Vol. 20, Ianuarie-Februarie, Nr. 2

URMĂTOAREA CINĂ DE AMINTIRE

să faceți lucrul acesta în amintirea Mea” — 1 Corinteni 11:24, 25

R5191 W. T. 1 martie 1913 (pag. 67-73)

Cina pe care Domnul nostru a instituit-o ca o amintire a marii Sale jertfe pentru păcatele noastre, și nu numai pentru ale noastre ci și pentru ale întregii lumi, este uimitoare în caracterul potrivit și în simplitatea ei. Marii oameni ai lumii au căutat întotdeauna mijloace foarte diferite ca să-și păstreze amintirile. Oricare ar fi fost modul în care voiau să le amintească urmașilor meritele și măreția lor, acesta desigur nu era prin amintirea și comemorarea morții lor — în special dacă, așa cum este în cazul Domnului nostru, a fost o moarte dezonorantă și rușinoasă, o moarte ca a unui răufăcător și criminal. Altul, mai probabil, ar fi lăsat instrucțiuni să se scoată medalii care să comemoreze unele din marile sale fapte — cum ar fi, de exemplu, învierea lui Lazăr sau potolirea furtunii pe mare, sau intrarea triumfală în Ierusalim, în timp ce mulțimea arunca ramuri de palmier pe cale și striga Osana Regelui!

Dar Domnul nostru a ales ca amintire a Sa ceea ce a reprezentat, în aprecierea Sa și a lui Dumnezeu, fapta Sa cea mai mare — Jertfa Sa pentru Păcat în favoarea noastră; și ceea ce adevărații Săi urmași, și numai ei, vor aprecia mai mult decât oricare alt aspect al misiunii Sale. Este adevărat, urmașii Săi ar fi apreciat ceva comemorativ din cuvintele sau faptele Sale minunate, dar și cei lumești ar fi putut aprecia acele lucruri. Dar nu este așa cu valoarea morții Sale ca Jertfă de Răscumpărare, baza împăcării și ispășirii noastre, care n-a fost niciodată înțeleasă pe deplin de nimeni, în afară de Turma Mică consacrată — cei Aleși. Și pentru aceștia a fost stabilită și instituită Comemorarea. Și deși un Iuda a fost prezent, lui i s-a dat o bucățică și a plecat dintre ceilalți înainte de a se termina cina, reprezentând astfel, fără îndoială, că la sfârșitul acestui Veac, înainte ca Turma Mică să-și fi terminat partea de părtășie cu Domnul lor în suferințele Sale, bucata Adevărului va fi devenit așa de puternică încât să scoată afară din societatea și comuniunea celor credincioși pe toți cei care nu apreciază și nu prețuiesc cum se cuvine Răscumpărarea îndeplinită de Mielul lui Dumnezeu pentru ridicarea păcatelor lumii — 1 Ioan 2:19.

Data cinei pascale

Data Cinei Pascale la care evreii mâncau un miel, care comemora eliberarea lor din robia egipteană și cruțarea întâilor-născuți ai lor cu acea ocazie, a fost desigur calculată prin metoda evreiască de calculare a timpului, și anume după timpul lunar (Exod 12:2-14). În loc să împartă lunile cum le împărțim noi, ei lăsau ca luna nouă să marcheze începutul unei luni noi; și diferența între timpul solar și timpul lunar a fost egalizată prin începerea anului nou întotdeauna cu apariția lunii noi, pe la echinocțiul de primăvară. Evreii mențin încă această metodă de calculare a sărbătorilor lor religioase. Și deoarece Domnul nostru, apostolii și Biserica timpurie au urmat aceeași regulă pentru stabilirea datei celebrării anuale a ultimei Cine a Domnului nostru, și noi o urmăm.

Prima lună nouă după echinocțiul de primăvară este socotită în calendarele evreiești din acest an (1913) ca fiind în 8 aprilie — probabil după observația Ierusalimului. La șase după-masă, în ziua dinainte începe prima zi a lunii evreiești Nisan, prima lună a anului evreiesc religios. Începând cu 1 Nisan calculat de evrei, în a zecea zi era ales din turmă mielul pascal. În a patrusprezecea zi (lună plină*), între cele două seri” (la orice oră între 6 după masă a zilei a treisprezecea și 6 după masă a lui 14 Nisan), mielul trebuia să fie înjunghiat și mâncat. În a cincisprezecea zi începea Sărbătoarea de Paști, care dura șapte zile, prima și a șaptea fiind sărbătorite ca zile deosebit de sfinte, ca zile de sabat sau zile de sărbătoare” (Exod 12:16). În a șaisprezecea zi, omerul din cele dintâi roade ale secerișului orzului era oferit Domnului, iar după cincizeci de zile (în Ziua Cincizecimii) erau oferite înaintea Domnului două pâini legănate — Leviticul 23:17.

Aceste lucruri făcute de către evrei în fiecare an, după cum am văzut deja, au fost tipuri ale evenimentelor mai mari. Alegerea mielului în a zecea zi a simbolizat cum, dacă Israel voia să fie binecuvântat și recunoscut ca Biserica Întâilor-născuți în Paștele antitipic, ei trebuiau să-L accepte pe Isus atunci, cu cinci zile înainte de sărbătoarea Paștilor și cu patru zile înainte de răstignirea Sa. Și evident, chiar la acea dată Domnul nostru S-a oferit în cele din urmă acelei națiuni — când, ca Regele lor, a intrat în cetate călare pe un mânz (compară Ioan12:12-16). Ei însă nu L-au primit pe Mielul lui Dumnezeu, au fost imediat respinși și au încetat să fie întâiul-născut tipic.

Ziua a patrusprezecea (care în acest an — 1913 — va începe la ora 6 în seara zilei de duminică 20 aprilie și va ține până la 6 în după-masa de 21 aprilie) a fost ziua în care mielul Pascal a trebuit să fie înjunghiat și mâncat; și calculul evreiesc al timpului (fără îndoială aranjat divin tocmai pentru acest scop) a permis mâncarea ultimei Cine” în aceeași zi în care Domnul a fost răstignit. Cina Pascală din miel cu ierburi și pâine nedospită (împlinind Legea, care nu s-a sfârșit până pe cruce) a fost mâncată imediat după ora 6 după-masă. Apoi a urmat instituirea Cinei Comemorative cu pâine și vin, reprezentând trupul și sângele Mielului antitipic. După aceea, ori de câte ori revenea ocazia (anual), aceasta trebuia sărbătorită de către urmașii Săi — în loc să mănânce din mielul literal — ca o comemorare a Mielului antitipic și o mai mare trecere peste Întâii-născuți antitipici, pe care o efectuează sângele Lui.

