VORBIREA DE RÂU ȘI PRESUPUNEREA DE RÂU

1. Ce este vorbirea de rău?

Iacov 3:8-10 „Dar limba, nici un om n-o poate îmblânzi. Ea este un rău care nu se poate înfrâna, este plină de otravă de moarte. Cu ea binecuvântăm pe Domnul și Tatăl, și tot cu ea blestemăm pe oameni, care sunt făcuți după asemănarea lui Dumnezeu. Din aceeași gură iese și binecuvântarea și blestemul. Nu trebuie să fie așa, frații mei!”

R 2443, col. 1, par. 5, până la col. 2, par. 1:

Dar în ce sens vrea să spună apostolul că israeliții spirituali blestemă pe oameni cu limba lor, și aceasta atât de obișnuit, atât de larg răspândit încât să ceară mustrare publică? Desigur, nici un creștin nu-și blestemă semenul cu jurăminte și înjurături lumești! Dar nu sunt alte moduri în care limba noastră poate fi un blestem și o rănire pentru semeni? Trebuie să ne amintim că înțelesul cuvântului nostru englezesc „blestem” s-a schimbat cumva în utilizarea obișnuită din ultimul secol, pierzându-și foarte general sensul de rănire, și a primit sensul de înjurătură, pângărire. În greacă sunt folosite câteva cuvinte diferite când se referă la un jurământ ca blestem (și anume, anathema și anathematizo, folosit de zece ori în Noul Testament), iar când se referă la o condamnare rostită ca pedeapsă sau blestem (și anume, katara și kataraomai, care înseamnă condamnare — a vorbi împotriva, a vorbi rău, a răni). Acesta din urmă este cuvântul folosit de apostolul Iacov; ca atare cuvintele lui sunt de fapt: Cu aceeași limbă cu care lăudăm și onorăm pe Dumnezeu, rănim pe semenii noștri, prin vorbire de rău, defăimare etc. Astfel Domnul nostru, folosind același cuvânt, a spus: „Binecuvântați pe cei care vă blestemă îvă vorbesc de răuș”. Apostolul Pavel, folosind același cuvânt, sfătuiește pe poporul Domnului să „Binecuvânteze și nu să blesteme” — să vorbească favorabil despre alții și nu să vorbească ofensator despre ei. Ni se spune de asemenea că Domnul nostru a blestemat (același cuvânt grecesc) smochinul, zicând: „De acum încolo, în veac să nu mai dea rod din tine” — l-a rănit, a făcut o declarație nefavorabilă la adresa dezvoltării lui viitoare. Astfel și apostolul declară că evreii sub Lege au fost sub un blestem — nu fiindcă Legea a fost rea, ci, din pricina imperfecțiunilor cărnii, evreii au intrat sub condamnarea (blestemul) Legii. El declară și aceea că „Hristos ne-a răscumpărat îpe evreiș din blestemul îcondamnareaș legii, făcându-Se blestem pentru noi”, suferind pentru noi condamnarea sau năpasta deplină a Legii impusă asupra încălcătorului (Gal. 3:10-13). El a ilustrat aceeași idee în legătură cu cuvântul „blestem”, când a declarat că un pământ care a fost năpădit de spini și de pălămidă este „aproape să fie blestemat” — nu gata pentru blestem, ci pentru condamnare, ca nepotrivit pentru a fi lucrat, până când va fi ars și buruienile lui stârpite. Mat. 5:44; Rom. 12:14; Marcu 11:21; Evr. 6:8.

Având deci în minte cuvântul adevărat și semnificația lui așa cum este folosită de apostol, vedem că deși blestem este o traducere destul de potrivită a celui original, toată dificultatea este că utilizarea lui obișnuită și educația obișnuită de astăzi au ascuns în mare măsură semnificația cuvântului. (La fel cuvântul rău și-a pierdut lărgimea sensului original, și este aproape invariabil considerat a însemna imoralitate, calitate slabă, răutate; în timp ce în sensul lui larg poate fi folosit cu referire la orice este de nedorit, care nu este bun, cum ar fi calamitățile etc.

2. Cât de răspândită este această greșeală printre cei care declară că sunt creștini?

R 2443, col. 2, par. 2:

Privind declarația apostolului din acest punct de vedere, vedem clar că acuzația lui se aplică la creștinii de astăzi într-o măsură alarmantă. Câți sunt care rănesc cu limba lor pe semenii lor, care folosesc aceeași limbă ca să ofere laudă lui Dumnezeu. Nu cunoaștem alt rău la care poporul consacrat al Domnului să fie mai expus decât acesta. Pentru mulți, a flecări este la fel de natural ca a respira: o fac inconștient. Am cunoscut oameni care au luat cunoștință de îndemnul scriptural împotriva defăimării și vorbirii de rău, care erau în așa mare confuzie asupra subiectului și așa de inconștienți de conduita lor, încât își declarau oroarea de a rosti o defăimare chiar în aceeași suflare cu rostirea unor defăimări. Menționăm aceasta ca dovadă că acest rău este atât de impregnat în natura umană decăzută, încât uneori noua natură nu-l observă timp de ani de zile — și astfel scapă corectării în dreptate, pe care o îndrumă Cuvântul Domnului și pe care toți aceia care sunt cu adevărat ai Domnului o doresc.

3. Care este puterea limbii?

Iacov 3:1-18 „Frații mei, să nu fiți mulți învățători, căci știți că vom primi o judecată mai aspră. Toți greșim în multe feluri. Dacă nu greșește cineva în vorbire, este un om desăvârșit și poate să-și țină în frâu tot trupul. Iată, noi punem cailor zăbala la gură ca să ne asculte, și le cârmuim tot trupul. Iată și corăbiile: cât de mari sunt și, măcar că sunt mânate de vânturi puternice, totuși sunt duse de o cârmă foarte mică, după plăcerea cârmaciului. Tot așa și limba: este un mădular mic și se laudă cu lucruri mari. Iată, un foc mic, ce pădure mare aprinde! Limba este și ea un foc, o lume de nedreptăți. Ea este aceea dintre mădularele noastre care întinează tot trupul și aruncă în foc cursul vieții, fiind aprinsă de focul gheenei. Toate speciile de fiare, de păsări, de reptile, de viețuitoare din mare se îmblânzesc și au fost îmblânzite de oameni; dar limba, nici un om n-o poate îmblânzi. Ea este un rău care nu se poate înfrâna, este plină de o otravă de moarte. Cu ea binecuvântăm pe Domnul și Tatăl, și tot cu ea blestemăm pe oameni, cari sunt făcuți după asemănarea lui Dumnezeu. Din aceeași gură iese și binecuvântarea și blestemul! Nu trebuie să fie așa, frații mei! Oare din aceeași deschidere a izvorului țâșnește și apă dulce și apă amară? Frații mei, poate un smochin să producă măsline sau o viță să facă smochine? Nici apa sărată nu poate să dea apă dulce. Cine dintre voi este înțelept și înțelegător? Să-și arate, prin purtarea lui bună, faptele făcute cu blândețea înțelepciunii. Dar dacă aveți în inimile voastre gelozie amară și ceartă, să nu vă lăudați și să nu mințiți împotriva adevărului. Înțelepciunea aceasta nu vine de sus, ci este pământească, sufletească, demonică. Căci acolo unde este invidie și ceartă, este dezordine și orice lucru rău. Dar înțelepciunea de sus este mai întâi curată, apoi pașnică, blândă, ușor de înduplecat, plină de îndurare și de roade bune, fără părtinire, nefățarnică. Și roada dreptății este sămănată în pace pentru cei care fac pace.”

Vol. VI, pag. 586-588 — „A binecuvânta pe Domnul și a blestema pe oameni”:

Nu ne mirăm că apostolul Iacov numește limba un organ nestăpânit, plin de otravă de moarte! Nu ne mirăm când spune că dintre membrele corpului nostru este cel mai greu de stăpânit! Nu ne mirăm când spune că aruncă în foc cursul vieții! (Iac. 3). Cine n-a avut experiențe în aceste privințe? Cine nu știe că cel puțin jumătate din dificultățile vieții se pot pune pe seama limbii nestăpânite; că niște cuvinte necugetate și impulsive au dus la războaie care au costat milioane în bani și sute de mii de vieți; că acestea de asemenea stau la baza a jumătate din procesele care se judecă în tribunal și a mai mult de jumătate din necazurile conjugale care au afectat rasa noastră în cei șase mii de ani trecuți! Apostolul spune în privința limbii: „Cu ea binecuvântăm îlăudămș pe Domnul și Tatăl, și tot cu ea blestemăm îrănim, defăimăm, supărămș pe oameni, care sunt făcuți după asemănarea lui Dumnezeu. ... Nu trebuie să fie așa, frații mei!” (Vers. 9, 10). Creștinul care a ajuns doar la standardul de a nu fura de la aproapele sau de a nu-l ucide, dar comite jaf cu limba sa asupra aproapelui — rănindu-l sau ucigându-l sau furându-i reputația, numele bun, este un creștin care a făcut foarte puțin progres pe calea cea corectă și care este încă departe de starea Împărăției cerurilor.

Cu toții știm ce problemă grea este să ne controlăm limba, chiar și după ce ne dăm seama de dispoziția ei vicioasă din natura noastră decăzută. De aceea, atragem atenția asupra singurei metode potrivite de a restrânge și înfrâna limba, anume, prin intermediul inimii. Cuvântul inspirat declară că „din plinătatea inimii vorbește gura”. Acest lucru fiind adevărat, înseamnă că atunci când avem mare greutate în privința limbii noastre, există mult ce nu este cu totul bun în privința inimii noastre; și că, în măsura în care ne vom îndrepta inima, vom avea mai puțină greutate în a ne controla limba. Buzele care continuu vorbesc disprețuitor despre alții indică o stare de inimă mândră, îngâmfată, dominatoare, conștientă de sine. Buzele care continuu vorbesc rău despre alții, fie direct, fie prin insinuări, arată că în spatele lor inima nu este curată, nu este umplută cu spiritul de iubire al Domnului — căci „dragostea nu face rău aproapelui”, nici chiar în gând. Ea „nu se gândește la rău”. Nu-și va permite să presupună răul în ceea ce-l privește. Se va îndoi de vinovăția lui și va presupune mai degrabă favorabilul decât nefavorabilul.

Iubirea de sine este destul de puternică la toți oamenii ca să împiedice limba să vorbească ceva în dauna sa proprie; și iubirea cuvenită, neegoistă, care va iubi pe aproapele său ca pe sine, va urî să vorbească în detrimentul aproapelui sau fratelui, sau chiar să arunce o umbră asupra conduitei lui, tot așa cum nu va fi dispusă nici să ia o astfel de cale împotriva sa însăși. Deci, vedem că din oricare direcție am privi subiectul, chestiunea de primă importanță pentru Noua Creație este ajungerea la iubirea desăvârșită în inima noastră. Față de Dumnezeu, aceasta ne va stimula la mai mult zel, energie și jertfire de sine în cooperarea la serviciul divin, serviciul Adevărului, iar față de oameni ne va stimula nu numai să acționăm just și iubitor, dar și să gândim, să vorbim frumos despre toți pe cât este posibil. Acesta este Spiritul sfânt, pentru care Răscumpărătorul nostru ne-a învățat că trebuie să ne rugăm, și în privința căruia El a spus că Tatăl nostru ceresc este mai dispus să ni-l dea, decât sunt dispuși părinții pământești să dea daruri bune pământești copiilor lor; iar sinceritatea în rugăciune pentru acest spirit al sfințeniei, al iubirii, implică dorință și străduință serioasă ca iubirea să fie revărsată larg prin toate căile ființei noastre, în gând, cuvânt și faptă. Așa vom fi copii ai Tatălui nostru care este în ceruri și vom fi socotiți vrednici de iubirea Sa și de toate lucrurile prețioase pe care le-a promis și pe care le are în păstrare pentru cei care-L iubesc.

R 2447, col. 2, par. 1:

Dar dintre toate membrele noastre cel mai influent este limba. Influența limbii o întrece pe aceea a tuturor celorlalte membre combinate; de aceea, a o stăpâni, în serviciul Domnului, este cea mai importantă lucrare a poporului Domnului legată de corpurile lor muritoare și de serviciul acestora făcut Domnului. Câteva cuvinte de iubire, amabilitate, ajutor — cât de adesea au schimbat tot cursul unei vieți umane; da, cât de mult au modelat cursul națiunilor! Și cât de adesea cuvintele rele, lipsite de omenie, defăimătoare, au făcut nedreptate mare, au asasinat reputația etc! — sau, cum spune apostolul, au aruncat în foc cursul vieții — trezind patimi, certuri, vrăjmășii nebănuite la început. Nu este de mirare că el zice că astfel de limbă „este aprinsă de focul gheenei” — Moartea a Doua!

R 2156, col. 1, par. 5:

Prevenirea din această lecție nu este împotriva limbii în sine, ci împotriva puterii pe care o exercităm noi asupra altora prin folosirea limbii. Probabil că fiecare persoană cu experiență va fi pe deplin de acord cu declarația că limba are o atât de mare influență încât o depășește pe aceea a oricărui alt membru al corpului, fie pentru bine, fie pentru rău. Experiența învață de asemenea că pentru marea majoritate este mai ușor să-și stăpânească oricare alt organ decât limba. Ea este un servitor atât de abil, încât fiecare ambiție și patimă și înclinație a naturii căzute caută să o folosească drept servitor sau instrument pentru rău. De aceea, se cere din partea creștinului vigilență crescută, înțelepciune și grijă să-și stăpânească acest membru al corpului său și să-l aducă în supunere la mintea cea nouă a lui Cristos, pentru ca el să fie, nu o piedică pentru sine și pentru alții, ci dimpotrivă, un ajutor pe calea îngustă. După cum zăbala din gura calului îi va mișca și-i va controla puterea, și după cum o cârmă mică a unui vas îl va conduce și-i va schimba calea, tot așa limba și pana, reprezentantul ei, pot influența și pot întoarce numere mari de oameni spre bine sau spre rău. De aceea, cât de importantă este limba și cât de frecvent o găsim angajată ca un istrument pentru rău, mai mult decât ca un instrument pentru bine, să dărâme credința, mai degrabă decât să o zidească, să semene semințele discordiei și nemulțumirii, mai degrabă decât acelea care să producă dreptate și pace! Deși acest lucru este în mod special adevărat la cei lumești, este totuși adevărat în măsură considerabilă și printre poporul lui Dumnezeu; și fiecare să-și amintească faptul că într-o oarecare măsură este învățător, și zi de zi lucrează fie la înaintarea, fie la împiedicarea cauzei adevărului, dreptății și păcii.

4. Ce înseamnă „limba este aprinsă focul gheenei”?

Iac. 3:6 „Limba este și ea un foc, o lume de nedreptăți. Ea este aceea dintre mădularele noastre care întinează tot trupul și aruncă în foc cursul vieții, fiind aprinsă de focul gheenei.”

R 2603, subcapitolul „Aprinde focul gheenei”.

„Ea este aceea dintre mădularele noastre care întinează tot trupul și aruncă în foc cursul vieții, fiind îcând esteș aprinsă de focul gheenei.”

Aici, în cuvinte tari, simbolice, apostolul arată influența mare și rea a unei limbi rele — o limbă aprinsă (la figurat) de gheena (la figurat). O limbă aprinsă de focul gheenei înseamnă că ea este deprinsă la rău printr-o dispoziție stricată, încăpățânată, egoistă, plină de ură răutăcioasă, un fel de dispoziție care, în ciuda cunoștinței și ocaziei, dacă nu este stăpânită și reformată, va fi socotită vrednică de a fi distrusă — clasa pentru care este intenționată „Moartea a Doua”, adevăratul „iaz de foc”, adevărata gheenă. Unul aflat în acea atitudine poate aprinde cu limba sa un foc mare, o tulburare distructivă, care, oriunde atinge, va produce rău în tot cursul vieții. Câteva cuvinte răutăcioase adesea stârnesc toate patimile rele ale celui care vorbește, dau naștere la aceleași lucruri în alții și reacționează asupra celui dintâi. Și continuarea unui astfel de curs rău strică pe om în întregime și îl aduce sub sentință, cu totul nevrednic de viață.

5. Care sunt influențele dăunătoare ale vorbirii de rău și care sunt unele dintre scuzele și subterfugiile oferite de natura decăzută?

R 2443, col. 2, par. 3, până la pag. 2444, col. 2, par. 2. Vezi fragmentul la pag. 314.

R 2445, col. 1, par. 3-6:

Altul va obiecta: O, n-aș putea pierde atâta timp ca să ajung la fapte. Viața este prea scurtă! Nu mi-ar rămâne timp deloc pentru treburile mele, dacă aș căuta cu grijă faptele așa încât să vorbesc întotdeuna din cunoștință și nu din auzite!

Chiar așa! Și lecția pentru voi să fie urmarea regulii scripturale — „Să nu vorbească de rău pe nimeni”.

(1) Fiindcă nu aveți timp să ajungeți la fapte, și de asemenea vă lipsește capacitatea de a judeca imparțial, chiar dacă ați avea toate faptele în față.

(2) Fiindcă, dacă aveți Spiritul lui Cristos, iubirea, care locuiește din belșug în voi, veți prefera să nu spuneți nimănui faptele, chiar dacă aveți lanțul de dovezi complet: veți detesta chestiunea cu atât mai mult cu cât faptele cunoscute sunt nefavorabile. Care, deci, trebuie să fie starea celor pe care îi mănâncă urechile după scandal și a acelora a căror limbă se delectează de scandal ca de o bucățică dulce, și sunt nerăbdători să împrăștie o veste rea despre care nu au nici o cunoștință — numai zvonuri dăunătoare? Cea mai generoasă opinie posibilă despre aceștia este că au puțin din Spiritul lui Cristos — că sunt deficitari în iubirea frățească și n-au învățat niciodată cu adevărat „regula de aur”.

6. Ce este presupunerea de rău și care este relația acesteia cu vorbirea de rău?

R 3594, col. 1, par. 1-5:

Nu fiți prea sensibili și ușor ofensați. Priviți amabil și caritabil cuvintele și faptele altora. O ușoară desconsiderare sau refuz ar putea ușor trece neobservate — acoperite cu haina generozității și iubirii. O ofensă serioasă trebuie privită ca neintenționată, și întrebarea trebuie pusă cu blândețe în cuvinte care să nu stârnească mânie, în „cuvinte cu har, drese cu sare”. În majoritatea cazurilor se va dovedi că nu s-a intenționat nici o ofensă.

Această regulă din Scripturi vine sub instrucțiunea să nu ne complăcem în „bănuieli rele” — imaginându-ne intenții și motive rele în spatele cuvintelor și faptelor altora. „Bănuiala rea” este clasificată de către apostol ca fiind contrară cuvintelor Domnului nostru Isus, contrară evlaviei și de același spirit cu invidia și cearta — dintr-o minte stricată, fapte ale cărnii și ale diavolului. 1 Tim. 6:3-5; Gal. 5:19-21.

Cealaltă latură a acestui subiect este arătată prin îndemnul apostolului în privința elementelor spiritului iubirii, de care este conceput poporul Domnului și pe care trebuie să-l cultive zilnic, a cărui dezvoltare este una din dovezile principale că sunt „biruitori”. El zice: „Dragostea este îndelung răbdătoare, este plină de bunătate ... nu se aprinde de mânie, nu se gândește la rău ... suferă toate, crede îîn mod favorabilș toate, nădăjduiește toate, rabdă toate”.

