sub condamnarea divină ca păcătoși cu voia. Pedeapsa ar fi în măsura gradului iluminării de care s-au bucurat înainte.

OPTZECI DE PREOȚI VITEJI

Când regele a intrat în Sfânta Templului să aducă tămâie pe Altarul de Aur, marele preot și optzeci de preoți subordonați l-au urmat, protestând împotriva sacrilegiului său. Deși aceasta nu era decât datoria lor, totuși i-a marcat ca bărbați viteji, curajoși; căci în timpurile vechi un rege avea mare putere. Regele Ozia își simțea mărimea și era mândru de ea; ca atare el ar fi fost ofensat de orice amestec în prerogativele sale regale.

Cuvintele lor de protest au exprimat ceea ce regele știa deja în privința restricțiilor legate de serviciile Templului. Dar ei au adăugat, „Ieși, căci ai păcătuit. Și lucrul acesta nu-ți va face cinste înaintea Domnului Dumnezeu.” Adevărata cinste, adevărata binecuvântare, adevărata prosperitate nu poate fi găsită în opoziție cu aranjamentele divine. Cursul regelui trebuia prin urmare să-i aducă dezonoare. Dacă s-ar fi grăbit să-l slăvească pe Dumnezeu, el fără îndoială ar fi primit o binecuvântare. Dar în locul acesteia încălcarea Legii divine i-a adus blestem.

Lecția este clară, exemplificată prin textul nostru și prin cuvintele Domnului nostru, „Căci oricine se înalță va fi smerit; și cine se smerește va fi înălțat” (Luca 14:11). Chiar dacă acțiunile regelui erau bazate pe intenții bune, nu pe mândrie, nu era destul. Trebuia ca intențiile bune să-l fi îndrumat spre o cercetare a aranjamentelor și făgăduințelor divine. Necunoșterea Legii nu este o scuză. De aceea avem îndemnul apostolului, „Străduiește-te (în limba engleză, studiază — n. t.) să te prezinți aprobat înaintea lui Dumnezeu, ca un lucrător care n-are de ce să-i fie rușine și care împarte drept cuvântul adevărului”. 2 Tim. 2:15.

Lecția pare să fie o lecție de umilință, atât pentru Biserică cât și pentru lume. Unii s-au născut umiliți, iar alții încrezuți. Aceștia din urmă sunt prin urmare dezavantajați în privința acestui dar, chiar dacă din punct de vedere scriptural sunt avantajați în privința curajului în luptă împotriva adversităților prezente. În general dezavantajele noastre prin imperfecțiunile cărnii nu sunt atât de inegale încât pentru unul să fie mai ușor decât pentru altul să intre în Împărăție sub această chemare a Vârstei Evanghelice. Căci unde se dă mult, se cere mult; iar judecata Domnului va fi conform inimii, voinței, intenției, străduinței, și nu conform cărnii, slăbiciunilor și eșecurilor ei.

Umilința este importantă, nu numai prin ea însăși, dar și fiindcă celelalte daruri ale Spiritului sfânt nu pot fi dezvoltate fără ea. În fruntea listei acestor daruri spirituale este blândețea. Cum ar putea fi cineva delicat sau cum ar putea face progres în cultivarea acestor daruri dacă n-ar fi blând. Cum ar putea fi cineva răbdător și supus în încercările și dificultățile vieții dacă n-ar fi blând? Cum ar putea fi cineva amabil față de împotrivitori și în toate lucrurile dacă n-ar fi blând? Cum ar putea fi cineva răbdător față de toți dacă n-ar fi blând? Cum ar putea cineva să aibă amabilitate frățească decât prin blândețe? Cum ar putea fi cineva asemenea lui Dumnezeu dacă n-ar poseda blândețe? Cum ar putea fi cineva iubitor în sensul scriptural, fără a fi blând? În aceste privințe vor fi încercați toți cei care vor fi din Biserică. Iar blândețea și umilința trebuie să fie cultivate și trebuie să prisosească în inimă pentru a permite cultivarea și a celorlalte roade ale Spiritului sfânt.