Legănarea snopului de orz din primele roade, în 16 Nisan (dimineața după Sabat” sau sărbătoarea Paștilor din ziua a cincisprezecea — Lev. 23:5, 6, 11, 15-17) a simbolizat învierea lui Cristos Domnul nostru, ca pârga celor adormiți.”* 1 Cor. 15:20.

Cele două pâini oferite în ziua a cincizecea, Cincizecimea, au reprezentat prezentarea Bisericii înaintea lui Dumnezeu și acceptarea ei prin meritul Marelui Preot, indicat prin ungerea cu Spirit sfânt la Cincizecime. Biserica de fapt este o singură pâine” (1 Cor. 10:17), cele două pâini reprezentând același lucru ca și cei doi țapi prezentați din Ziua Ispășirii. Aceasta a indicat că deși toți cei prezentați au fost acceptabili pentru Dumnezeu prin Isus Cristos, El a știut că nu toți cei prezentați vor ajunge la starea credincioșiei până la sfârșit. Cele două pâini au reprezentat, prin urmare, cele două clase de consacrați — Turma Mică învingătoare și Mulțimea Mare a servitorilor consacrați ai lui Dumnezeu, care nu-și asigură chemarea” lor de sus” prin învingerea lumii, cum ar fi trebuit să o facă.

Metoda cea mai răspândită de calculare a datei pentru Vinerea Mare și Duminica Paștelui printre Episcopali și Romano-Catolici diferă de cele scrise mai sus prin aceasta: ei sărbătoresc Duminica Paștelui, în prima duminică ce urmează primei luni pline după echinocțiul de primăvară, iar vinerea de dinainte este recunoscută ca Vinerea Mare. Această metodă de calculare a fost stabilită de către Conciliul din Nicea, în 325 d. Cr., în locul metodei evreiești pe care o recunoaștem noi. Dar numele Paște” (Passover) a continuat să fie folosit (nu Duminica de Easter*) timp îndelungat; după ce papalitatea s-a stabilit în influență politică și păgânii ignoranți au început să se adune cu grămada în sistemul care se bucura de favoarea guvernului, denumirea Passover” a fost înlocuită cu Easter”, deoarece cam în același timp cu Paștele, păgânii aveau obiceiul să sărbătorească pe zeița lor Easter (zeița germanică Ostara — Estera) — zeița primăverii. Aceasta a fost una dintre metodele unui cler ambițios pentru a câștiga număr și influență.

Uneori cele două metode de calcul, evreiesc și romano-catolic, indică aceleași zile, dar nu adeseori; ocazional rezultatele lor sunt la distanță de aproape o lună.

Evreii vor celebra săptămâna Paștilor ca sărbătoare” începând cu 22 aprilie (21 aprilie la ora 6 după masă), 15 Nisan. La Cina Memorială noi nu celebrăm săptămâna de sărbătoare, ci ziua de dinainte, 14 Nisan, începând din seara lui 20 aprilie 1913, care este aniversarea datei corespunzătoare pentru înjunghierea și mâncarea mielului Pascal — aniversarea morții Domnului nostru Isus, adevăratul Miel al lui Dumnezeu, pentru că prin sacrificiul Lui, biserica întâilor născuți” trece de la moarte la viață — pentru a fi desăvârșită în Întâia Înviere. Antitipul săptămânii de sărbătoare a Paștilor se află în bucuria inimii tuturor Întâilor născuți din Israelul adevărat — cele șapte zile însemnând perfecțiunea sau caracterul complet al bucuriei și mântuirii.

Am dat detalii în privința calculării, ca răspuns general la multe întrebări legate de acest subiect și nu pentru vreo importanță hotărâtoare sau robie legată de ziua exactă de aniversare. Noi nu recunoaștem asemenea robie asupra celor făcuți liberi prin Cristos. Căci, deși suntem doritori să sărbătorim Cina Memorială în mod potrivit, la aniversarea ei cuvenită, așa cum a intenționat Domnul nostru când a spus: Faceți lucrul acesta îde fiecare dată celebrați acest memorial anualș în amintirea îlit. pentru comemorareaș Mea”, noi considerăm aceasta mai mult ca un privilegiu decât ca o datorie; și dacă am greși în problema alegerii zilei, datorită neștiinței sau înțelegerii greșite, noi credem că Domnul ar accepta intențiile noastre bune și ne-ar ierta greșeala și ne-ar acorda binecuvântarea Sa. Într-adevăr, noi credem că Domnul recunoaște și acceptă intențiile bune ale multora dintre copiii Săi, care, datorită învățăturilor greșite și a tradițiilor omenești, aleg alte date și timpuri pentru celebrarea acestui memorial al morții Sale, în loc de a-l celebra la aniversarea lui, pe care El a indicat-o. În mod asemănător, am înțelege intențiile patriotice ale oamenilor care ar celebra” independența Statelor Unite de trei sau de patru ori într-un an, uitând data sau necunoscând faptul că 4 Iulie este aniversarea evenimentului și a fost stabilit ca dată potrivită pentru sărbătorirea lui.

Acesta, asemenea altor adevăruri de mult timp îngropate sub gunoiul Veacurilor Întunecate, Dumnezeu îl clarifică acum pentru poporul Său. Și toți care sunt adevăratul Său popor sunt doritori după adevăr și ceea ce este corect în legătură cu el, ca și în legătură cu toate celelalte subiecte descoperite în Cuvântul lui Dumnezeu.

MOARTEA DOMNULUI VESTIȚI”

Căci am primit de la Domnul ce v-am și dat, că Domnul Isus, în noaptea în care a fost vândut, a luat o pâine și după ce a mulțumit, a frânt-o și a zis: Acesta este trupul Meu, dat pentru voi; să faceți lucrul acesta în aminitrea Mea.” Tot astfel, după cină, a luat paharul zicând: Acest pahar este legământul cel nou în sângele Meu; să faceți lucrul acesta în amintirea Mea, ori de câte ori veți bea din el.” Pentru că, de câte ori mâncați pâinea aceasta și beți paharul acesta vestiți moartea Domnului, până va veni El.” 1 Corinteni 11:23-26.