S-ar putea comenta că o astfel de dispoziție ar putea fi impusă frecvent de către cei înclinați spre rău. Răspundem că acei care au acest spirit al iubirii nu sunt neapărat mărginiți sau slabi: experiențele lor în cultivarea acestui grad de iubire le-au servit să-i dezvolte și să-i facă să aibă „o înțelegere vie și frică de Domnul” (după Isa. 11:3, în trad. engleză — n. t.). Ei vor fi precauți acolo unde există chiar și o aparență a răului, în timp ce evită să atribuie intenții rele până când sunt forțați să le accepte pe dovezi neîndoielnice. În afară de aceasta, ar fi mult mai bine să-și asume unele riscuri mărunte și să sufere ceva pierderi ușoare, decât să acuze chiar și o persoană nevinovată. Și Domnul care a îndrumat acest curs este cu bogăție în stare să ne compenseze orice pierderi pe care le-am avut prin urmarea sfatului Său. El poate și vrea să facă toate aceste experiențe să lucreze împreună pentru binele celor care-L iubesc. El pune ascultarea de aranjamentele Sale întâi (chiar înainte de jertfă), zicând: „Voi sunteți prietenii Mei, dacă faceți ceea ce vă poruncesc Eu”.

Oricine neglijază poruncile Domnului cu privire la „bănuielile rele" își țese o plasă în care se prinde singur, oricât de precaut ar umbla în alte privințe; căci o inimă plină de îndoieli și suspiciuni față de semenii săi este mai mult de jumătate gata să se îndoiască și de Dumnezeu. Spiritul de amărăciune și de acreală este în luptă cu Spiritul Domnului, cu spiritul iubirii; ori unul ori altul trebuie să învingă. Trebuie să ne eliberăm de spiritul rău, altfel el murdărește noua creatură și o face „dezaprobată". Dimpotrivă, dacă noua natură învinge ca un „biruitor", o va face în acest mod: dacă presupunerile rele sunt învinse, jumătate din lupta împotriva dificultăților și ispitelor prezente este câștigată. Prespunerile sunt din inimă și ne duc fie la cuvinte și fapte bune, fie la cuvinte și fapte rele.

7. Care sunt „păcatele pe care nu le cunoaștem”, și care sunt cele două feluri ale lor?

Psalmul 19:12-14 „Cine își cunoaște greșelile? Iartă-mi greșelile pe cari nu le cunosc! Păzește de asemenea pe robul Tău de păcate de mândrie, ca să nu pună ele stăpânire pe mine! Atunci voi fi integru, nevinovat de un păcat mare. Primește cu bunăvoință cuvintele gurii mele și cugetarea inimii mele, Doamne, Stânca mea și Răscumpărătorul meu!”

R 2248, col. 1, par. 6:

Această rugăciune profetică reprezintă bine atitudinea inimii creștinilor deplin consacrați și serioși. Deși sufletul bine instruit își dă seama de iertarea „păcatelor făptuite mai înainte, prin îndelunga răbdare a lui Dumnezeu”, prin harul lui Dumnezeu care este în Cristos Isus, care I-a atribuit Lui păcatele noastre, iar dreptatea Lui nouă, celor care credem în El, totuși acesta își dă seama de greșelile sale, de neajunsurile sale. Aceste greșeli ascunse pot fi de două feluri: Pot fi greșeli care au fost ascunse de noi la timpul când au fost comise — scăpări, erori neintenționate. Desigur, inima serioasă, care dorește părtășie deplină cu Domnul, va regreta chiar și neajunsurile sale neintenționate și se va strădui și se va ruga pentru har divin ca să obțină biruință asupra lor; dar în afară de acestea, sunt alte greșeli ascunse, care sunt ascunse în sensul că sunt necunoscute de alții în afară de noi și de Domnul: imperfecțiuni sau greșeli ale gândirii, înainte ca ele să ia forma exterioară a păcatelor reale sau îndrăznețe.

8. Este o sugestie rea un păcat, și cum poate ea deveni o greșeală ascunsă?

R 2248, col. 1, par. 7, până la col. 2, par. 5:

Toți creștinii cu experiență pe calea cea bună și în lupta împotriva păcatului și a eului au învățat că nu pot fi păcate exterioare sau îndrăznețe care să nu-și fi avut mai întâi începutul în greșelile ascunse ale minții. Gândul păcătos poate fi unul de mândrie care sugerează înălțarea de sine, poate fi unul de avariție care sugerează obținerea ilegală a bogăției, sau poate fi altă dorință trupească; dar simpla sugestie a gândului în mintea noastră nu este păcat; este numai funcționarea facultăților noastre și a influențelor care ne înconjoară, care întreabă voința noastră dacă vom consimți sau nu la astfel de gânduri. Mulți consimt la gânduri rele, care la vremea aceea ar respinge orice sugestie de a comite fapte rele; dar dacă se întreține gândul, aceasta este o greșeală ascunsă, și tendința crescândă va fi desigur spre conduită păcătoasă mai vizibilă și mai îndrăzneață, a cărei tendință este din rău în mai rău. De exemplu, pentru a ilustra, să presupunem că ne-ar veni în minte sugestia de a folosi o metodă prin care am putea promova interesele noastre de faimă, onoare și reputație, prin subminarea influenței și reputației altuia; ce repede gândul rău, egoist, dacă ar fi întreținut, ar duce la invidie și posibil la ură și ceartă. Aproape sigur ar duce la vorbire de rău, defăimare și alte fapte ale cărnii și ale diavolului. Începuturile sunt întotdeauna mici și în mod corespunzător sunt mult mai ușor de tratat decât în forma lor dezvoltată. De aceea este rugăciunea profetică, „Curățește-mă de cele îgreșelileș ascunse” și astfel reține-mă sau oprește-mă de la păcate îndrăznețe.

În Epistola lui Iacov (1:14, 15) citim: „Ci fiecare este ispitit când este atras și ademenit de pofta lui însuși. Apoi pofta, când a conceput, dă naștere păcatului; și păcatul, odată făptuit, aduce moartea”. Aici avem aceeași idee exprimată diferit. Ispita constă la început în prezentarea în minte a sugestiilor necurate sau nedrepte sau necredincioase în privința obligațiilor; dar încă nu este păcat, greșeală. Greșeala începe când întreținem sugestiile rele, când le învârtim în mintea noastră și analizăm atracțiile pe care le au de oferit. Acolo dorința (prinzându-se de lucrul rău în loc să i se împotrivească), face un început de greșeală ascunsă; și este numai un proces de dezvoltare care în multe cazuri, în împrejurări favorabile, poate fi foarte rapidă, până când rezultă păcatul, faptele păcătoase îndrăznețe sau exterioare — de exemplu, mărturia falsă împotriva aproapelui, defăimarea sau alte fapte rele. Și cursul rău fiind început prin nutrirea sugestiei rele și progresând până la păcatul îndrăzneț, este un mare pericol ca întreg cursul vieții lor să fie în cele din urmă afectat și să ducă pe încălcător în acea stare în care va comite păcatul mare — păcatul cu voia, deliberat, intenționat — a cărui plată este moartea, a doua moarte.

R 2568, col. 2, par. 2:

Altă lecție de aici este că ispita nu implică păcat. După cum Domnul nostru a fost ispitit dar „fără păcat”, tot așa pot fi și frații Săi dacă Îi urmează exemplul, și cu puritatea inimii, puritatea intenției, caută numai voia Tatălui. Păcatul poate veni numai prin cedare la ispită. Dar să nu uităm că ezitarea, după ce este văzut răul, crește puterea ispitei. Și putem observa că în timp ce Satan este un ispititor, străduindu-se să ne ademenească spre cărări greșite și conduită greșită, Dumnezeu nu este așa; „El Însuși nu ispitește pe nimeni” (Iac. 1:13), și chiar dacă El permite Adversarului și agenților lui să-i asalteze pe cei din poporul Său, nu o face cu scopul de a-i ademeni, ci cu un scop opus acestuia, pentru ca prin astfel de probe și încercări ei să poată fi întăriți, caractere dezvoltate prin deprindere în împotrivirea la rău. Să ne amintim de asemenea, pentru întărirea noastră, asigurarea scripturală că Dumnezeu nu va îngădui să fim ispitiți peste puterile noastre de a ne împotrivi și a birui, ci odată cu ispita va da și o cale de scăpare.

9. Ce este „păcatul de mândrie” (în limba engleză, îndrăzneț — n. t.) și când devine o greșeală ascunsă un păcat îndrăzneț?

10. Care este „păcatul mare” la care duc aceste păcate?

R 2248, col. 2, par. 5:

În Epistola lui Iacov (1:14, 15) citim: „Ci fiecare este ispitit când este atras și ademenit de pofta lui însuși. Apoi pofta, când a conceput, dă naștere păcatului; și păcatul, odată făptuit, aduce moartea”. Aici avem aceeași idee exprimată diferit. Ispita constă la început în prezentarea în minte a sugestiilor necurate sau nedrepte sau necredincioase în privința obligațiilor; dar încă nu este păcat, greșeală. Greșeala începe când întreținem sugestiile rele, când le învârtim în mintea noastră și analizăm atracțiile pe care le au de oferit. Acolo dorința (prinzându-se de lucrul rău în loc să i se împotrivească), face un început de greșeală ascunsă; și este numai un proces de dezvoltare care în multe cazuri în împrejurări favorabile poate fi foarte rapidă, până când rezultă păcatul, faptele păcătoase îndrăznețe sau exterioare — de exemplu, mărturia falsă împotriva aproapelui, defăimarea sau alte fapte rele. Și cursul rău fiind început prin nutrirea sugestiei rele și progresând până la păcatul îndrăzneț, este un mare pericol ca întreg cursul vieții lor să fie în cele din urmă afectat și să ducă pe încălcător în acea stare în care va comite păcatul mare — păcatul cu voia, deliberat, intenționat — a cărui plată este moartea, a doua moarte.

11. Cum ne putem curăți și păstra inimile curate de aceste păcate?

R 2517, col. 1, par. 6, până la sfârșit. Vezi fragmentul la pag. 316.

R 2249, col. 1, par. 1, până la col. 2, par. 1:

Ar părea deci, că fiecare creștin inteligent ar trebui să se roage continuu cu această rugăciune inspirată, pentru curățirea de greșelile ascunse, pentru a putea astfel să se rețină de la păcatele îndrăznețe; și astfel rugându-se din inimă, ar trebui să și vegheze împotriva acestor începuturi ale păcatului și să-și țină inima într-o stare curățită și pură, mergând încontinuu la fântâna harului pentru ajutor la orice timp de lipsă. Cel care caută să trăiască o viață de sfințenie și apropiere de Domnul numai prin păzirea și străduința împotriva păcatelor exterioare sau îndrăznețe, și care neglijază începuturile păcatului în ascunzișurile inimii sale, încearcă un lucru corect într-un mod foarte nechibzuit și nerațional. Tot așa am putea căuta să evităm o boală molipsitoare, cum ar fi vărsatul, prin curățenie exterioară, în timp ce permitem agenților bolii să intre în organismul nostru. Bacteriile sau germenii păcatelor îndrăznețe intră prin minte, și antisepticele și bactericidele adevărului și ale spiritului lui trebuie să le întâmpine acolo și să le ucidă prompt înainte de a germina și a ne duce la o așa stare de rău care se va manifesta în conduita noastră exterioară.

De exemplu, ori de câte ori se prezintă bacteriile mândriei și ale propriei importanțe, să fie prompt administrat antidotul din marele laborator medical pentru vindecarea sufletului: doza potrivită pentru anihilarea acestei specii de bacterii se găsește în cuvintele: „Oricine se va înălța, va fi smerit; și oricine se va smeri, va fi înălțat”; și „Mândria merge înaintea distrugerii și un duh îngâmfat înaintea căderii”.

Dacă gândul care ni se prezintă în minte este bacteria invidiei, atunci să aplicăm prompt antidotul care declară că invidia este una din faptele cărnii și ale diavolului, și contrară Spiritului lui Cristos, pe care noi l-am adoptat prin legământ. Și să ne amintim că invidia este strâns legată de răutate, ură și ceartă și poate fi urmată de acestea, care în anumite împrejurări înseamnă ucidere, potrivit Noului Legământ și interpretării Domnului nostru. 1 Ioan 3:15; Mat. 5:21, 22.

Dacă bacteria care se prezintă minții noastre este avariția, cu sugestii de metode nedrepte pentru mulțumirea ei, să aplicăm prompt medicamentul dat în Cuvântul Domnului, și anume: „Ce folosește unui om să câștige toată lumea, dacă își pierde sufletul?” „Căci iubirea de bani este o rădăcină a tot felul de rele și unii care au umblat după ea au rătăcit de la credință și s-au străpuns singuri cu multe dureri.”

Cu cât vom da mai mare atenție acestui subiect, cu atât vom fi mai convinși, din propriile experiențe, de adevărul declarațiilor scripturale în privința începuturilor păcatului ca greșeli ascunse în minte; și cu atât vom aprecia mai mult declarația Cuvântului: „Păzește-ți inima mai mult decât orice este de păzit, căci din ea ies izvoarele vieții”. Prov. 4:23.

Dar să nu ne mirăm că Dumnezeu așa ne-a constituit încât să permită să vină ispite în mintea noastră, și nici să nu ne rugăm să nu avem ispite; căci dacă n-ar veni astfel de ispite, atunci n-ar putea fi biruință din partea noastră, nici învingere a păcatului și a Celui Rău. Dar știm că tocmai pentru acest motiv suntem în școala lui Cristos; nu pentru ca acolo să fim protejați de toate ispitele, ci să putem învăța de la marele Învățător cum să-l întâmpinăm pe Ispititor, și prin harul și cu ajutorul Stăpânului nostru să ieșim biruitori, victorioși în lupta împotriva păcatului. Gradul succesului în acest conflict va depinde în mare măsură de forța credinței și încrederii noastre în marele Învățător. Dacă suntem încrezători în înțelepciunea Sa, vom urma îndeaproape instrucțiunile Sale și ne vom păzi inimile (mințile) cu toată sârguința. Credința în înțelepciunea Domnului și în ajutorul Său pentru orice timp de lipsă ne este necesară pentru a fi cu totul ascultători de El; și ca atare este scris: „Ceea ce câștigă biruința asupra lumii este credința noastră”; adică, prin exercitarea credinței și a ascultării care decurge din ea vom fi făcuți capabili să fim „mai mult decât biruitori prin Acela care ne-a iubit” și S-a dat pe Sine pentru noi.

12. Cum ne judecă Domnul?

Matei 12:34-37 „Pui de vipere, cum ați putea voi să spuneți lucruri bune, când voi sunteți răi? Căci din plinătatea inimii vorbește gura. Omul bun scoate lucruri bune din comoara lui bună; dar omul rău scoate lucruri rele din comoara lui rea. Vă spun că în ziua judecății oamenii vor da socoteală de orice cuvânt nefolositor pe care-l vor fi rostit. Căci din cuvintele tale vei fi îndreptățit și din cuvintele tale vei fi condamnat."

R 1937, col. 1, par. 2, 3:

Dându-ne seama că noi, Biserica, suntem în prezent sub inspecția Mirelui nostru împărătesc, care este acum prezent (Mat. 22:11) ca să „culeagă din împărăția Lui îîn starea ei embrionară sau de formareș toate pricinile de păcătuire” (Mat. 13:41), și să-Și adune mărgăritarele, mireasa (Mal. 3:17), nu putem aprecia îndeajuns principiile pe care sunt făcute această judecată și această selecție.

Cuvintele de mai sus ale Domnului arată că inima și gura sunt sub examinare foarte specială, prima reprezentând caracterul individual, iar a doua fiind un index al caracterului. În acest sens au fost scrise următoarele cuvinte de înțelepciune: „Păzește-ți inima mai mult decât orice este de păzit, căci din ea ies izvoarele vieții. Izgonește neadevărul din gura ta; și depărtează viclenia de pe buzele tale!” (Prov. 4:23, 24). Indicația este clară, că o stare dreaptă de inimă este necesară pentru cuvinte drepte; căci „din plinătatea inimii vorbește gura”, după cum dovedește experiența pentru fiecare om. De aceea este drept ca în aprecierea Domnului cuvintele noastre să fie un criteriu al judecății, după cum El ne spune că sunt. Este adevărat, cuvintele mieroase sunt uneori numai o mască pentru o fățărnicie adâncă; dar masca sigur va cădea odată, imediat ce politica egoistă va face necesară o schimbare de tactică. De aceea rămâne faptul că atât cuvintele cât și tot cursul conversației și conduitei sunt un index al inimii.

13. De ce trebuie să dăm lui Dumnezeu o socoteală zilnică de orice cuvânt „nefolositor” (dăunător)?

R 1938, col. 1, par. 4, până la col. 2. par. 2:

Nu este posibil ca noi, în calitate de ființe imperfecte, să fim întotdeauna perfecți în cuvânt și faptă. În pofida celor mai bune străduințe ale noastre, vom greși uneori în cuvânt și faptă, totuși, prin efort vigilent și credincios, trebuie căutată stăpânirea perfectă a cuvintelor și a căilor noastre. Cu toate acestea însă, noi trebuie să dăm socoteală în această zi de judecată a noastră pentru fiecare cuvânt nefolositor. Dacă, în cercetarea zilnică a căilor noastre, care este datoria fiecărui creștin, descoperim că în vreun amănunt cuvintele noastre n-au onorat pe Domnul, să ne amintim că „dacă cineva a păcătuit, avem la Tatăl un Mijlocitor îavocatș: pe Isus Hristos Cel drept” (1 Ioan 2:1); și în numele Avocatului nostru putem să ne apropiem de tronul harului, să-I explicăm Tatălui ceresc faptul că ne dăm seama de eroare, că regretăm adânc eșecul nostru în a onora Numele Său și cauza Sa printr-o umblare și purtare sfântă, și că cerem smerit ca păcatul să nu ne fie pus în socoteală, ci să fie șters prin prevederea îndurătoare făcută pentru curățarea noastră prin Cristos, invocând smerit faptul că în sângele Său prețios este toată speranța și încrederea noastră.

Astfel trebuie să dăm socoteală de fiecare cuvânt nefolositor; și prin cuvintele noastre de căință, suplimentate de meritele lui Cristos aplicate prin credință, vom fi achitați. Altfel cuvintele nefolositoare, care-L dezonorează pe Domnul, vor rămâne împotriva noastră și ne vor condamna, și vom fi obligați să suferim consecințele. Prima consecință va fi propria daună, căci fiecare gând sau cuvânt rău care este îngăduit, împietrește caracterul și îl înclină tot mai mult spre nedreptate. A doua consecință este exemplul rău pentru alții și stârnirea răului în ei. „Un răspuns blând potolește mânia, dar un cuvânt aspru aprinde mânia” (Prov. 15:1). Astfel, ca rezultat al cuvintelor neînțelepte sau aspre, putem stârni în jurul nostru dificultăți, care vor deveni agenți ai dreptății recompensatoare ca să ne învețe lecția stăpânirii de sine și considerație față de sentimentele și opiniile altora. Adesea se întâmplă că se dă vina pe Domnul (sau pe diavolul) pentru trimiterea încercărilor care sunt numai rezultatul natural al greșelilor noastre. Iar cei care nu văd unde este rădăcina necazului (în ei înșiși) se roagă în zadar ca Domnul să îndepărteze miraculos ceea ce ei puteau preveni prin ascultare de Cuvânt și prin autodisciplină viguroasă. „Dacă ne-am judeca își ne-am corectaș singuri, n-am fi judecați. Dar, când suntem judecați, suntem disciplinați de Domnul îîn mare parte prin experiențele în care ne aduc greșelile noastreș ca să nu fim condamnați odată cu lumea” (1 Cor. 11:31, 32). Dar, chiar dacă s-ar admite că dificultățile nu sunt cauzate direct de Dumnezeu sau de diavol („ci fiecare este ispitit îîncercatș când este atras și ademenit de pofta îdorințaș lui însuși”), tendința naturală este să se dea vina pe altcineva, și să se spună că pierderea răbdării, cuvântul nostru repezit sau fapta noastră a fost greșeala altuia. Câți se înșală și se încurajează cu gândul: „Dacă toți ar avea o fire la fel de rezonabilă și de generoasă ca mine, familia noastră sau adunarea sau comunitatea bisericii ar fi un adevărat cer pe pământ!” Preiubiților, să ne examinăm pe noi înșine, să fim foarte smeriți, ca nu cumva cuvintele de felicitare de sine și mulțumire de sine pe care le avem în inimă (dacă nu le rostim cu voce tare) să ne aducă condamnarea. „Dacă iubiți pe cei care vă iubesc, ce mulțumire aveți? Și păcătoșii iubesc pe cei care-i iubesc pe ei. Dacă faceți bine celor care vă fac bine, ce mulțumire aveți îce merit este în aceastaș? Și păcătoșii fac așa.” Numai când „suferim întristare, îndurând pe nedrept”, suferința noastră este acceptabilă pentru Dumnezeu ca jertfă de tămâie dulce. „Căci, ce laudă este să suferiți cu răbdare să fiți pălmuiți când ați păcătuit? Dar dacă suferiți cu răbdare când ați făcut ce este bine, lucrul acesta este demn de laudă înaintea lui Dumnezeu. Și la aceasta ați fost chemați” (1 Pet. 2:19-21). Preaiubiților, să căutăm ca suferințele noastre să fie numai pentru dreptate, și să nu dăm vina pe Dumnezeu sau pe aproapele nostru pentru necazurile care rezultă din îngăduirea greșelilor noastre moștenite sau cultivate.

„Toți greșim în multe feluri. Dacă nu greșește cineva în vorbire, este un om desăvârșit și poate să-și țină în frâu tot trupul” (Iac. 3:2). Dar astfel de om nu există. Toți avem nevoie și trebuie să cerem continuu meritul Răscumpărătorului și Avocatului nostru, în timp ce ne străduim zilnic să aducem orice gând în ascultare de voința lui Cristos și să desăvârșim sfințenie în frică (reverență) de Domnul.

În vederea acestui fapt, pe care noi sperăm că tot poporul Domnului se va strădui tot mai mult să-l înțeleagă, și anume, că stăm în fața barei de judecată, întrebăm prin cuvintele lui Petru: „Ce fel de oameni ar trebui să fiți voi, printr-o purtare sfântă și evalvioasă”? Asemănarea cu Dumnezeu, desigur, nu poate cuprinde nici o flecăreală dăunătoare, nici o purtare necurată și nesfântă, nici un cuvânt neloial, necurat și răzvrătit. Toate aceste lucruri să fie îndepărtate de la cei care cheamă numele lui Cristos în sinceritate și adevăr. Să ne amintim zilnic să ne rezolvăm socotelile cu Domnul, să ne asigurăm că nici o mărturie de cuvinte nefolositoare, de care nu ne-am căit și de aceea nu ne-au fost iertate, nu rămân împotriva noastră. „Purtați-vă într-un chip vrednic de Evanghelia lui Hristos.” „Tot ce este adevărat, tot ce este vrednic de cinste, tot ce este drept, tot ce este curat, tot ce este vrednic de iubit, tot ce este vrednic de primit, orice virtute și orice laudă, la acestea să vă gândiți.” Astfel, din comoara bună a inimii vom putea să vorbim cuvinte de adevăr și seriozitate, să onorăm pe Domnul nostru printr-o umblare și o purtare evlavioase, să supunem tendințele rele ale naturii noastre decăzute și să avem „o purtare cinstită în mijlocul neamurilor, pentru ca, în ceea ce vă vorbesc de rău ca pe niște făcători de rele, prin faptele voastre bune pe care le văd, să slăvească pe Dumnezeu în ziua cercetării”. Filip. 1:27; 4:8; 1 Pet. 2:12.

14. Cum sunt cuvintele un index al inimii noastre?

Luca 6:45 „Omul bun scoate lucruri bune din vistieria bună a inimii lui, iar omul rău scoate lucruri rele din vistieria rea a inimii lui; căci din plinătatea inimii vorbește gura.”

R 1922, col. 1. par. 4:

Domnul arată că faptele și cuvintele obișnuite ale vieții noastre zilnice sunt indexul inimii noastre, zicând: „Nu este pom bun care să facă roadă rea și nici pom rău care să facă roadă bună; căci orice pom se cunoaște după roada lui.” Tot așa, „Omul bun scoate lucruri bune din vistieria bună a inimii lui, iar omul rău scoate lucruri rele din vistieria rea a inimii lui; căci din plinătatea inimii vorbește gura”.

R 1938, col. 1, par. 1:

Analizând cuvintele mai sus citate ale Domnului nostru — că trebuie „să dăm socoteală de orice cuvânt nefolositor îsau dăunătorș” — având în vedere că prezentul este ziua noastră (a Bisericii) de judecată, vedem ce mare importanță au cuvintele noastre. Toate cuvintele noastre sunt ca un index al inimii. Dacă cuvintele noastre sunt răzvrătite, neloiale, ușuratice, neserioase, nemulțumitoare, nesfinte sau impure, inima este judecată potrivit lor, sau după principiul că „din plinătatea inimii vorbește gura”. Astfel, cuvintele noastre, în toate circumstanțele vieții noastre zilnice, dau zilnic mărturie în fața lui Dumnezeu de starea inimii noastre. Așa sugerează cuvintele Domnului nostru; și privind astfel cazul, cât de potrivit este îndemnul: „Nu te grăbi să îți deschizi gura și să nu îți rostească inima cuvinte pripite înaintea lui Dumnezeu [Și amintește-ți că „totul este gol și descoperit înaintea ochilor Aceluia cu care avem a face” — Evr. 4:13.]: „căci Dumnezeu îJudecătorul nostruș este în cer îpe tronș, și tu pe pământ, de aceea să nu spui cuvinte multe”. Acestea să fie gândite și înțelepte, ca rostite înaintea lui Dumnezeu, și nu repezite, grăbite și rău analizate.

15. Ce înseamnă puritatea inimii?

R 3114, col. 2, par. 1:

„Inima curată” — aceasta înseamnă puritatea voinței, intenției sau scopului, care, asemenea indicatorului busolei, se întoarce întotdeauna spre dreptate. Deși, prin slăbiciunea cărnii, o ispită puternică o poate atrage pentru o clipă spre dreapta sau spre stânga, totuși ea își revine repede la poziția ei normală care este dreptatea și adevărul. O inimă curată iubește dreptatea și adevărul și urăște nelegiuirea. Ea iubește curățenia și disprețuiește tot ce este necurat și nesfânt. Ea iubește curățenia corpului, a îmbrăcămintei, a vorbirii și a obiceiurilor. Ea își găsește plăcerea numai în societatea celor curați și se ferește de toți ceilalți, știind că „prieteniile rele strică obiceiurile bune”.

R 3604, col. 1, par. 1:

Să ne examinăm din nou ca să ne cunoaștem starea inimii, amintindu-ne Cuvântul Domnului, că dacă ne judecăm pe noi înșine n-ar trebui să ne judece El, dar dacă neglijăm să ne judecăm, El ne va corecta, pentru că ne-am pus cauza în mâna Lui, pentru că suntem ai Lui. Cuvântul pur are în sine ideea de inocent, fără înșelare; are în sine ideea de virtute și castitate; conține ideea de curat, adevărat și sincer. Nu putem spera ca cineva, fie din Biserică fie din afara ei, să aibă puritate reală în sensul absolut al acestui cuvânt, dar ne bucurăm că iubitul nostru Învățător ne-a dat cheia unei înțelegeri cuvenite a chestiunii când a zis: „Ferice de cei cu inima curată”. Atâta vreme cât suntem în această stare actuală, imperfectă, muritoare, puritatea absolută este cu neputință; să avem inima curată este cu putință — puritatea intenției, puritatea motivului.

R 2250, col. 2, par. 4:

„Ferice de cei cu inima curată, căci ei vor vedea pe Dumnezeu!” Trebuie să facem deosebire clară între puritatea inimii, a voinței, a intenției, și puritatea absolută a fiecărui cuvânt și a fiecărei fapte a vieții; căci una este posibilă în timp ce cealaltă este imposibilă, atâta vreme cât avem aceste corpuri muritoare și suntem înconjurați de condițiile actuale nefavorabile. Standardul pus în fața noastră chiar în această predică este însă un standard nu numai pentru inimă, ci și pentru conduita vieții: „Fiți deci desăvârșiți, după cum și Tatăl vostru Cel ceresc este desăvârșit”. După acest standard trebuie să ne măsurăm, și aceasta în mod continuu, și nu unul cu altul; și la acest standard trebuie să aducem conduita vieții noastre și meditația inimii noastre. Dar până acum numai voința (inima) ne-a fost transformată, înnoită și purificată: vasul nostru imperfect de pământ, în care avem această comoară, nu va fi „schimbat” sau înnoit până la înviere. Atunci, și numai atunci, vom fi în asemănarea perfectă a lui Dumnezeu, dar acum nimic mai puțin decât puritatea inimii, a voinței, a intenției, nu poate fi acceptabil pentru Dumnezeu și nu poate aduce binecuvântarea promisă aici.

16. Care este importanța purității inimii?

1 Samuel 16:7 „Și Domnul i-a zis lui Samuel: „Nu te uita la înfățișarea și înălțimea staturii lui, căci l-am lepădat. Domnul nu Se uită la ce se uită omul; omul se uită la ceea ce izbește ochiul, dar Domnul Se uită la inimă."

R 3305, col. 2, par. 2-5:

Aceasta este semnificația textului nostru: Pe principiul că fiecare gând are influență asupra cuvintelor și purtării noastre, apostolul îndeamnă ca gândurile să fie obiectivele speciale ale solicitudinii, grijii, vegherii noastre. Răscumpărătorul nostru exprimă același sentiment în cuvinte diferite zicând: „Din plinătatea inimii îmințiiș vorbește gura”. Și din inimă (minte) ies invidia, răutatea, cearta etc. — sau dimpotrivă, amabilitatea, blândețea, bunătatea, iubirea.

Este foarte important deci, să avem inimi corecte; căci după cum un izvor amar nu poate da ape dulci, nici o inimă care este în amărăciunea păcatului nu poate trimite binecuvântări celor care sunt în contact cu ea. Admitem că un anumit rafinament și har aparținătoare copiilor lui Dumnezeu pot fi copiate de către cei neregenerați, dar acestea nu au adâncime, se pierd ușor, dezvăluie repede adevărata amărăciune, egoism și acreală a inimii naturale, care zac dedesubt.

De aceea, în prezent Domnul nu apelează la aceste inimi amare să le trimită apele dulci. Apelurile Scripturilor sunt către inimile rege-nerate ale credincioșilor consacrați, cărora toate epistolele li se adresează ca „sfinți”, „copii ai lui Dumnezeu”, „sfințiți în Hristos Isus”, „frații Domnului” etc. Aceștia, având inimi noi, voințe noi, sfințiți sau puși deoparte pentru Domnul, pentru dreptate, pentru adevăr, pentru bunătate, trebuie totuși să vegheze continuu asupra fiecărei fapte, cuvânt și gând.

Textul nostru este apelul apostolului către această clasă pe această linie. Este bine să ne examinăm purtarea exterioară, să fim atenți ca intențiile noastre bune să nu fie arătate în fața altora într-un mod în care ei să ne înțeleagă greșit adevăratele sentimente — „Binele vostru să nu fie vorbit de rău”. Este bine de asemenea să „punem strajă înaintea gurii noastre ... ca să nu păcătuim cu limba” noastră: ca nu cumva cuvintele noastre să fie din acelea care să nu onoreze pe Domnul sau să nu edifice pe frați sau lumea. Dar numărul de străjeri sau de pichete care-și fac datoria și stau de strajă asupra acțiunilor și cuvintelor noastre va fi tot mai mic pe măsură ce linia pichetelor care ne păzesc mintea, gândurile, este mai puternică. Aici trebuie să fim în mod special treji.

R 2891, col. 2, par. 4, 5 — „Tot ce este curat”:

Există multă impuritate peste tot în lume. De aceea, se cuvine ca poporul consacrat al Domnului să urmeze îndemnul apostolului și să scoată afară continuu impuritățile și să caute ca ele să nu intre în inimile noastre, în gândurile noastre, dându-ne seama că rezultatul lor va fi să producă întinarea noastră în grad mai mare sau mai mic. Oricine își menține puritatea gândului va trebui să facă efort relativ mai mic pentru a menține puritatea cuvântului și a acțiunii. Fie că impuritatea vine dintr-o direcție sau din alta — de la lume, de la carne sau de la diavol — atacurile ei trebuie să fie mai întâi asupra minții; și dacă acolo sunt respinse, victoria este câștigată: dacă nu sunt respinse, nu știm care vor fi consecințele, cum declară apostolul Iacov: „Apoi pofta îdorința egoistă de oarecare felș, când a conceput, dă naștere păcatului îdezvoltă cuvinte sau fapte păcătoaseș; și păcatul, odată făptuit, aducea moartea”. Iac. 1:15.

Nu este deci de mirare că apostolul menționează că gândurile noastre trebuie să fie păzite în privința purității, și dacă o chestiune ar fi odată stabilită ca adevăr și n-ar conține nici o nedreptate, și n-ar fi nici nevrednică de cinste, dar ar fi necurată, ar fi cu totul suficient să fie condamnată ca nevrednică de mintea poporului consacrat al Domnului. Să nu fie nici trecut cu vederea că orice pată sau impuritate care intră în inimă poate cauza astfel de întinare care ar aduce necazuri pentru eradicarea ei, nu numai atunci, ci mulți ani după aceea.

R 2480, col. 2, par. 2:

„Pofta rea” (sau în limbaj mai modern dorința după lucruri interzise) este un pas mai departe în lista apostolului, a tendințelor rele care trebuie să fie dezrădăcinate și omorâte. Nu este de ajuns să recunoaștem că păcatul în diferitele lui forme este rău și să hotărâm că vom lupta împotriva lui fiindcă este interzis de Domnul: pe lângă aceasta trebuie să dezrădăcinăm din inimă orice tânjire, orice dorință după toate lucrurile care nu sunt aprobate în amănunțime de Domnul. O, ce curățire ar însemna aceasta în inimile și viețile, și în special în gândurile multora care cheamă numele lui Cristos! Mulți care nu observă acest punct, care nu urmează sfatul apostolului, constată că sunt asaltați continuu de ispite, pentru că, în timp ce pe dinafară evită imoralitățile mari, în secret aprobă lucrurile condamnate, dorind să le aibă, numai dacă n-ar fi interzise. În astfel de împrejurări, puțin progres se poate face în viața mai înaltă. Apostolul ne pune în față calea potrivită care trebuie urmată dacă vrem să câștigăm premiul — și anume, standardul înalt de aducere a gândurilor, a dorințelor, a inimilor noastre, în deplină conformitate cu voința lui Dumnezeu: și numai cei care procedează așa fac în modul cuvenit progres, aleargă alergarea pusă în fața noastră în Evanghelie. 2 Cor. 10:5.

17. Cum poate fi obținută puritatea inimii?

R 2734, col. 1, par. 5, până la pag. 2735, col. 1, par. 1. Vezi fragmentul la pag. 318.

18. Cum știm că motivele noastre sunt curate din moment ce „inima este nespus de înșelătoare”?

R 2734, col. 1, par. 2-4:

Sunt mulți care au idei eronate în legătură cu semnificația expresiei „cu inima curată”; o clasă consideră că aceasta este imposibil de atins în viața actuală; altă clasă consideră, la fel de greșit, că aceasta înseamnă perfecțiune absolută în fiecare gând, cuvânt și faptă; și crezând că ei împlinesc aceste condiții și învățând pe alții așa, fac o greșeală gravă.

Ca să răspundem mai întâi la ultima eroare, remarcăm că este posibil ca cineva să se înșele în privința inimii sale și a stării sale, ca de exemplu, evident, fariseii din zilele Domnului nostru: pretinzând că erau perfecți și că țineau toată legea, se înșelau pe ei înșiși, nu pe Domnul; dar înșelarea lor, o formă de ipocrizie, care, orbindu-i față de nevoia lor de haina dreptății lui Cristos, i-a lăsat în zdrențele murdare ale dreptății lor, nepotriviți pentru Împărăție. Așa este și cu unii de acum, care pretind perfecțiunea gândului, cuvântului și faptei. Ei se orbesc pe ei înșiși în privința slăbiciunilor, imperfecțiunilor și erorilor, și sunt într-o stare mult mai rea decât cel care, deși la exterior mai puțin moral, în ochii Domnului este mai bine la inimă, fiindcă este onest în mărturisirea nevredniciei sale, fiindcă pentru aceștia Domnul a prevăzut iertarea păcatelor — acoperirea cu haina dreptății lui Cristos.

Cu toate acestea, cei care cred că puritatea inimii este o imposibilitate în viața actuală, greșesc de asemenea. Greșeala lor constă în aceea că nu văd marea deosebire între puritatea inimii și perfecțiunea sau puritatea tuturor cuvintelor și faptelor vieții. Inima, așa cum este folosit cuvântul în acest text, se referă la minte, la voință, la intențiile și motivele care-l mișcă pe om. Cu acest gând în minte, este ușor să vedem că omul poate fi curat în inimă, adică să aibă intenții curate, și totuși să-și mărturisească incapacitatea de a face și de a fi tot ceea ce doresc și se străduiesc intențiile lui bune. Cel a cărui inimă este curată în Cristos față de Domnul, este cel al cărui ochi este sincer, cel care nu are minte nehotărâtă, ci hotărâtă, a cărui minte, voință, inimă caută întâi, la urmă și întotdeauna voința lui Dumnezeu. De aceea avem îndemnul apostolului: „Curățiți-vă inima, oameni cu inima împărțită!” Iac. 4:8.

19. Care este relația între conștiință și puritatea inimii?

R 2735, col. 1, par. 1:

Trebuie, prin urmare, să avem clar în minte faptul că obiectivul final al tuturor procedurilor divine cu noi și pentru noi, și semnificația finală a tuturor făgăduințelor divine făcute nouă, este dezvoltarea iubirii, care este asemănare cu Dumnezeu fiindcă Dumnezeu este iubire. Și pentru a avea această iubire dezvoltată în noi, în sensul și gradul intenționate de Domnul, este necesar ca aceasta să vină dintr-o inimă curată, în deplină armonie cu Domnul și cu legea Lui de iubire, și cu totul antagonistă Adversarului și legii lui de egoism. Pentru a avea această formă de iubire în dezvoltarea ei cuvenită, se cere și o conștiință bună: căci să ne amintim că este și o conștiință rea — conștiința noastră cere să fie reglată, cum au nevoie toate celelalte aspecte ale naturii noastre căzute. Dacă conștiința noastră trebuie reglată, trebuie să avem un standard după care s-o fixăm și s-o reglăm. Conștiința este ca un ceas pe cadranul căruia sunt marcate corect orele, dar a cărui corectitudine, ca indicator al timpului, depinde de reglarea corectă a resortului, astfel încât să poată indica adevărat orele. Tot așa și conștiința noastră, este gata să ne indice binele și răul, dar numai atunci ne putem baza pe ea că ne arată cu adevărat ce este bine și ce este rău, dacă a fost reglată în legătură cu noul resort, noua inimă, voința curată, adusă în deplină armonie cu legea iubirii, așa cum ne este prezentată în Cuvântul lui Dumnezeu.

20. A spune adevărul ar putea fi vorbire de rău?

R 2444, col. 1, par. 4, până la col. 2 par. 1:

Un alt mod în care unii, care dealtfel sunt buni creștini, evită această întrebare și se justifică în această greșeală comună a umanității, este să se limiteze (cum gândesc ei) la adevăr: deși cât de adesea firea lor iubitoare de flecăreli le pervertește judecata și-i face să accepte ca adevăr lucruri despre care au puțină cunoștință sau n-au deloc, pe care nu le cunosc. Și aceștia nu sunt doritori să știe mai mult, după ce au pus în circulație o calomnie cu pecetea lor de adevăr pe ea: a o găsi neadevărată i-ar dovedi „martori mincinoși”; și a corecta minciuna i-ar vârî în necaz; mândria omului natural obiectează și refuză să creadă adevărul în asemenea împrejurări. Astfel un rău duce la altul.