Pentru cei cu mintea cinstită nu este nevoie să se discute ce înseamnă și ce nu înseamnă expresia — moartea Domnului. Unii, în nerăbdarea lor de a se depărta de doctrina Răscumpărării, sau mai degrabă în nerăbdarea lor de a se depărta de deducțiile logice asociate cu doctrina Răscumpărării, pretind, împotriva tuturor Scripturilor care arată contrariul, că Domnul nostru Isus a avut două morți, una când a venit în lume și alta la Calvar; și că moartea Omului Hristos Isus, care S-a dat pe Sine Însuși ca preț de răscumpărare pentru toți” la Calvar, a fost de mică importanță în comparație cu cealaltă. Ei par să ignore, cu voia, faptul pe care Scripturile îl declară, că El a murit pentru păcat o dată pentru totdeauna”, și că acea singură moarte, și singura la care S-a referit vreodată Domnul nostru sau apostolii Săi, a fost moartea de la Calvar.

Apostolii declară că El a vorbit despre moartea pe care trebuia să o împlinească la Ierusalim. Aceasta una, și singura moarte a Răscumpărătorului nostru, este simbolizată prin această comemorare — corpul Său, carnea Sa, frânt pentru noi, și toți care vreau să aibă viață veșnică trebuie să se împărtășească din meritele și viața Lui. Nimeni să nu vă amăgească în vreun fel” în această chestiune importantă.

Dar așa cum botezul în apă nu este botezul important, ci numai simbolul care îl reprezintă pe cel adevărat, tot așa împărtășirea din pâinea și vinul simbolice este numai simbolul sărbătorii mai importante — însușirea meritului lui Cristos, care ne asigură viața veșnică prin corpul Său frânt și sângele Său vărsat. Astfel, acceptând prin credință sacrificiul Său terminat, și prin aceeași credință, așa cum suntem învățați de El, însușindu-ne toate meritele și perfecțiunile și drepturile pe care Omul Isus Cristos le-a posedat și le-a depus în moarte pentru noi, ne hrănim într-adevăr inima cu Pâinea Vieții veșnice, Pâinea pe care Dumnezeu a trimis-o din cer. Aceasta este adevărata Pâine, care dacă este mâncată dă viață veșnică. Aceasta este ceea ce, în primul rând, pâinea literală simbolizează și semnifică pentru toți cei care se împărtășesc din ea în mod corect și inteligent. Este o amintire a răscumpărării lui Adam și a familiei sale din robia păcatului și a morții.

PÂINEA ȘI PAHARUL

Un alt gând: pâinea a fost nedospită. Aluatul este stricăciune, un element al putrezirii, deci un tip al păcatului și al putrezirii și morții pe care păcatul le produce în neamul omenesc. Așadar, acest simbol declară că Domnul nostru Isus a fost fără păcat, un Miel fără pată sau cusur, sfânt, nevinovat, fără pată”. Dacă ar fi fost din tulpina adamică, dacă Și-ar fi primit viața în mod obișnuit de la un tată pământesc, și El ar fi fost contaminat de păcatul adamic, așa cum sunt toți ceilalți oameni; dar viața Lui a venit nepătată de la o natură mai înaltă, cerească, schimbată la condiții pământești; de aceea este numit pâinea care S-a coborât din cer” (Ioan 6:41). Să apreciem deci Pâinea curată, nedospită, nepătată pe care ne-a dat-o Dumnezeu, și astfel să mâncăm din El — mâncând și digerând Adevărul, și în special Adevărul Său — însușindu-ne prin credință Dreptatea Sa; și să-L recunoaștem pe El drept Calea și Viața.

Apostolul, prin descoperire divină, ne face cunoscută o altă semnificație a acestei amintiri. El arată că pâinea reprezintă nu numai pe Domnul nostru Isus personal, dar că, după ce ne-am împărtășit din El (după ce am fost îndreptățiți prin faptul că ne-am însușit dreptatea Sa), noi prin consacrare devenim asociați cu El ca parte din aceeași Pâine frântă — hrană pentru lume (1 Corinteni 10:16). Aceasta sugerează ideea privilegiului nostru ca credincioși îndreptățiți, de a ne împărtăși acum de suferințele și moartea lui Cristos, condiția prin care putem deveni comoștenitori cu El în gloriile viitoare și asociați în marea lucrare de binecuvântare și acordare a vieții tuturor familiilor de pe pământ.

Același gând este exprimat de către apostol în mai multe rânduri și sub diferite ilustrații, dar nici una dintre ele nu este mai puternică decât aceasta, că Biserica (Trupul lui Cristos, vezi Coloseni 1:24), împreună cu Capul ei, este o Pâine”, fiind frântă în decursul Veacului Evanghelic. Aceasta este o ilustrație uimitoare a unirii și părtășiei noastre cu Capul nostru.

Cităm: Pentru că noi, care suntem mulți îpersoaneș, suntem o singură pâine, un singur trup, căci toți luăm parte la acea singură pâine”. Pâinea pe care o frângem, nu este părtășie a trupului lui Hristos?” — 1 Corintei 10:16, 17.

Rodul viței” reprezintă viața sacrificată, dată de Domnul nostru. Acesta este sângele Meu, îsimbolul vieții date În moarteș al Legământului celui Nou, care se varsă pentru mulți, spre iertarea păcatelor.” Beți toȚi din el” Matei 26:27, 28.

Prin renunțarea la viața Sa, ca Răscumpărare pentru viața rasei lui Adam, pe care păcatul le-o pierduse, oamenii pot primi dreptul la viaȚĂ, prin credință și ascultare sub Noul Legământ. (Romani 5:18, 19). Sângele vărsat a fost Răscumpărarea îPrețulș pentru toȚi”, care a fost dată pentru toți de către Răscumpărătorul nostru Însuși; dar actul Său, de a da paharul ucenicilor și a le cere să bea din el, a fost o invitație făcută lor să devină participanți la suferințele Sale, sau cum spune sfântul Pavel, să împlinească ce lipsește necazurilor lui Hristos” (Coloseni 1:24). A fost și propunerea făcută nouă, că dacă noi, după ce am fost îndreptățiți prin credință, participăm în mod voluntar la suferințele lui Cristos, îmbrățișând cauza Sa, vom fi considerați de către Dumnezeu membri ai Corpului lui Cristos, precum și părtași la suferințele lui Isus (2 Tim. 2:12, Fapt. 9:1-5). Paharul binecuvântării, pentru care binecuvântăm pe Dumnezeu, nu este el o participare la sângele îsângele vărsat — moarteaș Celui Uns?” (1 Corinteni 10:16 — Diaglott). Bine ar fi dacă toți am putea înțelege valoarea paharului” și am putea binecuvânta pe Dumnezeu pentru ocazia participării cu Cristos la paharul” Său de suferințe și rușine! Toți aceștia pot fi asigurați că vor fi glorificați împreună cu El. Rom. 8:17.