Aceștia vor zice: O, eu nu spun niciodată nimic ca adevăr până când știu clar că este adevăr — din propria mea observație, din cunoștința mea personală. Orice nu știu personal că este adevăr, sunt atent totdeauna să zic, am auzit așa și așa, sau, mi s-a spus așa și așa; personal nu garantez că este adevărat. Astfel sunt sigur că întotdeauna evit vorbirea de rău despre cineva. Poate că nu există o înșelare mai obișnuită asupra acestui subiect decât cea exprimată astfel. Gustul degradat se pune la adăpost în spatele conștiinței și declară că a spune adevărul este întotdeauna corect și de aceea Dumnezeu nu poate socoti că a spune adevărul ar fi o defăimare, ci, condamnând vorbirea de rău și defăimarea ca fapte ale cărnii și ale diavolului, El se referă numai la afirmațiile false, neadevărate.

Aceasta este o mare eroare; defăimarea rămâne defăimare, fie că este adevărată fie că este falsă, și nu numai după legile lui Dumnezeu, ci și după legile oamenilor civilizați. Defăimare este orice spunem cu scopul de a dăuna altuia, fie că este adevărat fie că este fals, și legile omenești sunt în acord cu legea lui Dumnezeu că a face astfel daună cuiva este greșit.

21. Este oare necesar să spunem întotdeauna tot ce știm despre fiecare lucru?

R 2588, col. 1, par. 3:

Când va învăța creștinul despre lungimea și lățimea și adâncimea îndemnurilor „Să nu vorbească de rău pe nimeni” și „Nici un cuvânt murdar să nu vă iasă din gură, ci unul bun, pentru zidire”? (Tit 3:2; Efes. 4:29). Cât trebuie pentru unii dintre copiii adevărați ai lui Dumnezeu să învețe că prin rostirea unui cuvânt rău (chiar dacă ar fi siguri de adevărul lui) se poate face mult rău? Cât le va trebui să învețe că nu este întotdeauna necesar să spună adevărul, nici potrivit să facă astfel decât dacă este spre edificarea altora? Câte lecții, învățătură peste învățătură, trebuie să primească pentru a-i convinge că trebuie nu numai să evite flecăreala despre treburile altora și găsirea de greșeli și batjocura, ci că toate acestea sunt dovezi ale deficitului lor în iubire — ale deficitului lor în asemănarea lui Cristos și ale lipsei calității de făcători de pace; și că trebuie să se străduiască serios împotriva acestor lipsuri, dacă vreau să-și asigure chemarea și alegerea la un loc în Împărăția cerească?

22. Este o remarcă lipsită de amabilitate vorbire de rău?

R 3030, col.1, par. 3:

Deoarece iubirea produce binecuvântări aproapelui și caută binele lui, în mod natural înseamnă că „Dragostea nu face rău aproapelui”. Nu vom căuta noi, ca popor consacrat al Domnului, să punem în practică această lecție în viața noastră zilnică? Nu vom învăța noi să analizăm cuvintele gurii noastre și să ne amintim că putem lovi și răni un frate sau un semen la fel de grav și încă mai grav cu limba decât cu mâna? Nu vom învăța noi că, până și prin menționarea a ceva lipsit de amabilitate în privința fratelui sau a aproapelui, în mod sigur îi facem rău, îi aducem daună — dăunându-i reputației și stării lui — oricât ar fi de adevărat acel lucru neamabil; și că, făcând astfel, încălcăm legea lui Dumnezeu, legea iubirii? Nu vom învăța noi oare că singurul caz în care avem dreptul să menționăm un lucru lipsit de amabilitate ar fi în cazul în care l-am vedea pe fratele sau pe aproapele în pericol de a i se aduce daună din partea altuia, și astfel din iubire pentru el l-am atenționa ca să-l prevenim asupra sursei pericolului?

Vol. VI, pag. 406, par. 2:

Dar, dacă a spune adevărul în mod supărător înseamnă a încălca Legea Iubirii și Regula de Aur, ce vom zice despre obiceiul încă și mai necuviincios, încă și mai urât, încă și mai criminal, atât de obișnuit nu numai printre cei lumești și printre creștinii nominali, ci și printre creștinii adevărați — acela de a spune despre alții lucruri necuviincioase, despre care nu se știe sigur că sunt adevărate. O, rușine! rușine! ca cineva din poporul Domnului să treacă cu vederea în așa măsură instrucțiunea Domnului, „nu vorbiți de rău pe nimeni”, și ca cineva, în afară de cei mai mici copii și novici în Legea Iubirii, să-i înțeleagă atât de greșit mesajul — încât fără cele mai neîndoielnice dovezi din gura a doi sau trei martori, și încă fără rețineri, până să și creadă răul despre un frate sau un semen, dar mi-te să-l mai și repete altora — să-l defăimeze pe bază de suspiciune sau zvon!

23. Ar fi vorbire de rău a critica doctrine rostite în public?

R 3045, col. 2, par. 6:

Trebuie să se facă o deosebire în privința criticării doctrinelor rostite în public. Criticarea unei erori trebuie să fie făcută în public după cum și eroarea a fost prezentată în public, dacă este importantă. Atunci lucrul care trebuie să hotărască sunt libertățile și responsabilitățile noastre, iar noi am putea să nu le avem pe nici unele dintre ele. Dar dacă le avem pe ambele, critica noastră trebuie să fie numai în iubire, nu în lăudăroșenie, ci în smerenie, dorind numai să servim adevărul și pe frați. Smerenia va sugera de asemenea să ne asigurăm că avem dreptate înainte de a începe critica. Chiar și atunci, unele puncte de adevăr pot fi în general aprobate în timp ce punctele de eroare sunt criticate.

24. Ce este un defăimător?

R 3595, col. 2, par. 1:

Un defăimător este un hoț, potrivit standardului lumii: cum a scris Shakespeare: „Cel ce-mi fură punga îmi fură un gunoi, dar cel ce-mi fură reputația, îmi ia ceea ce pe el nu-l îmbogățește, dar pe mine de tot mă sărăcește”.

R 2444, col. 1, par. 5, până la col. 2, par. 2:

Aceștia vor zice: O, eu nu spun niciodată nimic ca adevăr până când știu clar că este adevăr — din propria mea observație, din cunoștința mea personală. Orice nu știu personal că este adevăr, sunt atent totdeauna să zic, am auzit așa și așa, sau, mi s-a spus așa și așa; personal nu garantez că este adevărat. Astfel sunt sigur că întotdeauna evit vorbirea de rău de cineva. Poate că nu există o înșelare mai obișnuită asupra acestui subiect decât cea exprimată astfel. Gustul degradat se pune la adăpost în spatele conștiinței și declară că a spune adevărul este întotdeauna corect și de aceea Dumnezeu nu poate socoti că a spune adevărul ar fi o defăimare, ci, condamnând vorbirea de rău și defăimarea ca fapte ale cărnii și ale diavolului, El se referă numai la afirmațiile false, neadevărate.

Aceasta este o mare eroare; defăimarea rămâne defăimare, fie că este adevărată fie că este falsă, și nu numai după legile lui Dumnezeu, ci și după legile oamenilor civilizați. Defăimare este orice spunem cu scopul de a dăuna altuia, fie că este adevărat fie că este fals, și legile omenești sunt în acord cu legea lui Dumnezeu că a face astfel daună cuiva este greșit.

Cu alte cuvinte, legile divine și umane sunt de acord că un rău nu justifică alt rău. Legea umană zice: Dacă a fost comis un rău, curțile de justiție sunt deschise celui lezat ca să caute îndreptarea sau pedepsirea răufăcătorului; dar celui lezat să nu i se permită să ia în mâinile sale remedierea situației, nici prin forță fizică, nici prin folosirea armei mai subtile, limba, să-i asasineze caracterul cu pumnalul invidiei și răutății. Este adevărat, mulți defăimători nu sunt urmăriți în justiție; este de asemenea adevărat că ziarele din Statele Unite au scăpat uneori de plata unor despăgubiri grele pentru zvonuri defăimătoare, sub pretextul că n-au publicat defăimările din răutate, ci pur și simplu ca știri, care, pretindeau ei, aparțineau pe bună dreptate publicului, cum ar fi în cazul politicienilor care căutau sufragiul publicului pentru pozițiile de încredere publică. Apoi de asemenea, persoanele publice știind că mare parte din declarațiile false ale presei opoziției va fi în mod cuvenit luată ca neadevăr, consideră că este politică bună să lase orice calomnii obișnuite să treacă necontestate în curțile de justiție. Efectul este o creștere a defăimării printre oameni — care le vor produce rău lor înșiși și instituțiilor lor — căci funcționarii guvernamentali și tribunalele și orice persoană influentă care vine sub astfel de defăimare (în general, credem, neadevărată) își pierd influența bună asupra claselor de jos, care sunt astfel ajutate spre mai mare nelegiuire zi de zi și pregătesc perioada anarhiei despre care Scripturile ne spun că este chiar aproape.

25. Ce este „mărturia mincinoasă” și dacă este posibil să aducem mărturie mincinoasă fără a rosti un cuvânt?

R 3045, col. 2, par. 3, 4:

Mărturia mincinoasă se referă la spunerea de minciuni, dar merge mai departe și se aplică la orice denaturare, fie ea o declarație directă sau indirectă, printr-o asemenea declarație care să permită să se tragă o concluzie greșită. Într-adevăr, printre oamenii rafinați, acest subterfugiu, prin care ei își împacă conștiința și în același timp își mulțumesc inima împotrivitoare, este foarte obișnuit. Se poate aduce mărturie mincinoasă chiar și printr-un semn de aprobare din cap, printr-o ridicare din umăr, sau prin tăcere — dacă declarația greșită se face în astfel de context încât tăcerea să fie înțeleasă că înseamnă consimțire. Dacă unui evreu, unui membru al casei servitorilor sub Moise, Mijlocitorul Legământului Legii, i se cerea să fie meticulos în privința acestui punct, cu cât mai meticuloși ar trebui să fie toți cei care încearcă să fie membri ai casei fiilor, sub Noul Legământ și sub Noul Mijlocitor! Oare Noul Legământ al Legii Iubirii nu merge mai adânc în acest punct? Sigur că merge. El interzice în termeni specifici nu numai a vorbi neadevăruri în privința aproapelui, ci și a vorbi în legătură cu el orice ar fi spre discreditarea lui, chiar dacă ar fi adevărat — exceptând anumite împrejurări pe care Domnul le aprobă deplin — dacă mărturia ar fi cerută de o curte de justiție, sau dacă mărturia ar fi necesară pentru ca altul să fie protejat de lezare. Și chiar în astfel de cazuri, să se rostească cât se poate de puțin adevăr care să-i dăuneze, și acesta numai în iubire. Cuvântul apostolului asupra acestui subiect este: „Să nu vorbească de rău pe nimeni”.

Nu există alt punct sau aspect în toată Legea Iubirii, în influența ei asupra relației cu semenii, care să aibă nevoie de mai multă atenție din partea noastră ca acest punct. Pare greu pentru creștini să învețe amănunțit lecțiile Învățătorului, că, dacă au de spus ceva neplăcut în privința fratelui sau surorii, orice critică a vieții sau a afacerilor personale ar avea de făcut, trebuie făcută lui sau ei personal, nu altora.

26. Cum să procedăm cu un frate sau cu o soră care încep să relateze lucruri rele?

R 3595, col. 1, par. 7, 8:

Dacă vreun frate sau vreo soră încep să vă spună ceva rău despre alții, opriți-i imediat, amabil dar ferm. „Nu luați deloc parte la lucrările neroditoare ale întunericului, ci mai degrabă dezaprobați-le.” Refuzați să luați parte la această încălcare a poruncilor Domnului nostru, care face mare rău în Biserică. Presupunând că fratele sau sora sunt numai „prunci” în Cristos în cele spirituale, atrageți atenția asupra regulii Domnului în acest subiect, din Matei 18:15 și 1 Tim. 5:19. Dacă conversația nu vă este adresată vouă ci numai ați auzit-o, arătați-vă prompt dezaprobarea retrăgându-vă.

Dacă, după ce ați atras atenția asupra poruncii Domnului în privința acestui subiect, defăimătorul totuși persistă în „vorbire de rău”, „defăimare”, și vă spune „bănuiala lui de rău”, mustrați-l mai aspru, zicând în timp ce plecați: Nu pot, nu trebuie să te ascult; căci dacă te-aș asculta, aș fi la fel de vinovat ca tine — încălcând porunca Domnului. Și chiar dacă ar fi să-ți ascult povestea, n-aș putea-o crede; căci creștinul care nu respectă cuvântul și nu urmează planul Lui de reparare a nedreptății, dă dovadă de atât de puțin Spirit al Domnului încât nu se poate avea încredere în cuvântul lui. Cel care deformează și ocolește cuvintele Domnului, nu va ezita să deformeze și să denatureze cuvintele și faptele confraților ucenici. Dacă în vreo măsură ascultați astfel de conversație sau exprimați „aprobare” față de ea sau față de flecar sau defăimător, vă faceți părtași la păcat și la toate consecințele lui; și dacă o „rădăcină de amărăciune” se dezvoltă astfel, foarte probabil sunteți unul din cei „întinați” de ea. Evr. 12:15.

27. Cum să procedăm cu persoanele din lume care vorbesc de rău?

Efes. 5:11, 12 „Nu luați deloc parte la lucrările neroditoare ale întunericului, ci mai degrabă dezaprobați-le, căci este rușine numai să se spună ce fac ei în ascuns.”

R 2444, col. 1, par. 1-3:

Altă scuză pentru flecăreală despre treburile altora este oferită de unii care zic: Pot vorbi despre lucruri religioase cu cei care sunt înclinați din punct de vedere religios, dar când sunt cu oameni din lume, sau cu cei care declară a fi religioși dar pe care nu-i interesează temele religioase, trebuie să fiu agreabil și curtenitor, și trebuie cel puțin să ascult pălăvrăgeala și noutățile lor; și dacă nu aș lua parte la astfel de conversații aș fi considerat foarte ciudat și nu mi-ar fi dorită tovărășia. Da, răspundem noi; dar aceasta trebuie să fie una din ciudățeniile „sfinților”; ei trebuie să fie diferiți nu numai de lume, ci și de cei care cu numele declară a fi religioși. Religia lor nu trebuie să fie numai de suprafață și numai într-o zi din săptămână și sub un anumit costum de haine, ci trebuie să fie din inimă, legată de toate afacerile vieții, în fiecare zi și în fiecare moment. A urma strict îndemnul Domnului vă va separa într-adevăr de unii care vă sunt acum prieteni și cărora le plac astfel de lucruri rele — interzise pentru noi care am devenit fii ai lui Dumnezeu și care am primit Spiritul Său de fii, Spiritul iubirii.

Și faptul că aceasta a înțeles și a intenționat Domnul, este evident prin aceea că a prezis că această cale a uceniciei va fi o „cale îngustă”. Dacă, prin urmare, nu vei fi un oaspete, vecin, prieten amuzant, este datorită fidelității tale ca „nouă creație” față de legea lui Cristos, Iubirea — care „nu face rău aproapelui”, nici în cuvânt nici în faptă — atunci într-adevăr ai motive de bucurie, fiindcă suferi puțin, ai o pierdere, pentru Cristos, pentru dreptate. La început pierderea ar putea părea grea, dar dacă o suporți pentru Cristos, în ascultare de legea sa de Iubire, curând vei putea spune împreună cu apostolul că asemenea pierderi sunt numai „întristări ușoare”, nu sunt vrednice să fie comparate cu binecuvântările compensatoare. Filip. 3:7, 8; 2 Cor. 4:17.

Motivul vostru de bucurie este că aveți făgăduința Domnului că astfel de suferință va lucra spre binele vostru. Tovărășia celor care nu caută să umble potrivit minții spiritului, ci potrivit obișnuitului „mers al acestei lumi”, este dăunătoare sfinților, celor care caută să umble în armonie cu mintea cea nouă. Ei sunt mult mai bine fără astfel de tovarăși și prieteni lumești, și în măsura în care se vor separa de aceștia, vor găsi părtășie mai strânsă cu Domnul și cu Cuvântul Său, și cu toți cei care sunt adevărați membri ai Corpului Său și sub îndrumarea Spiritului Său. În armonie cu aceasta Scripturile declară, în termeni siguri, că prietenia acestei lumi înseamnă vrăjmășie cu Dumnezeu (Iac. 4:4). Dumnezeu a pus intenționat chestiunea în astfel de poziție încât poporul Său trebuie să aleagă, și să piardă fie prietenia și părtășia divină, fie prietenia și părtășia lumească; fiindcă lucrurile pe care le iubește Domnul sunt neplăcute celor lumești, iar lucrurile pe care le iubesc cei lumești, fapte rele și gânduri rele, vorbire de rău, sunt o urâciune în ochii Domnului, iar cei care iubesc și practică astfel de lucruri pierd părtășia Lui — nu au Spiritul Său. „Dacă n-are cineva Duhul lui Hristos, nu este al Lui.” Rom. 8:9.

R 2967, col. 1, par. 3:

Noi trebuie să ne ridicăm din această stare joasă de gândire, de cuvânt și de faptă pe care o găsim peste tot în jurul nostru; fiindcă, în calitate de copii ai lui Dumnezeu, concepuți de Spiritul Său, nu putem avea părtășie cu aceste lucruri. Trebuie să le privim așa cum sugerează apostolul, ca „lucrări neroditoare ale întunericului”. Prin acest cuvânt, neroditoare, apostolul, fără îndoială, a intenționat să ne dea ideea că păcatul este distructiv în loc să fie productiv — că tendința lui este spre moarte. Dimpotrivă, tendința minții noi a lui Cristos este rodnicie, dezvoltare, binecuvântare, ridicare, împrospătare. Lucrul acesta este adevărat nu numai la creștinul individual, ci, după cum sugerează cuvintele Domnului nostru, creștinul individual exercită o influență păstrătoare asupra altora; oriunde trăiește este o lumină strălucitoare care împrăștie întunericul păcatului; este sarea pământului, ferind masa de stricare. Starea morală a lumii civilizate de astăzi este fără îndoială în mare parte datorită influenței indirecte a Spiritului sfânt din poporul lui Dumnezeu — care, așa cum declară apostolul, mustră lumea. Mustrarea păcatului de către noi poate fi prin epistolele vii ale vieților noastre care, ca lumini strălucitoare și arzânde, trebuie să mustre întotdeauna prin manieră, privire, faptă și ton, tot ce tinde spre întuneric și păcat — „Tot așa să lumineze și lumina voastră înaintea oamenilor, ca ei să vadă faptele voastre drepte și să preamărească pe Tatăl vostru care este în ceruri”. Ocazional ar fi potrivit, și mai rar încă ar fi de datoria noastră, să vorbim sau să acționăm în opoziție cu întunericul; dar lumina unei vieți evlavioase, care mărturisește pentru adevăr și dă dovadă de Spirit sfânt, este desigur una din cele mai puternice mustrări ale păcatului ce pot fi făcute.

R 2406, col. 2, par. 5:

Cei care se tem de Domnul, care-i respectă numele, care gândesc asupra Cuvântului Său, care caută să-I copieze dispoziția și să fie formați sub mâna providenței divine, să aibă grijă ca clasa pe care am descris-o, despre care apostolul declară că invidia lor, răutatea, ura, cearta etc. sunt fapte ale diavolului, să nu aibă ocazii de a-și face faptele lor rele. Ei trebuie să facă aceasta, mai întâi arătându-și dezaprobarea vorbirii de rău și a faptelor rele: și cei care nu-și pot arăta dezaprobarea prin cuvinte de sfat blând, arătând că astfel de lucruri nu sunt de la Dumnezeu, ci de la Adversar, ar trebui cel puțin să-și arate dezaprobarea prin reținerea oricărei aparențe de acceptare a unui astfel de curs și prin întreruperea conversației, și în general prin evitarea tovărășiei acestora; și printr-o atenție mai strictă asupra cuvintelor și purtării lor, pentru ca prin aceasta să „vestească virtuțile Celui care ne-a chemat din întuneric la lumina Sa minunată”.