Domnul nostru, de asemenea, a legat această semnificație de pahar”, arătând că înseamnă participarea noastră la rușinea Sa, partea noastră în jertfa Sa — moartea umanității noastre. De exemplu, când cei doi ucenici ai Săi I-au cerut să le promită gloria viitoare pe tronul Său, El le-a răspuns: Nu știți ce cereți. Puteți voi să beți paharul pe care am să-l beau Eu?” La confirmarea lor sinceră, El le-a răspuns: Este adevărat că veți bea paharul Meu”. Sucul strugurilor vorbește nu numai de zdrobirea strugurilor până iese sângele din ei, ci vorbește și de împrospătarea ce urmează; și astfel, noi care ne împărtășim acum de suferințele lui Hristos”, ne vom împărtăși curând și de gloriile, onorurile și nemurirea Sa — când vom bea vinul nou cu El în Împărăție.

PÂNĂ VA VENI EL”

Care este semnificația deplină a acestei expresii?

Deoarece Domnul nostru, care a instituit Cina Memorială, n-a fixat nici o limită în privința ținerii ei, această expresie a apostolului nu trebuie înțeleasă că limitează lungimea timpului în care va fi potrivit a comemora moartea Domnului nostru Isus, Sacrificiul pentru Răscumpărarea noastră și consacrarea noastră cu El în sacrificiu. Mai degrabă El arată că acesta nu trebuie considerat un aranjament limitat, pentru câțiva ani, ci să fie sărbătorit continuu, până la a Doua Venire a Domnului. Privind până la a Doua Venire a Domnului nostru și vorbind despre ea, apostolul include în expresia Sa adunarea și înălțarea cu Cristos a Bisericii Sale, sau a Împărăției Sale, ca să conducă și să binecuvânteze lumea. Acesta este încă un mod obișnuit și potrivit de a vorbi despre lucruri atât de strâns identificate și atât de dependente unele de altele. Cristos, Capul și Trupul, vin să conducă lumea cu putere și glorie mare. Prezența Domnului sau a Capului este necesară mai întâi; după aceea vine schimbarea membrilor adormiți ai Trupului Său, cernerea membrilor în viață și adunarea treptată la El.

Chiar dacă Împărăția poate fi considerată ca începută de la timpul când Regele a început exercitarea marii Sale puteri (Apoc. 11:17) în 1878, aceasta nu va fi stabilită” în sensul deplin al cuvântului, până când ultimul membru al Împărăției va fi fost schimbat sau glorificat — până când frângerea Pâinii, Cristosul, Cap și Corp, se va fi completat. Până când un membru suferă, Corpul suferă; până când un membru nu este glorificat, Împărația nu este venită pe deplin în putere și stăpânire.

Venirea lui Cristos, incluzând deplina înălțare a Bisericii sau a Împărăției Sale, a avut-o în vedere apostolul, în mod evident, când a spus: Pentru că de câte ori mâncați pâinea aceasta îPașteleș și beți paharul acesta vestiți moartea Domnului îca speranța și încrederea voastrăș până va veni El”. Același gând, că gloria Împărăției este sfârșitul simbolului, poate fi înțeles chiar din cuvintele Domnului cu ocazia instituirii Comemorării — nu voi mai bea din acest rod al viței, până în ziua când îl voi bea cu voi, nou, în împărăția Tatălui Meu”. Matei 26:29.

Și desigur, dacă vreodată a fost potrivit și folositor pentru cei care cred că moartea Domnului nostru a fost Prețul de Răscumpărare care să fie mărturisit — să fie vestit ca baza tuturor speranțelor lor — aceasta este acum, când această doctrină de temelie a Cuvântului lui Dumnezeu este trădată și denaturată.

SĂ APRECIEM PRIVILEGIUL

Noi îndemnăm ca nimeni să nu neglijeze acest privilegiu anual, pentru nici un motiv. Există o binecuvântare specială în sărbătorirea ei. Dacă sunteți înclinați să vă simțiți descurajați, mergeți și vă împărtășiți din pâinea frântă, cerându-I Domnului o nouă realizare a îndreptățirii voastre și o nouă apreciere a consacrării voastre de a fi frânți (sacrificați) cu El, ca membri ai singurei Pâini — Biserica Sa, Corpul Său.

Să nu uităm că Comemorarea este fără sens, sau mai rău, dacă nu este astfel acceptată și apreciată. Dar nimic să nu ne împiedice — nici păcatele, nici răceala, nici simțul nevredniciei. Mergeți la Domnul și mărturisiți-I toate lipsurile. Mergeți la frații voștri, sau la cei pe care i-ați nedreptățit — recunoașteți deplin, fie că ei recunosc greșelile lor față de voi sau nu. Puneți-vă în ordine cu Domnul vostru și pe cât este posibil cu toți oamenii, și atunci mâncați — da, ospătați-vă din provizia bogată pe care Domnul a făcut-o pentru toți care acceptă, acum sau mai târziu, la timp cuvenit”.

O astfel de cercetare și curățire a inimii, ne amintim, a fost arătată în tipul Paștelui dat evreilor. Înainte de a se aduna să mănânce mielul lor Pascal, ei căutau peste tot în locuințele lor orice conținea aluat sau putrefacție, oase, coji, orice. Acestea toate erau arse — distruse. Așa trebuie să îndeplinim noi antitipul și să măturăm aluatul cel vechi” al mâniei, răutății, urii, certei. 1 Corinteni 5:7, 8.

Dar să ne amintim că acest fel de aluat al păcatului nu poate fi îndepărtat complet dacă nu este ars; și numai iubirea îl poate arde — iubirea cerească, Iubirea lui Dumnezeu. Dacă acea iubire este vărsată larg în inimile nostre, ea va arde tot ce are un caracter contrar — gelozie, ură, vorbire de rău etc. Apostolul ne îndeamnă să ne debarasăm de toate acestea și să ne îmbrăcăm cu Cristos și să fim umpluți cu Spiritul Său. Nu fiți descurajați. Ci învățați lecția și începeți din nou cu hotărâri noi și cu apreciere crescută a faptului că de la voi înșivă, fără ajutorul Învățătorului, nu puteți niciodată câștiga premiul. El știe aceasta mai bine decât noi și spune: Despărțiți de Mine nu puteți face nimic”. Datorită nevoilor noastre a aranjat Tatăl astfel pentru noi. Fiți curajoși”, sunt cuvintele Învățătorului nostru pentru toți care doresc cu ardoare și se străduiesc să fie din clasa numită cuceritori”.

Adversarul vostru Diavolul

În această perioadă a anului par să fie permise în mod special ispite. Rădăcini de amărăciune” par să apară și să crească întotdeauna, dar în această perioadă cu forță înzecită. Să ne amintim că Iubirea, nu Cunoștința, este proba finală a uceniciei noastre. Vă dau o poruncă nouă: Să vă iubiți unul pe altul”. Pentru că apostolii nu au avut destulă iubire unii pentru alții s-au certat care va fi cel mai mare în Împărăție, și au fost așa de hotărâți să nu se aplece unul în fața celuilalt, încât au neglijat și să spele picioarele Învățătorului și I-au dat Lui ocazia să fie servitorul tuturor chiar în lucrurile umile. Acest spirit greșit — această lipsă a Spiritului Domnului — i-a făcut să fie expuși puterii adversarului și l-a condus pe Iuda la trădare, iar pe Petru să se lepede de Unsul Domnului.

Să fim deci atenți asupra noastră și să veghem, și să ne rugăm și să fim foarte umiliți și foarte iubitori, ca să nu cădem în ispită. De atunci încoace, probabil, marele nostru adversar n-a fost mai activ ca acum, să facă rău sau să prindă în capcană sau să poticnească pe urmașii lui Isus.

Toți care țin tare încrederea credinței în sângele Său prețios (viața Sa sacrificată) ca Ispășire (mulțumire) pentru păcatele noastre, și nu numai pentru ale noastre, ci și pentru păcatele întregii lumi, să fie mai zeloși și mai fierbinți decât oricând înainte în mărturisirea acestui mare adevăr: Hristos, Paștele îSacrificiulș nostru a fost jertfit. De aceea să luăm parte la sărbătoare”. Nici unul dintre întâii-născuți nominali nu vor fi scăpați și nu vor deveni membri ai Bisericii Întâilor-născuți în glorie, niciunul în afară de aceia care în timpul acestei nopți stau sub sânge și se împărtășesc din meritele Mielului lui Dumnezeu care ridică păcatul lumii — tocmai ca în tip.

CINE SE POATE ÎMPĂRTĂȘI

Cina Domnului nu este pentru lume, nu este pentru credincioșii doar cu numele, ci numai pentru cei care 1) acceptându-L pe Cristos ca Răscumpărătorul și Purtătorul păcatului lor, sunt 2) consacrați Lui și serviciului Său. Dar nu este pentru noi — nici pentru vreun om sau grup de oameni — să decidem cine poate și cine nu poate să se împărtășească. Datoria noastră este să arătăm din Cuvântul Domnului care sunt condițiile cuvenite pentru participare la pahar” și la pâine”, și apoi să spunem așa cum a spus apostolul: Fiecare să se examineze pe sine și atunci, dacă el gândește că este corespunzător, să se împărtășească. 1 Corinteni 11:28.

Acum că poporul lui Dumnezeu iese din erorile Veacurilor Întunecate, când această Comemorare poate fi mai clar înțeleasă, judecarea sau examinarea de sine poate fi mai amănunțită decât oricând înainte. Fiecare să se întrebe:

(1) Cred eu învățătura Scripturii că eu, ca membru al familiei umane, am fost sub acea condamnare la moarte care a trecut asupra tuturor, datorită păcatului originar?

(2) Cred eu că singura mea speranță de a scăpa din acea condamnare a păcatului și morții a fost prin Sacrificiul Răscumpărător al Omului Isus Cristos, Domnul meu?

(3) Cred eu că El S-a dat pe Sine — trupul și sângele Său, umanitatea Sa — ca Prețul Răscumpărării mele, dându-și sufletul la moarte, făcând sufletul Său o Jertfă pentru Păcat (Isaia 53:10, 12) în favoarea noastră?

(4) Înțeleg eu că acea consacrare spre moarte, făcută la Iordan, când a fost botezat, a fost împlinită prin jertfa Sa pentru neamul omenesc, care a început acolo și s-a terminat pe cruce când a murit?

(5) Înțeleg eu că drepturile sub Lege pe care le-a obținut prin ascultare de ea (dreptul de viață veșnică și de stăpânire asupra pământului), au fost ceea ce El, prin același sacrificiu, a lăsat moștenire pentru rasa căzută, muritoare — pentru toți câți vor accepta în cele din urmă binecuvântările sub condițiile Noului Legământ?

(6) Înțeleg eu că trupul și sângele Său astfel sacrificate au constituit, au reprezentat baza pentru acele binecuvântări și favoruri pe care ele le-au cumpărat?

(7) Înțeleg eu că împărtășindu-mă din pâine și din vin, simboluri ale trupului și sângelui Său, înseamnă acceptarea de către mine a acelor favoruri și binecuvântări pe care carnea și sângele Domnului meu le-a cumpărat pentru mine și pentru toți?

(8) Și dacă astfel accept din inimă Răscumpărarea în acest fel comemorată, îmi consacru eu Domnului, întreaga ființă — trupul și sângele meu, îndreptățite prin credință în acea Răscumpărare — ca să fie frânt cu El, să sufăr cu El, să fiu mort cu El?

Dacă putem răspunde la aceste întrebări afirmativ, deosebim în mod clar sau deplin trupul Domnului, ne încredem în Sacrificiul Său meritoriu, și putem mânca — trebuie să mâncăm —”Mâncați toți”.

Totuși, cei care neagă că o Răscumpărare pentru păcat și pentru păcătoși a fost cerută și dată, care simt că ei nu au nevoie să se împărtășească din meritele lui Cristos, care neagă că meritul unuia poate fi atribuit altuia, care și-au lepădat Haina de Nuntă a Dreptății lui Cristos, care se simt mai fericiți” și mai liberi” în zdrențele lor murdare ale îndreptățirii lor proprii, și care consideră acum sângele prețios cu care odată au fost sfințiți ca un lucru nesfânt sau obișnuit — pe unii ca aceștia îi sfătuim să stea departe de comemorarea a ceva în care ei nu mai cred; pentru că numai ar adăuga fățărnicie la necredință. Pentru unii ca aceștia, a se împărtăși înseamnă a atrage condamnare asupra lor și a teoriilor lor care neagă răscumpărarea.