28. Este vorbirea de rău împotriva unui frate mai condamnabilă decât împotriva unuia din lume?

Tabernacolul, pag. 62, par. 3:

Ce lecții ne transmit aceste lucruri? Că atâta vreme cât noi înșine suntem sacrificatori adevărați în „Sfânta", sau membri adevărați ai „casei credinței" în „Curte", nu vom fi defăimători ai nici unuia dintre cei care sunt sacrificatori adevărați în timpul prezent. Nici nu vom fi orbiți de răutate, ură, invidie sau ceartă — așa încât să fim incapabili să vedem sacrificiile pe care Dumnezeu le acceptă. Ce vom zice deci, despre cei care odată erau „frați", părtași la aceleași sacrificii și jertfitori la același „Altar de Aur" și membri ai rânduielii preoțimii împărătești, care devin atât de schimbați, atât de stăpâniți de un spirit împotrivitor, încât pot vorbi rău neîncetat despre confrații lor preoți! Trebuie desigur să ne „temem" pentru ei (Evr. 4:1), că au părăsit „Sfânta" și „Curtea" și au ieșit în afara oricărei relații cu Dumnezeu — în „întunericul de afară". Ar trebui să facem tot ce ne stă în putere să-i recâștigăm (Iac. 5:20), dar sub nici un considerent nu trebuie să părăsim „Sfânta" pentru a răsplăti rău pentru rău sau insultă pentru insultă. Nu, toți cei care vreau să fie preoți subordonați credincioși, trebuie să meargă pe urmele Marelui Preot, să-și iubească dușmanii și să facă bine celor care îi persecută. Trebuie să-L imite pe Cel care, atunci „când era insultat, nu răspundea cu insulte; și când suferea nu amenința, ci Se încredința în mâinile Celui care judecă drept". 1 Pet. 2:23.

R 3257, col. 2, par. 4, 5:

Declarația scripturală este „să nu vorbească de rău pe nimeni”, și toți care pot vedea chestiunea în adevărata ei lumină, așa cum este prezentată mai sus, vor avea un zel pentru Dumnezeu și pentru dreptate care va arde împotriva acestei nelegiuiri oriunde s-ar afla, în special în carnea sa. Dar dacă ar fi condamnabil a vorbi de rău o persoană, dacă ar fi contrar spiritului iubirii, Spiritului Domnului, cu cât mai rău trebuie să fie în ochii Domnului dacă frații Domnului s-ar vorbi de rău unul pe altul — ar vorbi de rău pe un membru al corpului Domnului! Cât de îngrozitor este gândul, cât de sigur este că un răufăcător ar pierde favoarea Căpeteniei și în cele din urmă ar fi îndepărtat cu totul de la orice relație cu El și cu corpul. Domnul Se referă la aceștia zicând: „Dai drumul gurii la rău și limba ta urzește viclenie. Stai și vorbești împotriva fratelui tău, defăimezi pe fiul mamei tale. Iată ce ai făcut și Eu am tăcut. Ți-ai închipuit că Eu sunt ca tine. Dar te voi mustra și îți voi pune totul sub ochi!” Ps. 50:19-22.

29. Pentru a evita pălăvrăgeala, defăimarea și vorbirea de rău, care este singurul mod scriptural potrivit de corectare a nedreptăților, reale sau imaginare?

Matei 18:15-17 „Dacă fratele tău păcătuiește împotriva ta, du-te și mustră-l între tine și el singur. Dacă te ascultă, ai câștigat pe fratele tău. Dar, dacă nu te ascultă, mai ia cu tine unul sau doi frați, pentru ca orice cuvânt să fie sprijinit pe mărturia a doi sau trei martori. Dacă nu vrea să asculte de ei, spune-l adunării; și dacă nu vrea să asculte nici de adunare, să fie pentru tine ca un păgân și ca un vameș”.

R 3594, col. 2, par. 4, până la 3595, col. 1, par. 6:

Vorbirea de rău, bârfa și defăimarea sunt strict interzise pentru poporul lui Dumnezeu, fiind cu totul contrare spiritului iubirii — chiar dacă acel lucru rău este adevărat. Pentru a împiedica orice ar fi de natura defăimării, Scripturile marchează cu grijă numai un singur mod de a repara nedreptățile, în Matei 18:15-17.

Chiar și creștinii avansați par să fie complet în ignoranță de această reglementare divină, și de aceea creștinii declarați sunt adesea cei mai pronunțați bârfitori. Totuși aceasta este una din puținele porunci specifice date de Domnul nostru; și luată în legătură cu declarația, voi sunteți ucenicii Mei, dacă faceți ce vă poruncesc, încălcarea ei constantă dovedește că mulți nu sunt foarte avansați în ucenicie.

Să privim cu atenție această regulă care, dacă ar fi urmată, ar împiedica pălăvrăgeala, „vorbirea de rău”, „bârfa”.

Prima ei prevedere, o discuție numai între părți, implică sinceritate din partea acuzatorului care gândește că a suferit, și pe care aici îl vom numi A. Implică să nu gândească rău despre cel acuzat, pe care îl vom numi B. Ei se întâlnesc ca „frați”, fiecare gândind că el are dreptate, să discute chestiunea; să vadă dacă pot ajunge la aceeași vedere. Dacă ei sunt de acord, totul este bine; problema este rezolvată; pacea predomină; ruptura care amenința a fost evitată și nici unul nu este cel mai înțelept.

Dacă ei nu pot fi de acord, A nu poate începe un scandal relatând versiunea lui — nici chiar prietenilor de încredere nu le poate destăinui chestiunea și să zică: „Nu spune nimănui; și în special să nu zici că eu ți-am spus”. Nu; chestiunea este „între tine și el îA și Bș singur”. Dacă A consideră chestiunea importantă, așa încât să vrea să urmărească subiectul mai departe, are o singură cale deschisă, și anume, să le ceară altor doi sau trei să meargă cu el la B să asculte cazul de ambele părți și să spună judecata lor în privința părților corecte și greșite. Aceștia trebuie să fie aleși (1) ca persoane cu un caracter, o înțelepciune și o minte sănătoasă în care A ar avea încredere, în cazul că aceștia ar favoriza punctul de vedere al lui B. (2) Trebuie aleși în ideea ca B să le aprecieze sfatul, dacă judecata lor ar fi în favoarea lui A.

Ar fi însă cu totul împotriva spiritului dreptății și de asemenea împotriva spiritului instrucțiunilor Învățătorului de aici, ca A să „discute” cu câțiva prieteni dintre care el ar dori să aleagă pe acești „doi sau trei frați”, ca să se asigure că i-ar favoriza varianta (fără să audă cealaltă variantă) și ar merge la discuții prejudiciați — cu gândul deja hotărât împotriva lui B. Nu; chestiunea este între A și B singuri, până când doi sau trei ar fi aduși să audă ambele părți ale disputei în prezența ambelor părți.

Dacă judecata „fraților” este împotriva lui B, el ar trebui să-i asculte, să le accepte opinia ca fiind cea justă, rațională — dacă nu implică vreun principiu la care nu poate consimți în mod conștient. Dacă „frații” văd chestiunea din punctul de vedere al lui B, A trebuie să conchidă că după toate probabilitățile el a greșit; și, dacă nu-l împiedică conștiința, să accepte poziția și să-și ceară scuze de la B și de la frați pentru deranjul cauzat de judecata sa slabă. Dar nici una dintre părți nu este liberă să bârfească și să spună chestiunea „confidențial” altora.

Dacă decizia ar fi împotriva lui A, și el ar gândi totuși că a fost lezat și nu i s-a făcut dreptate printr-o alegere slabă a sfătuitorilor, el ar putea (fără a încălca principiile așezate de Domnul nostru) să cheme alți sfătuitori și să procedeze ca înainte. Dacă decizia lor ar fi împotriva lui, sau dacă ar simți că nu se poate încrede în judecata nimănui, temându-se că toți l-ar favoriza pe B, el ar trebui să-și dea seama că cel puțin în parte necazul lui este îngâmfarea, și ar face bine să postească și să se roage și să studieze mai atent liniile și principiile dreptății. Dar A n-a obținut nici un drept să spună ceva Bisericii sau altcuiva, nici în public nici în particular. Dacă spune, aceasta îl marchează imediat ca neascultător de Domnul și pus în mișcare de un spirit rău, un spirit carnal — contrar spiritului adevărului, spiritului iubirii.

Dacă comitetul decide în parte împotriva lui B și numai în parte în favoarea lui A, frații (A și B) să se străduiască să vadă astfel lucrurile și să aranjeze chestiunile amical. În acest caz n-ar fi nimic de spus în privința problemei — nimic ce nu-i privește pe alții.

Dacă comitetul decide cu totul împotriva lui B și cu totul în favoarea lui A, și dacă B nu dă atenție să repare răul făcut sau să înceteze a-l leza pe A, acesta din urmă nu este totuși liber să bârfească; și nu sunt nici frații din comitet. Dacă A consideră chestiunea suficient de importantă ca să justifice și alte acțiuni, există numai o cale deschisă: el și comitetul pot pune chestiunea în fața Bisericii. Atunci Biserica poate asculta chestiunea, ambele părți, și oricare (A sau B) va refuza să recunoască sfatul Bisericii va fi considerat după aceea și va fi tratat de către toți ca un străin — nu ca unul din Biserică, să nu aibă părtășie cu el; ca mort, până când se va căi și se va reforma.

Datoria unui membru nu poate fi preluată de altul — fiecare trebuie să facă pentru sine potrivit regulii Domnului. Dar dacă în încălcarea poruncii Domnului o chestiune devine scandal și tulbură Biserica și o face de rușine în ansamblul ei, atunci reprezentanții grupului, aleși în mod potrivit, trebuie să preia chestiunea. Ei trebuie să investigheze nu numai pe cei de la care a pornit acea dificultate, ci cu aceeași străduință să investigheze și pe adevărații tulburători care au răspândit scandalul și să-i mustre.

Dar orice mustrare trebuie să fie cu iubire, amintindu-și că toți suntem imperfecți în unele privințe. În fiecare caz, obiectivul trebuie să fie a corecta, nu a pedepsi. Domnul singur are autoritatea să pedepsească. Cel mult Biserica poate să-și retragă părtășia pentru un timp cu cel care nu se căiește și trebuie tot așa de public să o restabilească atunci când este vizibilă căința. Scopul urmărit de Domnul este iubirea, bucuria, pacea noastră, și acestea trebuie să le urmărim ca ucenici ai Săi. Orice alt curs va aduce în mod sigur daună.

Astfel a păzit Domnul pe ucenicii Săi adevărați de păcatul insidios al defăimării, care duce mai departe la alte fapte mai mari ale cărnii și ale diavolului, și oprește creșterea în adevăr și în spiritul iubirii. Și să observăm de asemenea că acei care ascultă defăimările și astfel încurajază pe defăimători în calea lor greșită, sunt părtași la faptele lor rele; parteneri vinovați în încălcarea poruncilor Învățătorului. Poporul adevărat al lui Dumnezeu trebuie să refuze a asculta defăimările, și să-i indice încălcătorului spre Cuvântul Domnului și spre singura metodă autorizată acolo. „Suntem noi mai înțelepți decât Dumnezeu?” Experiența ne învață că nu putem avea încredere în judecata noastră și suntem pe teren sigur numai când urmăm fără rezerve vocea Păstorului.

Vol. VI, pag. 414-417 — „Dacă fratele tău păcătuiește împotriva ta.” Vezi fragmentul la pag. 319.

30. Cum trebuie să procedăm în cazul vorbirii de rău împotriva unui Bătrân?

1 Tim. 5:19 „Împotriva unui bătrân să nu primești învinuire decât atunci când sunt doi sau trei martori.”

Vol. VI, pag. 293-294 — Acuzații împotriva bătrânilor:

„Împotriva unui bătrân să nu primești învinuire decât atunci când sunt doi sau trei martori.” 1 Tim. 5:19.

În această declarație apostolul recunoaște două principii. (1) Că un Bătrân a fost deja recunoscut de adunare ca având un caracter bun și nobil, și că este în mod special serios cu Adevărul și devotat lui Dumnezeu. (2) Că astfel de persoane, datorită proeminenței lor în Biserică, vor fi marcate de Adversar ca obiective speciale ale atacurilor lui — obiective ale invidiei, răutății, urii și conflictului din partea unora, întocmai cum a prevenit Domnul nostru — „Nu vă mirați ... dacă vă urăște lumea”; „Știți că pe Mine M-a urât înaintea voastră"; „Dacă pe Stăpânul casei L-au numit Belzebul, cu cât mai mult vor numi așa pe cei din casa Lui!” (1 Ioan 3:13; Ioan 15:18; Mat. 10:25). Cu cât fratele va fi mai credincios și mai capabil, cu cât va fi mai aproape de asemănarea Învățătorului său, cu atât alegerea sa ca Bătrân va fi mai potrivită; și cu cât Bătrânul va fi mai credincios, cu atât mai sigur va avea ca dușmani — nu numai pe Satan și pe mesagerii lui, ci și pe toți aceia pe care Satan îi va putea înșela și induce în eroare.

Aceste motive trebuie să fie o garanție pentru un Bătrân, împotriva condamnării lui pe cuvântul unei persoane, dacă altfel viața lui pare armonioasă. Cât privește bârfa sau zvonurile, ele nu trebuie luate deloc în considerare, fiindcă nici un adevărat tovarăș de jug, care recunoaște regula Domnului (Mat. 18:15), n-ar răspândi zvonuri sau n-ar avea încredere în cuvântul celor care astfel ar nesocoti îndrumările Învățătorului. Pentru a fi ascultați, acuzatorii trebuie să pretindă că au fost martori. Și chiar dacă doi sau mai mulți martori ar face acuzații, n-ar exista altă cale de a audia cazul decât cea numită deja. O persoană care aduce acuzații împotriva Bătrânului trebuie, după ce discuția personală a eșuat, să ia cu el alți doi sau trei care vor deveni astfel martori la nesupunere. Apoi chestiunea, încă necorectată, ar putea fi adusă de către Timotei sau de către altul înaintea Bisericii etc.

De fapt, această acuzație în fața a doi sau trei martori fiind cerința în privința tuturor membrilor, lasă loc presupunerii că apostolul pretindea doar că un Bătrân trebuie să aibă toate drepturile și privilegiile garantate oricărui frate. Poate că unii ar fi înclinați să susțină că deoarece un Bătrân trebuie să „aibă mărturie bună" nu numai în Biserică ci și în afara ei, acesta ar trebui să fie judecat pentru cea mai mică acuzație, datorită poziției sale influente. Dar cuvintele apostolului stabilesc faptul că șansele unui Bătrân trebuie să fie egale cu ale celorlalți.

Această chestiune a martorilor trebuie să fie adânc imprimată în mintea fiecărei Creaturi Noi. Ceea ce alții pretind a ști și ceea ce spun în mod defăimător nu trebuie nici măcar luat în seamă — nu trebuie primit. Dacă doi sau trei, urmând îndrumările Domnului, aduc acuzații împotriva cuiva, nu mușcător și defăimător, ci după instrucțiuni — în fața Bisericii, aceștia nu trebuie crezuți nici atunci; dar atunci va fi timpul potrivit ca Biserica să asculte cazul — să asculte ambele părți în prezența ambilor, și apoi să se ia o decizie în frică de Dumnezeu și să se dea un sfat, în așa mod exprimat încât să-l ajute pe vinovat să se întoarcă la dreptate și nu să-l împingă în întunericul din afară.

Vol. VI, pag. 418, par. 1, 2:

Ar putea fi la fel ca și în cazul unei nedreptăți individuale, dacă păcatul n-ar fi de domeniu pu-blic. Dar dacă problema ar fi cunoscută public, ar fi de datoria bătrânilor să-l citeze pe ofensator în fața Bisericii pentru judecare, fără vizitele preliminare private, fiindcă publicitatea l-a făcut să treacă de domeniul rezolvării private. Tot așa, dacă ar fi un caz de defăimare a bătrânilor sau a vreunuia dintre ei, cazul ar trebui audiat de către Biserică, și nu în particular, deoarece defăimătorii, dacă în deplină cunoștință au gândit că au o cauză bună, totuși au neglijat regula Domnului („Du-te ... între tine și el singur”, iar apoi „mai ia cu tine unul sau doi frați”) și au răspândit povești scandaloase și defăimătoare, prin aceasta au dus cazul în afara puterii de îndreptare individuală și l-au făcut caz pentru Biserică.

În asemenea cazuri ar fi potrivit ca Bătrânul defăimat să convoace consiliul Bătrânilor ca reprezentanți ai Bisericii, să nege calomniile și să ceară ca defăimătorii să fie trași la răspundere în fața Bisericii pentru acuzațiile de defăimare și mărturie mincinoasă, deoarece ofensa lor a fost față de Biserică (1) prin aceea că a fost contrară regulilor așezate de Capul Bisericii și contrară decenței și bunelor moravuri; și (2) deoarece defăimarea fiind la adresa unui Bătrân ales de Biserică, a fost astfel defăimare la adresa întregii Biserici care l-a ales. Defăimătorii ar trebui să fie condamnați și mustrați, cerându-li-se să-și recunoască greșeala; dar după ce s-ar face acest lucru ei ar avea dreptul să facă demersuri împotriva Bătrânului presupus a fi în eroare, întocmai cum ar fi trebuit să facă de la început.

31. De ce este este „înfrânarea limbii” o cerință esențială pentru un Bătrân?

Iacov 3:2 „Toți greșim în multe feluri. Dacă nu greșește cineva în vorbire, este un om desăvârșit și poate să-și țină în frâu tot trupul.”

R 2447, col. 2, par. 2:

Servitorii publici ai Bisericii sunt într-o măsură în mod special „limbile” ei, și ce influență au ei pentru bine sau pentru rău, în binecuvântarea și zidirea poporului Domnului, sau în lezarea lor! Cât este de necesar ca toți servitorii-limbă ai Corpului Domnului să fie din aceia, și numai din aceia, care sunt de același spirit cu El! Influența lor se întinde nu numai peste aceia care sunt din Biserică, ci într-o măsură considerabilă sunt purtători de cuvânt auziți în afară. Și același principiu se aplică la fiecare membru individual al Bisericii, în folosirea mădularului său, limba. El o poate folosi înțelept sau neînțelept, cu înțelepciune cerească sau cu înțelepciune pământească. O poate folosi pentru ceartă și pentru dărâmarea credinței și caracterului fraților, răsturnând iubirea și încrederea, sau o poate folosi în zidirea acestor haruri ale spiritului. Câți au dovedit adevărul cuvintelor apostolului, că limba are mari posibilități, fie pentru întinarea întregului corp, Biserica, și aruncarea în foc a întregului curs al vieții, stârnind otrăvurile și înclinările rele ale naturii decăzute! Ce puțini din poporul Domnului au cucerit limba până la măsura aducerii ei în supunere la voința lui Dumnezeu, pentru ca ea să slujească binele, și numai binele, tuturor celor cu care vin în contact. Haideți, preaiubiților, să fim pe deplin hotărâți ca prin harul divin (promis să ne ajute), anul acesta să dea dovadă de mare progres în stăpânirea acestui membru atât de important al corpului nostru, aducându-l în deplină supunere și ascultare și serviciu pentru Împăratul împăraților și Domnul domnilor — Cel care ne-a chemat din întuneric la lumina Sa minunată.

R 2157, col. 1, par. 1:

În alegerea conducătorilor pentru adunări, calificarea în privința „limbii” să nu fie trecută cu vederea. Cei cu limbă înfocată nu trebuie să fie aleși, ci acei mai blânzi, mai moderați, care își „pun frâu” limbii și care se străduiesc cu grijă să „vorbească așa cum ar fi cuvintele lui Dumnezeu” numai. Astfel de limbi constrâng, în timp ce altele mai frecvent rănesc și resping. Cuvântul Domnului este viu, puternic și ascuțit, și taie „intențiile inimii” fără adaosuri umane aspre, mușcătoare și necaritabile care să-l întărească. De aceea avem instruirea divină să „spunem adevărul în dragoste”.