CUVÂNTUL LUI DUMNEZEU, ADEVĂRUL

Dar este mai bine, totuși, să-i sfătuim pe toți care doar au fost prinși în cursa acestei erori, prin sofismele răspândite de către marele adversar prin diferite mijloace, să respingă toate filosofiile omenești deșarte și să primească din nou Cuvântul simplu al lui Dumnezeu, adevărurile prezentate în el — că toți sunt căzuți și că singura cale deschisă pentru împăcarea și restabilirea noastră în acord cu Legea și sentința divină, a fost darea unui Preț complet și exact, sau a unei Răscumpărări pentru păcatele noastre; că El nu poate fi pe nici o altă cale drept și totuși să îndreptățească pe păcătoși. Ei să recunoască faptul că Domnul nostru Isus, ca Mielul lui Dumnezeu, a suportat pedeapsa deplină pentru păcatele noastre în trupul Său pe lemn — că El a dat o Răscumpărare completă pentru toți.

Filosofia aceasta este foarte limpede, dar dacă cineva nu o poate înțelege, aceștia cel puțin să înțeleagă faptul că Dumnezeu declară că așa este, și să se întoarcă la Domnul și El îi va ierta abundent. Să ceară conducerea Spiritului și ungerea ochilor, ca să poată înțelege, împreună cu toți sfinții, această Temelie a întregului Har al Dumnezeului nostru în Cristos. Astfel, în acceptarea adevărată a trupului frânt și a sângelui vărsat — înțelegând că Sacrificiul a fost pentru păcatele lor și că sângele vărsat (viața dată) pecetluiește iertarea pentru toți — să comemoreze cel mai mare eveniment din istorie, vărsarea sângelui prețios, sacrificiul vieții prețioase a iubitului Fiu al lui Dumnezeu pentru păcatele noastre. Totuși, noi știm din Cuvântul lui Dumnezeu că aceste cuvinte sau oricare alte cuvinte nu vor reuși să-i întoarcă înapoi la Cale, Adevăr și Viață pe aceia care de bună voie și cu bună știință au ieșit de sub sângele stropirii”. Pentru ei nu va fi nici o cruțare. Căci este cu neputință să fie reînnoiți spre pocăință” (Evrei 6:4-10; 10:26-30). Știm bine că aceste cuvinte de prevenire iubitoare și aceste referințe demne de încredere la cuvintele inspirate vor fi atribuite urii, răutății, invidiei și oricărui sentiment rău din partea noastră, în loc să fie atribuite motivului real — o dorință de a servi Domnului și Adevărului, și oricăror frați sau surori care s-au poticnit fără voie.

Mulți, în trecut, s-au împărtășit din simbolurile trupului și sângelui Domnului fără o deplină recunoaștere a filosofiei Răscumpărării, care totuși au făcut-o cu respect pentru faptul că moartea Răscumpărătorului nostru ne-a curățat de vină și ne-a eliberat de pedeapsa ei. Aceștia au înțeles adevărata semnificație a Comemorării, deși, din cauza marilor erori asociate cu Adevărul, ei n-au înțeles filosofia ei simplă, așa cum mulți dintre noi pot să o înțeleagă acum.

NUMAI CEI BOTEZAȚI

Dar unii frați baptiști vor spune poate: Ați uitat să menționați botezul ca o condiție necesară pentru a te împărtăși din Cina Comemorativă.

Nu, nu am uitat botezul. Suntem de acord cu voi că botezul este necesar — că Cina Comemorativă este numai pentru Biserică; și că botezul este necesar înainte ca cineva să poată aparține Bisericii. Dar noi ne deosebim de voi în privința a ceea ce este Biserica. Noi susținem că Biserica Baptistă nu este Biserica. Asemenea tuturor celorlate biserici organizate și guvernate de către oameni căzuți, Biserica Baptistă conține neghină”, precum și grâu”; dar Biserica conține numai grâu”. Sigur, nimeni nu va pretinde pentru nici o sectă din creștinătate că secta sa conține în întregime grâu” și nu are neghină”. Dar Biserica, ale căror nume sunt scrise în cer”, include tot grâul” și nu are nici o neghină” pe lista sa. Aceasta este acea Biserică pe care Domnul a stabilit-o și la care toți Aleșii trebuie să se alăture ca membri — Biserica peste care se trece — Biserica întâilor-născuți, ale căror nume sunt scrise în ceruri”. Evrei 12:23.

Nici nu putem admite pretenția voastră cu privire la botez. Punctul de vedere scriptural este încă mai exclusivist decât al vostru. Voi aveți între membrii Bisericii Baptiste pe unii care ar fi departe de a fi acceptabili ca membri ai bisericii celor întâi-născuți”. Ei au trecut proba voastră a botezului în apă, dar nu au trecut proba botezului mai mare, care este cerută de la toți membrii Bisericii ale căror nume sunt scrise în cer. Botezul adevărat este un botez în Corpul lui Cristos — Biserica — un botez sau scufundare în moartea lui Cristos și o înviere din ea, în asemănarea Lui. Scufundarea în apă este un simbol frumos al adevăratei scufundări a voinței omenești în voința lui Cristos, o ilustrație frumoasă a jertfei depline chiar până la moarte; dar este numai o ilustrație sau un simbol — întocmai cum pâinea și vinul de la Cină nu sunt adevăratele elemente dătătoare de viață ale jertfei Domnului din care mâncăm, ci numai simbolurile lor.

Suntem de acord, deci, că nimeni în afară de Biserică, cei scufundați, nu trebuie să se împărtășească din Cină; dar recunoaștem ca scufundați cu adevărat pe toți cei a căror voință este moartă și îngropată în voința lui Cristos, și care, ca Noi Creații în El, sunt înviați ca să umble în înnoirea vieții, în timp ce așteaptă terminarea cursului lor în moartea literală și deșteptarea lor ca ființe reale noi, la Prima Înviere. Toți aceștia, oricine și oriunde ar fi, sunt membri adevărați ai Trupului lui Cristos, Biserica, fie că au făcut simbol în apă sau nu. Desigur, când acești consacrați, morți față de voința lor proprie și vii numai față de voința lui Cristos, ajung să înțeleagă că îndemnul Domnului include simbolul scufundării sau îngropării în apă, precum și îngroparea voinței lor, ei vor fi bucuroși să urmeze și să se supună Capului și Domnului lor în toate lucrurile — în special că, fiind copii, n-au fost credincioși”, și acum știu că o picătură de apă n-ar putea în nici o măsură să simbolizeze îngroparea și învierea. Aceștia, care văd valoarea și frumusețea acestei porunci a Cuvântului lui Dumnezeu, ar trebui, dacă este posibil, să fie îngropați și ei în apă (așa cum ne-au arătat Domnul și apostolii Săi) înainte de a se împărtăși din Cina Comemorativă. Vezi Studii În Scripturi, Vol. VI, Studiul X, Botezul Noii Creații”.