Vol. VI, pag. 249, par. 2:

Aceștia trebuie să fie bărbați generoși, bărbați cu viața curată, având doar o singură soție; și dacă au copii, trebuie să se remarce în ce măsură părintele a exercitat o influență sănătoasă în familia sa — pentru că, trebuie gândit că dacă el a fost neglijent în datoria față de copiii săi, va fi probabil neînțelept sau neglijent și în sfaturile și slujirile sale generale printre copiii Domnului în Ecclesie, în Biserică. Să nu fie mincinos sau înșelător, nici certăreț sau gâlcevitor. Trebuie să aibă reputație bună printre cei din afara Bisericii; nu fiindcă lumea va iubi vreodată sau va aprecia în mod corect pe sfinți, dar lumea ar trebui cel puțin să nu aibă pricină de a arăta ceva în defavoarea caracterului lor în privința onestiei, corectitudinii, moralității, sincerității. Nu exis-tă limită în privința numărului de bătrâni în Biserică sau Ecclesie.

32. Cum putem cere sfaturi fără a vorbi de rău?

Vol. VI, partea de sus a paginii:

A le spune altora despre rău, la început sau după aceea, este crud, neiubitor — contrar Cuvântului și Spiritului Capului nostru. Problema nu trebuie să fie spusă nici măcar pentru a cere sfat: noi avem sfatul Domnului și trebuie să-l urmăm. Dacă este un caz deosebit, să se ceară sfatul celui mai înțelept dintre bătrâni în legătură cu un caz ipotetic, așa încât să nu se dezvăluie adevăratul necaz și adevăratul vinovat.

33. Care este relația între „bârfă și vorbire de rău”?

Vol. VI, pag. 583, par. 1, până la 586 — Amestec conștiincios. Vezi fragmentul la pag. 320.

Vol. VI, pag. 408, par. 1-3

„Din plinătatea inimii vorbește gura”; așa că atunci când pălăvrăgim despre alții, „ne amestecăm” în treburile lor, dovedește că un colț mare din inima noastră, dacă nu mai mult, este gol în privința iubirii și harului lui Dumnezeu. Acest gând ar trebui să ne ducă imediat la tronul harului și la Cuvânt pentru umplerea cu Spirit așa cum a promis Domnul celor care înfometează și însetează după el. Dacă, mai rău decât pălăvrăgeala goală și amestecul în treburile altora, ne place să auzim și să vorbim de rău pe alții, starea inimii este încă și mai rea: se revarsă de amărăciune — invidie, răutate, ură, ceartă. Iar aceste caracteristici, după cum spune apostolul, sunt „fapte ale cărnii și diavolului” (Gal. 5:19-21). De-am putea lua „Creația Nouă” prin surprindere și de-am trezi-o complet asupra acestui subiect; căci dacă faceți aceste lucruri veți cădea negreșit, și unora ca aceștia nu li se va da nici o intrare în Împărăția veșnică a Domnului și Mântuitorului nostru Isus Cristos.

Pregătirea pentru Împărăție ne conduce tocmai în direcția opusă, după cum spune apostolul: „Să uniți cu credința voastră ... răbdarea ... dragostea de frați, iubirea ... Căci dacă faceți lucrul acesta nu veți aluneca niciodată; căci ... vi se va da din belșug intrare în Împărăție” (2 Pet. 1:5-11). Apostolul Iacov este foarte clar asupra acestui subiect și spune: „Dacă aveți în inimile voastre gelozie amară și ceartă, să nu vă lăudați și să nu mințiți împotriva adevărului. Înțelepciunea aceasta nu vine de sus, ci este pământească, sufletească, demonică" (Iac. 3:14, 15). Oricine are astfel de spirit defăimător și amar, are tocmai contrariul Spiritului lui Cristos, Spiritului sfânt, spiritului Iubirii: acesta să nu se mintă nici pe sine nici pe alții — să nu se laude cu rușinea sa — să nu pună astfel întunericul în locul luminii, spiritul lui Satan în locul Spiritului Celui Uns.

Continuând, apostolul arată că secretul confuziei și neliniștii care a tulburat poporul Domnului din toate timpurile este starea necurată, doar parțial sfințită a inimii, zicând: „Căci acolo unde este invidie și ceartă, este dezordine îneliniște, tulburareș și orice lucru rău” (Iac. 3:16). Dacă acestor buruieni ale naturii vechi decăzute li se permite să crească, ele nu numai că vor fi vătămătoare, dar treptat ele se vor îngrămădi și vor ucide toate florile și darurile dulci și frumoase ale Spiritului.

34. Cum trebuie să ne ajute Regula de Aur să biruim vorbirea de rău și presupunerea de rău?

Vol. VI, pag. 407 — Noi trebuie să ne judecăm pe noi înșine:

„Dacă ne-am judeca singuri, n-am fi judecați îpedepsiți, corectați de Domnulș.” 1 Cor. 11:31.

Regula de Aur va rezolva desigur această dispoziție de „a pălăvrăgi” despre alții și despre afacerile lor. Care bârfitor vrea să fie bârfit? Care palavragiu vrea să i se discute problemele, necazurile și slăbiciunile, fie în public fie confidențial? „Lumea” nu prea are de vorbit altceva decât bârfe și scandal, dar Noua Creație ar trebui să fie de preferință mută până când iubirea și planul lui Dumnezeu îi va fi dat marea temă despre care au cântat îngerii — „Slavă lui Dumnezeu în locurile preaînalte și pace pe pământ între oamenii plăcuți Lui!” Atunci „cuvintele gurii lor și cugetarea inimii lor” vor fi plăcute Domnului și o binecuvântare pentru cei cu care vin în legătură.

Apostolul, comentând despre limbă, arată că acest mădular mic al corpului nostru are mare influență. Ea ar putea răspândi cuvinte blânde care să nu moară niciodată, ci să continue mereu și mereu, binecuvântând pe cei vii, iar prin ei pe cei încă nenăscuți. Sau, „plină de o otravă de moarte”, ea poate răspândi semințele otrăvitoare ale gândului ca să amărască viața unora și să strice și să zdrobească viața altora. Apostolul spune — „Cu ea binecuvântăm îonorămș pe Domnul și pe Tatăl, și tot cu ea blestemăm îrănimș pe oameni ... Din aceeași gură iese și binecuvântarea și blestemul. Nu trebuie să fie așa, frații mei! Oare din aceeași deschidere a izvorului țâșnește și apă dulce și apă amară?” Iac. 3:8-11.

R 3030, col. 1, par. 1, până la col. 2, par, 1 — „Să nu”:

Apostolul explică faptul că poruncile decalogului au fost numai încercări de a aduce omului natural înțelegerea adevăratului spirit al legii divine. Și totuși interzicerile legii, „Să nu”, în privința diferitelor lucruri care ar fi dăunătoare aproapelui, n-ar putea exprima niciodată caracterul cuprinzător al voinței divine. Interdicțiile din decalog au fost destul de potrivite pentru „casa servitorilor”, dar când a fost instituită „casa fiilor” (Evr. 3:5, 6), și când acești fii au fost concepuți de Spirit sfânt, așa încât ei au putut aprecia legea Iubirii, aceasta a fost pusă în locul lui, fiind mai înaltă în toate felurile și mai cuprinzătoare decât interdicțiile decalogului. Să nu comiți adulter; să nu ucizi, să nu furi; să nu faci mărturie mincinoasă; să nu râvnești — fiindcă toate aceste lucruri sunt contrare legii Iubirii, singura sub care este pusă „noua creație”.

Dar legea Noului Legământ — Iubirea — este în așa fel mai cuprinzătoare decât decalogul care a fost baza Legământului Iudaic, încât, dacă este vreo poruncă, vreun lucru care să fie interzis, vreun lucru contrar legii lui Dumnezeu, acesta este cuprins pe scurt în declarația: „Să iubești pe aproapele tău ca pe tine însuți!” Legea iubirii marchează ca încălcări multe lucruri care n-ar fi fost încălcări ale decalogului: de exemplu, decalogul poruncea casei servitorilor să nu facă mărturie mincinoasă împotriva aproapelui; dar legea iubirii spune casei fiilor să „nu vorbească de rău pe nimeni” chiar dacă astfel de mărturie n-ar fi mincinoasă; ea îi instruiește încă mai departe, ca, chiar dacă este necesar să spună un adevăr neplăcut — dacă aceasta devine o datorie sau obligație a legii — adevărul trebuie spus fără sarcasm, ură, răutate, invidie sau ceartă. O, ce lecție valoroasă ar fi pentru casa fiilor dacă ar putea înțelege cu toții acest gând cuprinzător — dacă obligațiile lor nu numai unii față de alții și față de familiile și prietenii lor, dar și față de aproapele și față de vrăjmașii lor — de a-i iubi, de a le lua în considerare interesele și binele gene-ral, încât să nu facă și să nu spună nimic contrar, ci cu bucurie, cu sacrificiul comodității lor, să-i ajute în toate modurile — „făcând bine la toți oamenii, dar mai ales celor din casa credinței!” Aceasta este a iubi pe aproapele nostru cum ne iubim pe noi înșine — nu cum ne iubește el.

Aceasta este Regula de Aur

— Iubirea —

Deoarece iubirea produce binecuvântări aproapelui și caută binele lui, în mod natural înseamnă că „dragostea nu face rău aproapelui”. Nu vom căuta noi, ca popor consacrat al Domnului, să punem în practică această lecție în viața noastră zilnică? Nu vom învăța noi să analizăm cuvintele gurii noastre și să ne amintim că putem lovi și răni un frate sau un semen la fel de grav și încă mai grav cu limba decât cu mâna? Nu vom învăța noi oare că până și prin menționarea a ceva lipsit de amabilitate în privința fratelui sau a aproapelui, în mod sigur îi facem rău, îi aducem daună — dăunându-i reputației și stării — oricât ar fi de adevărat lucrul lipsit de amabilitate; și că făcând astfel încălcăm legea lui Dumnezeu, legea iubirii? Nu vom învăța noi oare că singurul caz în care avem dreptul să menționăm un lucru lipsit de amabilitate ar fi cazul în care l-am vedea pe fratele sau pe aproapele în pericol de a i se aduce daună din partea altuia, și astfel din iubire pentru el l-am atenționa ca să-l prevenim asupra sursei pericolului?

Să fim siguri că această prevenire a fost necesară înainte de a o face; și ea ar trebui exprimată în astfel de cuvinte cum ar dicta iubirea sinceră față de cel periculos. Nu vom învăța noi oare să gândim caritabil despre cuvintele și acțiunile altora și să presupunem că intențiile lor sunt bune, până când vom avea dovada clară a contrariului: și nu vom învăța noi oare că apoi trebuie să mergem la încălcător, singur, după Matei 18:15; apoi, dacă situația o cere și chestiunea este de importanță vitală, luând cu noi alți doi, corecți și imparțiali în judecată, ca în prezența răufăcătorului aceștia să poată auzi de la el precum și de la noi și să-și spună judecata sau opinia? Și chiar dacă ei sunt de acord cu noi și răufăcătorul nu s-a corectat încă și dauna noastră încă persistă, noi nu suntem liberi sub legea iubirii să menționăm altora cazul, ci să cerem o întâlnire a întregii adunări, și acolo, de față cu cel condamnat, să fie o audiere și o judecată a Bisericii în privința acelei chestiuni.

Să învățăm tot mai amănunțit sensul acestor expresii: „Dragostea nu face rău aproapelui”; și „Să nu vorbească de rău pe nimeni”. Iubirea este împlinirea legii; și inima noastră, cel puțin, trebuie să împlinească această lege — orice greșeli de vorbire sau faptă am putea face neintenționat — altfel nu putem spera să fim socotiți că am ajuns la ținta pentru care suntem chemați să alergăm cu răbdare. Se va cere răbdare în lucrul cu noi înșine și în aducerea inimilor noastre în conformitate cu această lege divină, dar este necesar, și cu cât mai devreme și mai perseverent este întreprinsă, cu atât mai mari și mai sigure vor fi binecuvântările și acceptarea noastră finală la comoștenire în Împărăție.

R 2688, col. 2, par. 2, 3:

Dar, deși această regulă învață astfel dreptatea, ea o depășește pe aceasta și învață bunăvoința — o astfel de bunăvoință și atât de multă, cum noi, cu o minte potrivit echilibrată, am fi dispuși să cerem de la alții dacă noi am fi cei în nevoie, la strâmtoare. O, ce caractere spirituale dezvoltate ar deveni toți sfinții adevărați ai Domnului sub influența acestei Reguli de Aur! Nu numai că le-ar afecta acțiunile vieții, făcându-i mai întâi drepți față de toți cei cu care ar avea de-a face, apoi în mod binevoitor înclinați față de toți cei care ar avea nevoie de ajutorul lor, în oricare grad ar putea ei să ajute fără să le dăuneze altora — și în plus, aceeași lege pusă în aplicare s-ar extinde asupra fiecărui cuvânt al lor. Sub reglementările acestei măsurători de aur, ce puține cuvinte amarnice, mânioase sau defăimătoare s-ar folosi — căci ce puțini ar fi aceia cărora le-ar plăcea ca alții să le folosească față de ei sau despre ei — să le vorbească mânios și înverșunat sau ranchiunos, sau să-i defăimeze. Nu este de mirare că apostolul ne spune că acei care s-au îmbrăcat cu Cristos trebuie să se dezbrace de toate acestea — mânie, răutate, ceartă, ură, invidie, defăimare etc. Mai mult, această Regulă de Aur ar conduce la cuvinte amabile, acțiuni blânde, purtare atentă; căci cine n-ar vrea acestea de la aproapele său? După cum declară iarăși apostolul, noi trebuie să ne îmbrăcăm cu harurile creștine, ca: blândețea, smerenia, răbdarea, îndelunga răbdare, amabilitatea frățească, iubirea. Col. 3:8-10, 12-15.

Această Regulă de Aur, începând cu acțiunile exterioare și progresând la cuvinte, se va extinde foarte rapid la gânduri; și așa cum noi n-am dori ca alții să gândească fără generozitate sau josnic despre noi, nici să dea o interpretare rea fiecărui fapt al vieții noastre, ci am vrea să vadă mai degrabă generos și iubitor cuvintele și faptele noastre, tot așa noi, la rândul nostru, găsim că sub influența Regulii de Aur, gândurile noastre despre alții ar deveni mai generoase, mai nobile, mai puțin suspicioase etc.

35. Care este singura excepție de la această regulă „Să nu vorbească de rău pe nimeni”?

R 2445, col. 1, par. 1:

Singura excepție de la această regulă „Să nu vorbească de rău pe nimeni” ar fi acolo unde am ști că este absolută necesitate să facem cunoscut un rău — unde relatarea răului ar fi contrară dorințelor inimii noastre și se face numai din necesitate — datorită iubirii pentru alții care, dacă nu sunt informați, ar putea fi lezați. De exemplu, legea țării cere ca, dacă știm că s-a comis o crimă, n-ar fi considerată defăimare, ci dimpotrivă, ar fi considerată o datorie, să se facă cunoscute reprezentanților legii faptele (nu suspiciunile) pe care le-am observat. Tot așa, dacă am ști despre o slăbiciune la un frate sau la o soră și ne-am da seama că ar fi pe cale să fie puși într-o poziție periculoasă, fiindcă alt frate sau soră n-ar ști despre acea slăbiciune, ar putea fi de datoria noastră să facem cunoscut fie persoanei, fie adunării care ar putea fi lezată, atât din ceea ce știm despre fapte (nu suspiciuni), cât ar fi necesar să-i apărăm împotriva lezării prin slăbiciunea menționată. Dar aceasta n-ar fi vorbire de rău, ci, dimpotrivă, ar fi vorbire cu un motiv bun, cu intenția păzirii acelei părți de ispita extraordinară, și a păzirii celeilalte părți de lezare. Și înainte de a spune ceva despre subiect, să ne asigurăm în mod foarte clar conștiința, că motivul pentru care vorbim este unul bun, nu unul rău, că suntem pe cale să ne folosim limba pentru a binecuvânta, nu pentru a leza. Și chiar și atunci, îndemnați de spiritul iubirii și amabilității față de fratele slab, precum și față de ceilalți, să evităm a menționa chiar și un singur lucru care n-ar fi necesar pentru obiectivul avut în vedere.

36. Ce inspirație putem primi din exemplul lui Isus?

1 Pet. 2:23 „Când era insultat, nu răspundea cu insulte; și când suferea, nu amenința, ci Se încredința în mâinile Celui care judecă drept.”

R 2879, col. 2, par. 1, 2:

Oamenii combativi sunt gata întotdeauna (cât timp sunt în trup) să se răzbune; dar cei care au învățat de la Domnul lecția stăpânirii de sine și care au dezvoltat smerenia, amabilitatea frățească și mila, vor fi pregătiți să îndeplinească cerințele textului nostru — să nu întoarcem rău pentru rău sau insultă pentru insultă. Și privind la Domnul ca model, ei vor vedea cum a făcut El, că atunci „Când era insultat, nu răspundea cu insulte”. Nu fiindcă vrăjmașii Lui au găsit în El ceva ce putea fi potrivit și pe drept insultat și vorbit de rău — nu fiindcă vrăjmașii Lui au fost atât de aproape de perfecțiune încât El n-a putut găsi nimic la ei de insultat și de vorbit de rău; ci fiindcă a fost atât de plin de supunere la voința divină, încât a putut să ia asupra Sa batjocurile și ocările poporului și să le poarte cu umilință și răbdare, și să-Și aducă aminte că tocmai pentru aceasta a fost chemat, să îndure cu răbdare și să învețe lecțiile, să Se dovedească credincios și să-Și dezvolte și demonstreze adevăratul caracter, să simtă și să manifeste milă pentru popor, în orbirea și ignoranța lor, și iubirea Sa față de ei.

Așa trebuie să fie și cu noi pe măsură ce creștem în asemănarea caracterului Domnului nostru. Și noi vom fi mai puțin înclinați să ocărâm pe cei care ne ocărăsc și să insultăm pe cei care ne insultă. Și noi vom fi gata să suferim pierderea tuturor lucrurilor, și s-o facem cu bucurie, da, chiar să ne bucurăm în încercările și dificultățile de acum, știind, după cum declară apostolul, că acestea produc pentru noi mai presus de orice măsură o greutate veșnică de slavă. Observăm aici armonia între declarația lui Petru și aceea a Domnului nostru în legătură cu aceasta: „Binecuvântați pe cei care vă blestemă; binecuvântați și nu blestemați” (Filip. 3:8; 2 Cor. 4:17; Mat. 5:44; Rom. 12:14). Astfel apostolul spune că trebuie mai degrabă să dăm binecuvântări. Dacă n-am ajuns încă la acest standard înalt care este la sfârșitul alergării, ținta iubirii desăvârșite, unde iubim pe vrăjmașii noștri și suntem gata, dispuși, doritori să-i binecuvântăm, să-i ajutăm, să dorim ridicarea lor din întuneric și degradare, și să dorim și să facem tot ce putem în armonie cu planul divin, să nu fim descurajați; ci să continuăm cu perseverență, pentru a ajunge cât se poate de repede la acest punct, care este ținta caracterului desăvârșit. Căci, așa cum zice apostolul, chiar „la aceasta suntem rânduiți, să moștenim o binecuvântare”.

Mana 7 decembrie:

„Când era insultat, nu răspundea cu insulte.” 1 Pet. 2:23.

Nu fiindcă vrăjmașii Lui au găsit în El ceva ce putea fi potrivit și pe drept insultat și vorbit de rău — nu fiindcă vrăjmașii Lui au fost atât de aproape de perfecțiune încât El n-a putut găsi nimic la ei de insultat și de vorbit de rău; ci fiindcă a fost atât de plin de supunere la voința divină, încât a putut să ia asupra Sa batjocurile și ocările poporului și să le poarte cu umilință și răbdare, și să-Și aducă aminte că tocmai pentru aceasta a fost chemat, să îndure cu răbdare și să învețe lecțiile, să Se dovedească credincios și să-Și dezvolte și demonstreze adevăratul caracter, să simtă și să manifeste milă pentru popor, în orbirea și ignoranța lor, și iubirea Sa față de ei.

R 3091, col. 2, par. 2:

Este plăcut să observăm în trecere cuvintele generoase ale lui Caleb în privința celor zece iscoade care erau cu Iosua și cu el, și care au adus vești rele. Aici ar fi fost o bună ocazie pentru un om josnic să fi vorbit rău despre însoțitorii săi și să se fi străduit să-și slăvească propria credincioșie și aceea a lui Iosua în contrast cu necredincioșia celor zece. Dar nu; el a trecut generos peste conduita lor greșită prin cuvinte cât se poate de blânde, și departe de a-i denunța și a-i insulta, el a vorbit despre ei ca „frații mei”. Israelitul spiritual trebuie să aibă aceeași dispoziție, numai că la noi trebuie să fie mai pronunțată decât la Caleb, fiindcă noi, fiind unși cu Spirit sfânt și prin această ungere învățând multe din „lucrurile adânci ale lui Dumnezeu”, ne putem bine judeca după un standard mult mai înalt decât vreunul pe care l-a cunoscut Caleb; desigur, israeliții spirituali au mare avantaj în toate felurile asupra israeliților naturali. De aceea, ori de câte ori îi auzim pe aceia care declară viață nouă și realizări mari de har, vorbind de rău pe frații lor, trebuie să ne amintim Cuvântul Domnului că insultătorii nu vor avea parte în Împărăția lui Dumnezeu; să ne amintim că este scris despre Domnul nostru că atunci „când era insultat, nu răspundea cu insulte”; să ne amintim că vorbirea de rău este clasificată de apostol printre faptele cărnii și ale diavolului, și conduita lui Mihail, arhanghelul, este pusă în fața noastră ca un exemplu strălucit de bună-cuviință, prin aceea că El n-a adus o acuzație de ocară împotriva lui Satan, ci a spus numai: „Domnul să te mustre”; trebuie de asemenea să ne amintim declarația specifică a apostolului, că vorbirea de rău este parte din murdăria cărnii de care noi, ca popor al lui Dumnezeu, trebuie să ne curățim dacă vrem să-I fim plăcuți Lui, prin Isus Cristos Domnul nostru; și cei care insultă „nu vor moșteni împărăția lui Dumenzeu”. 1 Cor. 6:10.

37. Cum putem birui presupunerea de rău și vorbirea de rău?

(a) Prin curățirea inimii.

Proverbe 4:23 „Păzește-ți inima mai mult decât orice este de păzit; căci din ea ies izvoarele vieții.”

Vol. VI, pag. 409, par. 2:

Va fi zadarnic să ne străduim a ne curăți carnea și a ne înfrâna limba dacă neglijăm inima, mintea, spiritul, în care se nasc gândurile, care doar se manifestă în murdăria cărnii — prin cuvinte și fapte. Numai prin rugăciune și perseverență se poate realiza această curățire care este necesară pentru a avea o parte în Împărăție — „ducând până la capăt sfințirea în frică de Dumnezeu”. Dar noi nu putem spera că vom putea efectua o curățire absolută a cărnii. Domnul cere o curățire absolută a voinței, a inimii, a spiritului (implicând o curățire cât se poate de completă a cărnii și a limbii). Acolo unde El vede inima curată și loială față de El, față de spiritul Său și față de legea Iubirii, va da, la timpul cuvenit, corpul nou potrivit pentru ea. „Ferice de cei cu inima curată, căci ei vor vedea pe Dumnezeu!” Mat. 5:8.

(b) Prin rugăciune.

Psalmul 141:3 „Pune, Doamne, o strajă gurii mele și păzește ușa buzelor mele!”

Psalmul 19:12-14 „Cine își cunoaște greșelile? Iartă-mi greșelile pe cari nu le cunosc! Păzește de asemenea pe robul Tău de păcate de mândrie, ca să nu pună ele stăpânire peste mine! Atunci voi fi integru, nevinovat de un păcat mare. Primește cu bunăvoință cuvintele gurii mele, și cugetarea inimii mele, Doamne, Stânca mea și Răscumpărătorul meu!”

R 2249, col. 3, par. 2:

Nu trebuie să căutăm ajutor divin cu mult înainte, ca, de exemplu, să fim păziți tot anul care vine, sau luna care vine, sau săptămâna care vine: mai degrabă trebuie să știm că dacă am făcut legământ cu Domnul și suntem ai Lui, El este aproape de noi întotdeauna și în fiecare încercare, în fiecare ispită; și ajutorul Lui este la dispoziția noastră, dacă doar îl acceptăm și acționăm în conformitate. Ca atare, rugăciunile noastre trebuie să fie pentru ajutor în timp de lipsă, precum și rugăciuni generale pentru binecuvântarea și grija Domnului pentru fiecare zi. În momentul ispitei inima să se ridice în deplină siguranță a credinței către Marele Stăpân, recunoscând iubirea, înțelepciunea și puterea Sa de a ne ajuta și bunăvoința Sa de a face ca toate lucrurile să lucreze împreună spre binele celor care-L iubesc. Dacă la vreme de nevoie cerem ajutorul Său, ruga aceasta cu siguranță va întoarce spre noi sfatul, ajutorul și puterea Domnului pentru dreptate, adevăr, curățenie și iubire, și astfel vom învinge în fiecare ceas, în fiecare zi, și în cele din urmă vom fi biruitori.

(c) Prin ținerea minții umplută cu gânduri curate și sfinte.

Filip. 4:8 „Încolo, fraților, tot ce este adevărat, tot ce este vrednic de cinste, tot ce este drept, tot ce este curat, tot ce este vrednic de iubit, tot ce este vrednic de primit, orice virtute și orice laudă, la acestea să vă gândiți.”

R 2890, col. 2, par. 3, până la sfârșitul subtitlului — Controlul gândirii:

Unii sunt înclinați să creadă că deoarece creierul omului diferă într-o anumită măsură de la om la om, de aceea, gândirea lor trebuie să fie în mod necesar diferită; într-un cuvânt, că omul poate gândi numai în armonie cu construcția creierului său. Dar noi spunem: Nu este așa; fiecare om poate învăța să-și cântărească și să-și echilibreze propriile gânduri, să le înfrâneze pe unele și să le încurajeze pe altele; dar pentru a face aceasta, fiecare trebuie să aibă în fața sa un ideal de caracter care să fie copiat. Gândurile pot fi copiate întocmai cum pot fi copiate cuvintele și acțiunile: voința este la cârmă și ea trebuie să decidă ce gânduri și sentimente va întreține și va încuraja, și ce gânduri va respinge. Prin urmare, este necesar, mai întâi de toate, ca voința să fie corect îndrumată, și apoi să fie tare și să-și folosească puterea în stăpânirea gândirii; în înfrânarea acelor gânduri care sunt recunoscute ca rele și în stimularea acelora pe care ea le recunoaște ca bune, de ajutor, benefice. Voința, în Scripturi numită „inimă”, este ca atare solicitată de Domnul, deoarece El caută acum printre oameni un „popor care să fie al Lui”. Mesajul este: „Fiule, dă-Mi inima ta” — voința ta. Această cerere nu le este adresată păcătoșilor cu voia, căci ei nu sunt recunoscuți și numiți copii ai lui Dumnezeu, ci copii ai Celui Rău. Cei pe care Dumnezeu îi recunoaște ca fii ai Săi sunt aceia care au fost aduși în armonie cu El prin iertarea păcatelor, prin căință și credință în Isus Cristos, Răscumpărătorul. Acestora Domnul le face cunoscut că dacă vreau să meargă spre „cele ce aparțin oamenilor desăvârșiți” — spre atingerea deplină a scopurilor Sale îndurătoare în privința lor, singura cale potrivită pentru ei ar fi să-și dea inima, voința în consacrare Lui.

Inima, voința astfel predată lui Dumnezeu, caută să cunoască voia lui Dumnezeu, să înțeleagă gândul divin și să i se supună în cuvânt și faptă; și în măsura în care este atinsă această stare a minții noi, în aceeași măsură va începe să fie o înnoire de viață în toate privințele; în ambiții, speranțe, sentimente și eforturi. Pentru acest motiv le este dată credincioșilor revelația voinței și planului divin — pentru ca, crescând în cunoștința acestuia, gândind la aceste lucruri, umplându-și mintea cu voința și planul divin, influența transformatoare să se extindă la fiecare aspect al vieții.

R 3129, col. 2, par. 1-4:

Câți (cât de puțini!) pot spune ce zice apostolul în versetul 9? „Ce ați învățat, ce ați primit și auzit de la mine și ce ați văzut în mine, acestea să le faceți.” Acesta trebuie să fie standardul fiecărui creștin, pentru că fiecare este reprezentantul Domnului, ambasador pentru El; ca atare, cât depinde de ei, purtarea și cuvintele lor să fie ca niște epistole vii, citite de frați și de lume ca să le fie de folos. Nu este de mirare că apostolul adaugă că, făcând astfel, „Dumnezeul păcii va fi cu voi”. Pe cât de sigur este că El a fost cu apostolul, tot atât de sigur este că El va fi cu toți care umblă în mod asemănător în urmele lui Isus.

„Am avut o mare bucurie în Domnul că, în sfârșit, ați putut să vă înnoiți iarăși gândul față de mine.” Aceste cuvinte par să sugereze că atenția lor față de apostol și seriozitatea în folosirea ocaziilor de a-l servi, slăbiseră o vreme și apoi au fost reînnoite. Apoi, ca și când s-ar teme să nu-i fie înțelese cuvintele ca o mustrare, el adaugă: „Vă gândeați voi la așa ceva, dar vă lipsea ocazia”. Cât de atent a fost acest om al lui Dumnezeu să nu rănească inutil sentimentele fraților, și cât de atenți ar trebui să fim și noi să lăsăm iubirea lui Dumnezeu să se extindă, nu numai până la gradul de a ne da sentimente generoase față de frați, ci până la măsura influențării limbii și peniței noastre ca să nu rănească inutil nici chiar pe cel mai mic dintre ei.

Apostolul se grăbea să arate că nu se plângea de lipsă. El învățase să pună în practică învățătura pe care tocmai le-o comunica, în privința bucuriei în Domnul — să respingă orice gând de îngrijorare și să se apropie de Domnul în rugăciune și cerere cu mulțumire, și el avea pacea care rezulta din acestea. În această stare a inimii, oricare ar fi fost nevoile lui, el nu ducea lipsă, fiindcă era mulțumit că Tatăl îi va da lucrurile de care într-adevăr avea nevoie — și mai mult nu voia; căci, așa cum explică, el învățase lecția să „fie mulțumit în el însuși, în împrejurările în care se găsea”. Noi să nu fim mulțumiți după felul vagabonzilor, indolenților și leneșilor, care ar prefera să „trăiască prin credință”, pe socoteala altora care „lucrează cu mâinile lor”. Nu trebuie să fim mulțimiți să lăsăm ocaziile, talentele și privilegiile pe care ni le-a dat Domnul să stea inactive, nefolosite; dar în timp ce folosim aceste talente și ocazii după toate capacitățile și inteligența noastră, și în timp ce căutăm în rugăciune și cerere, bucurându-ne și mulțumind, să le folosim pe toate cum I-ar plăcea Domnului, să fim mulțumiți cu rezultatele acestor eforturi.

Să conchidem că Tatăl nostru ceresc, care hrănește vrăbiile și înveșmântează câmpiile cu verdeață, este în stare să ne satisfacă nevoile în modul și în gradul care va fi pentru binele nostru cel mai mare; și astfel, după ce ne-am făcut partea cât mai bine posibil, trebuie să fim cu totul mulțumiți cu rezultatele — chiar dacă rezultatele ar fi simplele necesități ale vieții. Dar noi nu trebuie să fim mulțumiți cu simplele necesități decât dacă acestea sunt cele mai bune rezultate ce se pot obține dintr-o folosire rezonabilă și judicioasă a ocaziilor și talentelor pe care ni le-a dat Domnul, conform consacrării noastre pentru serviciul Lui. „Mulțumiți-vă cu ce aveți” nu ignoră talentele și ocaziile noastre, căci acestea sunt parte din ce avem — lucruri care, în calitate de administratori, suntem obligați să le folosim după judecata noastră cea mai bună.

R 3596, col. 1, par. 2, până la col. 2, par. 2 — „Ferice de cei cu inima curată”:

îRegulaș VII. Fiți curați: mențineți o conștiință fără vină înaintea lui Dumnezeu și a oamenilor. Începeți cu inima — cu gândurile; nu întrețineți nici un gând care în vreun sens al cuvântului ar fi rău. Ca să vă asigurați de aceasta, Cristos Isus să vă fie modelul fixat bine și mult în mintea voastră. Când se impune răul asupra voastră, fie din exterior fie din interior, ridicați-vă inima spre El în rugăciune, pentru harul de ajutor promis în orice timp de lipsă. Țineți constant aproape de voi gândul și rugăciunea, „Primește cu bunăvoință cuvintele gurii mele și cugetarea inimii mele, Doamne, Stânca mea și Răscumpărătorul meu!”

îRegulaș VIII. În timp ce adunăm și căutăm să urmăm diferitele porunci specifice ale Scripturilor, să căutăm tot mai mult să înțelegem și să venim în armonie cu principiile care stau la baza legii divine: aceasta ne va ajuta să judecăm ce este corect și greșit în acele cuvinte, gânduri și fapte ale noastre care nu sunt anume specificate în Cuvântul Domnului. Într-adevăr, pe măsură ce ajungem să înțelegem și să fim în armonie cu principiile legii divine, în acea măsură ajungem la spiritul Cuvântului divin. Vezi Ps. 119:97-105.

îRegulaș IX. Feriți-vă de o dispoziție de ceartă și de găsire de greșeli care este contrară spiritului sau dispoziției lui Cristos — contrară iubirii.

Se cere o anumită măsură de curaj combativ pentru învingerea lumii, a cărnii și a diavolului cu diferitele lui capcane, și această dispoziție de luptă poate deveni un ajutor valoros pentru noi și pentru cauza Învățătorului, dacă este îndrumată corect și înțelept — împotriva păcatului, mai întâi din noi înșine și apoi din alții; dacă este folosită pentru Domnul și pentru poporul Său, și împotriva lui Satan și a puterilor lui de întuneric și superstiție. În Scripturi aceasta se numește a lupta lupta bună; și cu toții trebuie să fim soldați îndrăzneți în această bătălie pentru dreptate și adevăr, apărând iubitor onoarea Căpitanului nostru și libertățile poporului Său.

Dar o astfel de folosire bună a combativității noastre nu este plăcută Prințului acestei lumi și el va căuta să strice ceea ce nu poate folosi direct. În consecință el caută să facă combativitatea să pară la unii o virtute principală: el îi încurajază să lupte cu oricine și cu orice — cu frații mai mult decât cu puterile întunericului — cu cei din biserica nominală mai mult decât cu erorile și ignoranța care-i orbește și-i face să fie așa cum sunt. De fapt, dorința lui este să ne facă să „luptăm împotriva lui Dumnezeu”.

Să fim în gardă la acest punct. Întâi să ne judecăm pe noi înșine, ca nu cumva să aruncăm o piatră de poticnire în fața altora: să distrugem în inima noastră spiritul rău care caută să facă munți din mărunțișuri și să ne facă să fim greu de mulțumit și certăreți pentru lucruri mici și neesențiale. „Cine este stăpân pe sine prețuiește mai mult decât cine cucerește o cetate.” Să ne păzim ca apărarea adevărului de către noi să nu fie din motive de mărire personală, ci din iubire pentru adevăr, iubire pentru Domnul și iubire pentru poporul Său, frații. Dacă iubirea este spiritul sau motivul îmbolditor, ea se va arăta în consecință, prin eforturi iubitoare, blânde, răbdătoare, smerite, față de confrații servitori; și să fim „blânzi față de toți”. Să lăsăm ca „sabia Duhului, Cuvântul lui Dumnezeu” să facă toată tăierea.

îRegulaș X. Atenție la toate gândurile, sentimentele și condițiile direct sau indirect legate de răutate, invidie, ceartă, ură. Nu le dați nici un loc în inima voastră nici măcar pentru un moment; căci în mod sigur vă vor face mare daună, pe lângă că vor dăuna și altora. Păstrați-vă inima, voința, intențiile și dorințele pline de iubire față de Dumnezeu și față de toate creaturile Sale — cel mai fierbinte față de Dumnezeu și proporțional față de toți cei care au spiritul Lui și umblă pe calea îndrumată de El.

R 2588, col. 1, par. 4, 5:

O, dacă toți ar învăța pe dinafară și ar căuta continuu să exemplifice în viață cuvintele apostolului: „Tot ce este adevărat, tot ce este vrednic de cinste, tot ce este drept, tot ce este curat, tot ce este vrednic de iubit, tot ce este vrednic de primit, orice virtute și orice laudă, la acestea să vă gândiți”. Cei care se gândesc la lucrurile adevărate, vrednice de iubit, bune și frumoase, vor vorbi cu alții despre ele; de aceea este important să avem inimile umplute cu lucruri bune, pentru ca din preaplinul lucrurilor bune din inimile noastre, gura noastră să vorbească în mod continuu lucruri bune, pe care Domnul să le aprobe și care să aducă binecuvântări celor care le aud. Filip. 4:8; Luca 6:45.

Aceștia au o făgăduință foarte prețioasă, demnă de eforturile lor — „Ei vor fi numiți fii ai lui Dumnezeu — ei au Spiritul lui Dumnezeu, asemănarea iubitului Său Fiu a fost trasată în inimile lor; au fost sfințiți cu adevărul; în cele din urmă vor fi „vrednici să aibă parte de moștenirea sfinților în lumină”. Numai pe aceștia care sunt astfel în inimă îi va recunoaște Domnul ca fii și comoștenitori cu marele Său Fiu, Domnul nostru, în Împărăție. Mai mult, aceasta este o probă pe care o putem recunoaște ușor pentru noi în special, și într-o anumită măsură pentru alții, ca dovadă a gradului dezvoltării noastre în calitate de copii ai lui Dumnezeu — dispoziția noastră pașnică și grija de a urma o astfel de cale în viață care să tindă spre pace.

38. Ce gânduri în plus se găsesc în indexul Manei cerești sub cuvântul „Rău”?

39. Ce experiențe și practici speciale v-au ajutat să biruiți într-o anumită măsură presupunerile de rău?

40. Deoarece ne dăm seama ce înșelător este acest vrăjmaș al „noii creații”, care trebuie să fie rugăciunea noastră zilnică?

Ps. 19:12-14 „Cine își cunoaște greșelile? Iartă-mi greșelile pe cari nu le cunosc! Păzește de asemenea pe robul Tău de păcate de mândrie, ca să nu pună ele stăpânire pe mine! Atunci voi fi integru, nevinovat de un păcat mare. Primește cu bunăvoință cuvintele gurii mele și cugetarea inimii mele, Doamne, Stânca mea și Răscumpărătorul meu!”

Urmează citatele mai lungi.

R 2443, col. 2, par. 3, până la 2444, col. 2, par. 2 (vezi întrebarea nr. 5):

Multe sunt subterfugiile ciudate pe care le va folosi natura decăzută în încercarea ei de a înăbuși vocea conștiinței și a menține folosirea acestui canal al răului — cu mult după ce ea a fost scoasă din practicile rele care sunt mai puțin comune, mai puțin populare, mai general recunoscute ca păcătoase.

(1) Ea va zice: Nu vreau să fac rău nimănui, dar trebuie să vorbesc despre ceva, și nimic n-ar fi atât de interesant pentru prieteni și pentru vecini, cum ar fi ceva ce ar avea mai mult sau mai puțin un iz de flecăreală (scandal). Dar este vorbirea de rău, defăimarea, mai potrivită din acest motiv pentru copiii luminii? Nicidecum. De aceea Scripturile ne informează: „Purtați-vă cum se cuvine” unor sfinți; „Cuvântul vostru să fie totdeauna cu har, dres cu sare, ca să știți cum trebuie să răspundeți fiecăruia”; „Nici un cuvânt murdar să nu vă iasă din gură, ci unul bun, pentru zidire ... ca să dea har celor care-l aud.” Filip. 1:27; Col. 4:6; Efes. 4:29.