Bineînțeles, noi nu putem spera ca numai cei care sunt grâu” adevărat să se prezinte la masa Domnului; ne așteptăm să vină și unii dintre neghină”, cum a fost prezent Iuda la prima adunare. Dar, deoarece noi nu putem judeca inima, nici să separăm grâul” din neghină”, ne îndeplinim întreaga datorie când vestim tot planul lui Dumezeu”, așa cum este descoperit în Cuvântul Său asupra acestui subiect, și lăsăm decizia împărtășirii sau nu, fiecărui individ care declară credință în sângele ispășitor și consacrare Răscumpărătorului.

CUM SĂ SE FACĂ ÎMPĂRTĂȘIREA

Dacă sunt în vecinătatea voastră alți consacrați ai Domnului în afară de voi, ar trebui să știți. Iubirea voastră credincioasă pentru ei și pentru Adevăr vă va fi condus să-i căutați ca să-i binecuvântați cu Adevărul, în scurtă vreme după ce voi înșivă l-ați primit. Dacă sunt unii cu care puteți avea comuniune și părtășie, invitați-i să se unească cu voi în Comemorare, dar să nu-i invitați dacă știți că sunt dintre cei care neagă Răscumpărarea, ca nu cumva să-i ajutați să-și aducă condamnare în plus asupra lor.

Întruniți-vă cu puțini sau cu mulți, așa cum vă vor permite împrejurările, dar mult mai bine cu puțini, care pot intra cu voi în spiritul Comemorării, decât cu o mulțime lipsită de acel spirit al părtășiei și unirii în Cristos.

Procurați pentru acea ocazie, dacă este posibil, pâine nedospită (sau biscuiți), așa cum a folosit Domnul și cum folosesc acum evreii; pentru că pâinea curată, dulce, nedospită simbolizează cel mai bine carnea fără păcat a Mielului lui Dumnezeu, care nu a cunoscut păcat (al cărui simbol este aluatul), care a fost sfânt, fără pată și despărțit de rasa păcătoșilor. Procurați ceva băutură din rodul viței”, cum a indicat Domnul. Fără îndoială El și ucenicii au folosit vin ușor, și noi indiscutabil considerăm vinul ca cel mai potrivit simbol. Dar, deoarece Domnul nostru nu a specificat vinul, ci numai rodul viței”, noi nu ne putem imagina nici o obiecție care să poată fi impusă împotriva sucului strecurat de stafide fierte, care sunt struguri uscați. Și desigur, acesta ar fi rodul viței” la fel de adevărat cum este vinul.

Nu îndemnăm la această băutură de stafide pe nici unul care în conștiința lui simte o dorință să folosească vin; numai le amintim tuturor că împrejurările, clima, obiceiurile noastre etc. diferă mult de cele ale Bisericii timpurii și ne îndoim foarte mult că Domnul nostru ar vrea ca noi să simbolizăm sângele Său cu multe din vinurile îmbătătoare din zilele noastre — în special pentru faptul că se poate ca unii dintre sfinți să fi moștenit o slăbiciune a cărnii, pe care o înghițitură ar putea să-i ațâțe la o mare ispită. Fiecare să se judece să nu pună înaintea fratelui său o piatră de poticnire”. Dacă vinul este preferat, după conștiință, alegeți un vin ușor, sau un amestec de puțin vin cu suc de stafide.

Serviciul de Comemorare să fie foarte simplu — este mai ales un timp de comuniune. Să fie o masă pentru pâine și vin în mijlocul adunării. După cântarea unei cântări, unul dintre frați să exprime în câteva cuvinte alese obiectivul serviciului și să citească unele versete din Scripturi legate de subiect. Altul ar putea să mulțumească pentru Pâinea Vieții, trupul frânt al Domnului nostru; după care pâinea nedospită (sau biscuiții, dacă este mai convenabil) să fie trecută pe la toți care se împărtășesc. Aici ar putea fi o ocazie să se facă remarci despre Pâinea Vieții, sau un extras din Studii În Scripturi, Vol. VI, Studiul XI. Apoi să se facă o rugăciune de mulțumire pentru pahar” și pentru sângele prețios simbolizat în el, și să fie dat paharul cu rodul viței”. Aici ar putea fi o ocazie pentru comentarii despre sângele prețios. Dar să se evite discuțiile la această adunare. Oricât de potrivită ar fi străduința serioasă pentru credință în alte ocazii, aceasta nu este o astfel de ocazie. Aceasta este o adunare de părtășie și comuniune cu Domnul, Răscumpărătorul și Regele nostru prezent. Dacă vreunul ar părea pornit să discute, să fie lăsat să-și spună părerea și ceilalți să se stăpânească de la discuție, încât momentele sfinte de comuniune specială cu El, pe care Învățătorul a stabilit-o pentru binecuvântarea noastră, să nu fie stricate.

Acei care sărbătoresc Comemorarea cu sinceritate, cu inimi serioase, primesc o mare și reîmprospătătoare binecuvântare, și de aceea este bine să fie perioade de liniște în timpul serviciului, când nimeni nu va vorbi cu voce auzibilă și când inimile tuturor se pot apropia foarte mult de Învățătorul în comuniune — gândind la iubirea Sa, din trecut și din prezent, reînnoind angajamentul de a fi urmașii Săi credincioși, chiar până la moarte, analizând cum a fost respectat sau încălcat acel angajament în timpul anului trecut și hotărând din nou să alergăm cu răbdare alergarea pentru premiul moștenirii împreună cu Domnul nostru, la care suntem invitați.

O cântare frumoasă, potrivită pentru încheierea Comemorării, este Nr. 276 în cartea noastră de cântări (în l. engleză, n. t.). Și în mod sigur va mări bucuria noastră să ne dăm seama că unii cu aceeași credință prețioasă, în toate părțile lumii, sărbătoresc aceeași mare Jertfă, se gândesc la același Domn binevoitor, fiind mângâiați și încurajați de aceleași făgăduințe nespus de mari și scumpe, hotărând prin îndurarea aceluiași Rege îndurător să facă un serviciu mai mare și să facă sacrificii mai mari în serviciul Său și în serviciul poporului Său de atunci încolo, și terminând cu aceeași cântare de laudă și adorare.

Momente dulci, bogate în binecuvântări

Vom petrece astfel înaintea crucii,

Viață și sănătate și pace având

De la Prietenul înviat al păcătoșilor.”

Despre prima Cină este scris: După ce au cântat o cântare de laudă, au ieșit”. Noi să facem la fel. Fiecare să meargă acasă cu inima plină. Sugerăm ca la această ocazie să se omită saluturile obișnuite, generale și potrivite după adunare, și toate comentariile și gândurile obișnuite. Așa putem prelungi comuniunea și părtășia noastră cu Învățătorul. Să continuăm cu gândul la El tot timpul zilei următoare. Să auzim zarva poporului împotriva Celui nevinovat. Să vedem poporul ațâțat de către clerul Ierusalimului. Să-L vedem pe El înaintea lui Irod și a soldaților săi. Să-L vedem îmbrăcat, în bătaie de joc, în mantie regală și încoronat cu spini, apoi lovit și scuipat.

Să-L vedem răstignit ca un criminal și ironizat cu faptele foarte milostive pe care le-a făcut — Pe alții i-a mântuit, iar pe Sine nu Se poate mântui!”. Să ne amintim că ar fi putut să Se salveze; că ar fi putut să ceară și ar fi primit mai mult de douăsprezece legiuni de îngeri” ca să-L elibereze și să-L apere; că ar fi putut să-i nimicească pe dușmanii și defăimătorii Săi, în loc să moară pentru ei; și că speranța noastră de înviere și viață veșnică a depins de sacrificiul Său, de bună voie, ca Prețul nostru de Răscumpărare. Gândindu-ne la iubirea Sa pentru noi și pentru toți, ne va întări ca urmași ai Săi, să îndurăm din ce în ce mai mult greutatea ca buni soldați ai crucii. Da, să ne gândim la El, care a îndurat o așa de mare împotrivire din partea păcătoșilor, ca nu cumva să cădem de oboseală și se ne pierdem inima, sub necazurile ușoare permise acum pentru încercarea și disciplinarea noastră, care, dacă le îndurăm credincioși, vor lucra o greutate nespus de mare și veșnică de slavă.

Celebrarea la Brooklyn, N. Y.

Ca de obicei, Biserica de la Brooklyn va sărbători pe Hristos, Paștele nostru” care a fost jertfit”. Serviciul va fi la Academia de Muzică din Brooklyn (Str. Lafayette, lângă metrou și toate liniile de tramvai), pentru că Tabernacolul de la Brooklyn nu are capacitate suficientă. Serviciile vor începe la ora 8 fix, duminică seara 20 aprilie.

Toți consacrații credincioși în Marea Ispășire pentru păcat, făcută de Isus, sunt invitați cordial să se adune cu noi și să participe la Comemorare — nu contează cum sunt botezați și nu contează la care denominație sunt atașați, sau dacă sunt independenți de toate. Masa Domnului este pentru toți care sunt ai Lui.

Fraților invalizi sau bolnavi li se pot asigura simbolurile la casele lor, trimițând solicitarea lor printr-o carte poștală la Tabernacolul din Brooklyn.

*După cum soarele este un simbol al Împărăției lui Cristos, tot așa luna a simbolizat Israelul ca națiune (Apoc. 12:1). Cele 12 și uneori 13 lunații (interval de timp — circa 29 de zile — scurs între două faze identice ale lunii) simbolizează semințiile acelei națiuni. Luna a fost plină în timpul răstignirii lui Cristos. Atunci imediat a început să scadă și a scăzut tot atâta timp cât a crescut înainte. Tot așa moartea lui Cristos a fost punctul de cotitură între cele două părți egale ale istoriei lui Israel. Vezi Studii în Scripturi, Vol. II, pag. 218.

Deoarece evreilor care erau necurați și deci nu puteau sărbători Paștele tocmai la timpul potrivit, le-a fost permis să sărbătorească în 14, luna a doua (la luna plină a lunii următoare — Numeri 9:8-13), lecția învățată pare să fie că toți cei care au fost împiedicați (din cauza ignoranței) de a-L accepta pe Mesia ca Răscumpărătorul lor când li S-a oferit, vor avea ocazia să-L accepte în Timpurile Restabilirii tuturor lucrurilor, când națiunea lor (luna) va fi din nou plină de binecuvântări, în Secerișul târziu.

*Aici este cea mai puternică confirmare a corectitudinii poziției luate în Studii în Scripturi, Vol II — că Domnul nostru nu a fost trei zile întregi de 24 de ore în mormânt, ci numai părți din trei zile și trei nopți; că El a fost răstignit în ziua corespunzătoare zilei noastre de vineri după masă, și a înviat în ziua care corespunde zilei noastre de duminică dimineața. Arătarea acestui tip, că mielul Pascal a trebuit să fie junghiat cândva în 14 Nisan și oferirea legănată a snopului din cele dintâi roade, trebuia să fie în 16 Nisan, ar trebui să clarifice problema pentru toți. Aceasta este de acord cu declarația repetată (1 Corinteni 15:4; Luca 24:46), că Domnul nostru a înviat a treia zi după Scripturi”. Această scriptură cu privire la primele roade este singurul tip la care ne putem gândi că în vreun fel indică timpul învierii Domnului. Apoi, de asemenea, faptul că istoria, așa cum este reprezentată în tradiții și obiceiuri, indică Vinerea Mare și Duminica Paștelui ca sărbători ale morții și învierii Domnului nostru, ar trebui să aibă ceva importanță într-o așa problemă mică, în afară de cazul când se poate atribui ceva motiv sau raționament pentru declararea greșită a datelor. Singura scriptură care pare să se opună tuturor acestor fapte este declarația că Domnul nostru va fi trei zile și trei nopți în pământ; și singura explicație care poate fi dată la aceasta, este că expresia este folosită într-un mod general și nu specific, nopțile fiind menționate ca să excludă ideea vreunei încetări a morții până în a treia zi. Astfel înțeleasă, expresia ar însemna că în timpul acelor părți din trei zile și trei nopți, Domnul nostru va fi în mormânt. În orice caz, dovezile sunt din belșug, că El a murit în 14 Nisan și a înviat în 16 Nisan — a treia zi după moarte.

*Folosirea cuvântului Easter în Fapt. 12:4 (în Biblia engleză — n. t.) este o traducere greșită, ar trebui să fie tradus Paște — Vezi Versiunea revizuită (engleză — n. t.).