Dar bârfitorul, oricât de rafinate i-ar fi metodele și cuvintele, știe bine că scandalul, departe de a da har celui care-l ascultă, face rău — că cel care ascultă este îmboldit de forțele naturii sale umane căzute să meargă repede și să spună scandalul mai departe, altora — dacă este adevărat sau fals, el nu știe și nu dă atenție: acesta a aprins în inima sa o flacără a sentimentului carnal care iese de pe buzele sale ca să „arunce în foc tot cursul vieții” în alții, și ei slabi prin cădere. Natura căzută se ospătează și se desfătează tocmai în astfel de lucruri, simțind mai multă libertate să facă astfel, fiindcă se înșală la gândul că astfel face morală — propovăduiește împotriva păcatului, și sugerează că astfel discutând și denunțând numitele încălcări ale altuia, el menționează lucruri respingătoare pentru sufletul său neprihănit. Vai! Raționamentele sărace, slabe, căzute ale omenirii sunt serios deficitare când sunt ignorate sfaturile în dreptate ale Domnului.

În privința faptului că ar fi puține de vorbit dacă scandalurile ar fi complet eliminate din conversațiile creștinilor și dacă ar fi să rămânem strict la îndrumarea apostolului „Să nu vorbească de rău pe nimeni”, noi răspundem: Nu există oare o sferă largă de conversație printre creștini, despre subiectul bogățiilor harului lui Dumnezeu în Cristos Isus Domnul nostru, exprimate în făgăduințele nespus de mari din Cuvântul Său? În aceste lucruri avem într-adevăr ceea ce nu numai va aduce har ascultătorului, ci și va înmulți harul vorbitorului. Ele revarsă binecuvântări peste tot, în ceea ce privește „noua creație”, și ajută la omorârea naturii vechi cu dorințele, gusturile, poftele ei rele.

Aceasta avea în minte apostolul, evident, când a zis că poporul Domnului trebuie să „vestească virtuțile Celui care ne-a chemat din întuneric la lumina Sa minunată”. Și o inimă umplută cu spiritul iubirii, Spiritul lui Dumnezeu, spiritul adevărului, și care le revarsă din gură pe acestea, desigur că va revărsa ceea ce este înăuntru, căci „Din plinătatea inimii vorbește gura”. Prin urmare, o gură rea, o gură care face daune altora, fie membrilor confrați ai „trupului lui Hristos”, fie celor dinafară, indică o inimă rea — sugerează că inima nu este curată. „Ferice de cei cu inima curată, căci ei vor vedea pe Dumnezeu.” 1 Pet. 2:9; Mat. 12:34; 5:8.

(2) Altă scuză pentru flecăreală despre treburile altora este oferită de unii care zic: Pot vorbi despre lucruri religioase cu cei care sunt înclinați din punct de vedere religios, dar când sunt cu oameni din lume, sau cu cei care declară a fi religioși dar pe care nu-i interesează temele religioase, trebuie să fiu agreabil și curtenitor, și trebuie cel puțin să ascult pălăvrăgeala și noutățile lor; și dacă nu aș lua parte la astfel de conversații aș fi considerat foarte ciudat și nu mi-ar fi dorită tovărășia. Da, răspundem noi; dar aceasta trebuie să fie una din ciudățeniile „sfinților”; ei trebuie să fie diferiți nu numai de lume, ci și de cei care cu numele declară a fi religioși. Religia lor nu trebuie să fie numai de suprafață și numai într-o zi din săptămână și sub un anumit costum de haine, ci trebuie să fie din inimă, legată de toate afacerile vieții, în fiecare zi și în fiecare moment. A urma strict îndemnul Domnului vă va separa într-adevăr de unii care vă sunt acum prieteni și cărora le plac astfel de lucruri rele — interzise pentru noi care am devenit fii ai lui Dumnezeu și care am primit spiritul său de fii, spiritul Iubirii.

Și faptul că Domnul aceasta a înțeles și a intenționat, este evident prin faptul că a prezis că această cale a uceniciei va fi o „cale îngustă”. Dacă, prin urmare, nu vei fi un oaspete, un vecin, un prieten amuzant, este datorită fidelității tale ca „nouă creație” față de legea lui Cristos, Iubirea — care „nu face rău aproapelui”, nici în cuvânt nici în faptă — atunci într-adevăr ai motive de bucurie, fiindcă suferi puțin, ai o pierdere, pentru Cristos, pentru dreptate. La început pierderea ar putea părea grea, dar dacă o suporți pentru Cristos, în ascultare de legea Sa de Iubire, curând vei putea spune împreună cu apostolul că asemenea pierderi sunt numai „întristări ușoare”, nu sunt vrednice să fie comparate cu binecuvântările compensatoare. Filip. 3:7, 8; 2 Cor. 4:17.

Motivul vostru de bucurie este că aveți făgăduința Domnului că astfel de suferință va lucra spre binele vostru. Tovărășia celor care nu caută să umble potrivit minții spiritului, ci potrivit obișnuitului „mers al lumii acesteia”, este dăunătoare sfinților, celor care caută să umble în armonie cu mintea cea nouă. Ei sunt mult mai bine fără astfel de tovarăși și prieteni lumești, și în măsura în care se vor separa de aceștia, vor găsi părtășie mai strânsă cu Domnul și cu Cuvântul Său, și cu toți cei care sunt adevărați membri ai Corpului Său și sub îndrumarea spiritului Său. În armonie cu aceasta Scripturile declară, în termeni siguri, că prietenia acestei lumi înseamnă vrăjmășie cu Dumnezeu (Iac. 4:4). Dumnezeu a pus intenționat chestiunea în astfel de poziție încât poporul Său trebuie să aleagă, și să piardă fie prietenia și părtășia divină, fie prietenia și părtășia lumească; fiindcă lucrurile pe care le iubește Domnul sunt neplăcute pentru cei lumești, iar lucrurile pe care le iubesc cei lumești, fapte rele și gânduri rele, vorbire de rău, sunt o urâciune în ochii Domnului, iar cei care iubesc și practică astfel de lucruri pierd părtășia Lui — nu au Spiritul Lui. „Dacă n-are cineva Duhul lui Hristos, nu este al Lui.” Rom. 8:9.

(3) Un alt mod în care unii, care dealtfel sunt buni creștini, evită această întrebare și se justifică în această greșeală comună a umanității, este să se limiteze (cum gândesc ei) la adevăr: deși, cât de adesea firea lor iubitoare de flecăreli își pervertește judecata și-i face să accepte ca adevăr lucruri despre care au puțină cunoștință sau n-au deloc, pe care nu le cunosc. Și aceștia nu sunt doritori să știe mai mult, după ce au pus în circulație o calomnie cu pecetea lor de adevăr pe ea: a o găsi neadevărată i-ar dovedi „martori mincinoși”, și a-și corecta minciuna i-ar vârî în necaz; mândria omului natural obiectează și refuză să creadă adevărul în asemenea împrejurări. Astfel un rău duce la altul.

Aceștia vor zice: O, eu nu spun niciodată nimic ca adevăr până când știu clar că este adevăr — din propria mea observație, din cunoștința mea personală. Orice nu știu personal că este adevăr, sunt atent totdeauna să zic, am auzit așa și așa, sau, mi s-a spus așa și așa; personal nu garantez că este adevărat. Astfel sunt sigur că întotdeauna evit vorbirea de rău despre cineva. Poate că nu există o înșelare mai obișnuită asupra acestui subiect decât cea exprimată astfel. Gustul degradat se pune la adăpost în spatele conștiinței și declară că a spune adevărul este întotdeauna corect și de aceea Dumnezeu nu poate socoti că a spune adevărul ar fi o defăimare, ci, condamnând vorbirea de rău și defăimarea ca fapte ale cărnii și ale diavolului, El se referă numai la afirmațiile false, neadevărate.

Aceasta este o mare eroare; defăimarea rămâne defăimare, fie că este adevărată fie că este falsă, și nu numai după legile lui Dumnezeu, ci și după legile oamenilor civilizați. Defăimare este orice spunem cu scopul de a dăuna altuia, fie că este adevărat fie că este fals, și legile omenești sunt în acord cu legea lui Dumnezeu că a face astfel daună cuiva este greșit.

Cu alte cuvinte, legile divine și umane sunt de acord că un rău nu justifică alt rău. Legea umană zice: Dacă a fost comis un rău, curțile de justiție sunt deschise celui lezat, ca să caute îndreptarea sau pedepsirea răufăcătorului; dar celui lezat să nu i se permită să ia în mâinile sale remedierea situației, nici prin forță fizică, nici prin folosirea armei mai subtile, limba, să-i asasineze caracterul cu pumnalul invidiei și răutății. Este adevărat, mulți defăimători nu sunt urmăriți în justiție; este de asemenea adevărat că ziarele din Statele Unite au scăpat uneori de plata unor despăgubiri grele pentru zvonurile defăimătoare, sub pretextul că n-au publicat defăimările din răutate, ci pur și simplu ca știri, care, pretindeau ei, aparțineau pe bună dreptate publicului, cum ar fi în cazul politicienilor care căutau sufragiul publicului pentru pozițiile de încredere publică. Apoi, de asemenea, persoanele publice știind că mare parte din declarațiile false ale presei opoziției va fi în mod cuvenit luată ca neadevăr, consideră că este politică bună să lase orice calomnii obișnuite să treacă necontestate în curțile de justiție.

R 2517, col. 1, par. 6, până la sfârșitul articolului (vezi întrebarea nr. 11):

Ce cale trebuie să urmeze aceia care constată că sunt stăpâniți de o minte necurată, înclinată să presupună răul, mai degrabă decât binele, o minte invidioasă, egoistă, plină de resentimente, amarnică, neiertătoare, o minte care iubește numai pe aceia care-i iubește și-i flatează pe ei: Este vreo speranță pentru aceștia? Nu-i va respinge Dumnezeu complet?

Dumnezeu este foarte milos; și aceasta pe când toți eram „plini de fiere amară și în lanțurile fărădelegii”, El ne-a pregătit răscumpărarea. Există speranță pentru toți cei care își văd întinarea și doresc să fie curățiți.

„Chiar și pe cel mai rău îl poate curăți Sângele Său; Pentru mine de mare folos este sângele Său.”

Dar adevărata căință înseamnă atât căință cât și reformare: și pentru ajutor în cea de-a doua, trebuie să mergem la marele Medic, singurul care poate vindeca astfel de boală morală și despre care este scris: „El îți vindecă toate bolile tale”. Toți cei sfințiți ai Săi, putem spune în siguranță, au fost cândva bolnavi astfel, și în aceeași măsură „nevrednici” pentru serviciul Său. Este adevărat, este mai rău pentru cei care au fost odată curățiți, dacă ei ca „scroafa spălată se întorc să se tăvălească iarăși în mocirla” păcatului — dar chiar și acolo este speranță, dacă medicamentul Medicului Bun este luat cu stăruință ca la început. Pericolul este că, fiind întinați, conștiința va strica judecata în așa măsură încât amărăciunea va fi socotită ca dulceață, iar invidia și răutatea ca dreptate și datorie, și mocirla păcatului ca frumusețea sfințeniei. Numai atunci cazul este unul fără speranță.

Medicul Bun a arătat antidoturi pentru otrava sufletului — medicamente care, dacă sunt luate în mod cuvenit, potrivit prescripțiilor, vor îndulci amărăciunea sufletului. În locul invidiei va produce iubire; în locul răutății, urii și certei, iubire și armonie; în locul vorbirii de rău și bârfei și defăimării va produce iubirea care nu se gândește la rău și care nu face rău aproapelui; care suferă îndelung și este blândă, care nu se laudă, care nu se umflă de mândrie, care nu piere și care este Spiritul Domnului și legea spiritului vieții în Cristos Isus. Să luăm toți aceste medicamente, pentru că ele sunt bune nu numai pentru cei grav bolnavi, ci și pentru convalescenți și pentru cei care sunt bine. Unele dintre prescripții sunt următoarele:

(1) „Oricine are nădejdea aceasta în El, se curățește, după cum El îDomnulș este curat.” 1 Ioan 3:3.

Speranța menționată este că noi am fost adoptați ca fii ai lui Dumnezeu, cu făgăduința că dacă vom fi credincioși vom fi ca El, Îl vom vedea cum este și-I vom împărtăși slava. Pe măsură ce inimile noastre se lărgesc în această speranță și începem să-i măsurăm lungimile și lățimile, înălțimile și adâncimile, desigur că ea pune în fața noastră iubirea Tatălui ceresc și iubirea Răscumpărătorului în culori de curcubeu, și iubim tot mai mult pe Tatăl ceresc și pe Fiul, fiindcă Ei ne-au iubit întâi. Forma divină a iubirii devine tot mai mult idealul nostru; și pe măsură ce căutăm să răspundem la ea și să o copiem, urmează curățirea și purificarea inimii noastre: căci privind în legea perfectă a libertății — Iubirea — ne rușinăm tot mai mult de josnicia și egoismul pe care le-a adus căderea. Și, odată văzute în adevărata lor lumină ca fapte ale cărnii și ale diavolului, toată mânia, răutatea, ura, invidia, cearta, vorbirea de rău, presupunerea de rău, bârfa, calomnia, devin tot mai respingătoare pentru noi. Și în final, când vedem că aceia care în vreun grad sunt în armonie cu aceste caracteristici rele sunt nepotriviți pentru Împărăție și nevrednici pentru orice lucrare bună, fugim de aceste rele ale sufletului ca de o molimă mortală. Inimile noastre (voințele, intențiile) devin pure imediat și punem străjă nu numai buzelor noastre, ci și gândurilor noastre — pentru ca cuvintele gurii noastre și meditațiile inimilor noastre să poată fi acceptabile pentru Domnul.

(2) „El S-a dat pe Sine Însuși pentru noi ca să ne răscumpere din orice fărădelege și să-Și curățească un popor care să fie al Lui, plin de râvnă pentru lucrări bune.” Tit 2:14.

Am putea teoretiza mult și foarte corect despre modul, timpul și prin cine am fost răscumpărați; dar toate acestea ar fi de puțin folos dacă am uita de ce am fost răscumpărați. Răscumpărarea n-a fost numai o răscumpărare din puterea mormântului — a fost în principal din „orice fărădelege”. Și Domnul caută un popor nu numai deosebit, ci un popor în mod deosebit curățit, purificat. Acest medicament desigur ne va servi să ne curețe de orice fărădelege dacă suntem doritori să ne întărim chemarea și alegerea.

(3) „Urmărește dreptatea, credința, dragostea, pacea, împreună cu cei care cheamă pe Domnul dintr-o inimă curată.” 2 Tim. 2:22.

Avem nevoie nu numai să pornim drept, ci și să urmăm o cale dreaptă. Noi nu putem urma nedreptatea nici măcar o clipă; orice ne-ar costa, echitatea și dreptatea trebuie urmate. Dar aici se ridică o dificultate pentru unii: ei nu știu cum să judece cu o judecată dreaptă. Sunt prea dispuși să judece potrivit zvonurilor sau aparențelor, sau să accepte judecata cărturarilor și a fariseilor, așa cum a făcut mulțimea care a strigat: „Răstignește-L! Sângele Lui să fie asupra noastră și asupra copiilor noștri”. Dacă ei ar fi urmat dreptatea, ar fi văzut caracterul Domnului atât în faptele Lui bune cât și în minunatele Lui cuvinte ale vieții; ar fi văzut că, departe de a fi un hulitor, El a fost „sfânt, nevinovat, fără pată, despărțit de păcătoși”; ar fi văzut că acuzatorii Lui au fost mișcați de invidie și ură.

Și este la fel de necesar ca întotdeauna să urmăm porunca Domnului, „Judecați după dreptate”, și oricine o neglijază își aduce „sânge” asupra capului său și se face părtaș la pedeapsa cuvenită acuzatorilor mincinoși. Căci așa cum a fost tratat Domnul vor fi tratați și „frații” Săi. Și cu cât inimile noastre vor fi mai curate, cu atât vor fi mai puțin afectate de defăimări, bârfe și vorbiri de rău, și cu atât își vor da seama mai mult că acei care au inimi amare din care ies cuvinte amare sunt fântâni necurate în care este fierea amărăciunii și nu dulceața iubirii.

Apoi vine fidelitatea, adică credincioșia. Domnul declară propria Sa fidelitate sau credincioșie și Se declară prietenul care este mai aproape ca un frate. Chiar și lumea recunoaște fidelitatea ca un har; și unii ca aceștia îi dau primul loc, căci mulți ar comite furt sau ar face mărturie mincinoasă din fidelitate față de un prieten. Dar să observăm că acest Cuvânt al lui Dumnezeu pune mai întâi dreptatea. Fidelitatea, iubirea și pacea pot fi exercitate numai în armonie cu dreptatea; dar nedreptatea nefiind dovedită împotriva unui frate, fidelitatea și iubirea și pacea noastră față de el trebuie să continue, și de fapt trebuie să crească în măsura în care invidia și defăimarea și toate săgețile arzătoare ale Celui Rău îl asaltează „fără pricină”. Această prescripție valoroasă va păstra inima noastră liberă de otrava și amărăciunea rădăcinilor de amărăciune pe care Adversarul continuă să le semene tot timpul.

Echitatea este puritatea inimii — libertate de inechitate.

Dreptatea este puritatea inimii — libertate de nedreptate.

Iubirea este puritatea inimii — libertate de egoism.

(4) „Deci, ca unii care prin ascultarea de adevăr v-ați curățit sufletele ca să aveți o dragoste de frați neprefăcută, iubiți-vă cu căldură unii pe alții, dintr-o inimă curată.” 1 Pet. 1:22.

Acest medicament este pentru cei care au folosit cealaltă prescripție și s-au curățit. Arată că această curățire n-a venit numai prin auzirea adevărului, nici numai prin încrederea în el, ci prin ascultarea de el. Și nu numai o ascultare formală ca ceremonie exterioară, obicei și manieră politicoasă, ci prin ascultare de spiritul adevărului — de semnificația lui reală. Toate acestea v-au adus la punctul unde iubirea de „frații” lui Cristos a fost neprefăcută, veritabilă. La început i-ați tratat pe toți cu amabilitate, sau cel puțin fără lipsă de politețe; dar de mulți dintre ei nu v-a plăcut, și cu mult mai puțin i-ați iubit: erau săraci, neîngrijiți, sau ignoranți, sau ciudați. Dar ascultând de spiritul adevărului ați recunoscut că toți care se încred în sângele prețios și sunt consacrați iubitului Răscumpărător și caută să urmeze îndrumările Lui sunt „frați”, indiferent de rasă sau culoare sau educație sau sărăcie sau aspect. Ați ajuns la punctul unde inima este atât de lipsită de invidie, mândrie și egoism, și atât de plină de spiritul Învățătorului, încât cu onestitate puteți spune: Iubesc pe toți „frații” cu o iubire sinceră și neprefăcută.

Acum, după ce am ajuns până aici pe calea cea bună, Domnul ne spune prin apostol ce urmează — să ne putem păstra inima curată: „Iubiți-vă cu căldură îintensș unii pe alții, dintr-o inimă curată”. O, da, să nu fie uitată inima curată, altfel ar putea fi numai un pas de la iubirea curată la o capcană a Adversarului, iubirea carnală. Dar iubirea curată nu trebuie să fie rece și indiferentă: trebuie să fie caldă și atât de puternică încât să fie dispusă să-și „dea viața pentru frați”. 1 Ioan 3:16.

Cu o astfel de iubire ca aceasta, arzând ca tămâia pentru Dumnezeu pe altarul inimilor noastre, nu va fi loc de nici un gând, cuvânt sau faptă egoistă, invidioasă. O, ce binecuvântate ar fi toate adunările „fraților” dacă pe toți i-ar pătrunde un astfel de spirit! Ne putem îndoi că, dacă acesta ar stăpâni peste o jumătate, sau peste o treime sau chiar peste o pătrime, el ar exercita grabnic o influență grațioasă asupra tuturor — pentru dreptate, fidelitate, iubire și pace, și împotriva invidiei, a conflictului, a răutății, a calomniei și a vorbirii de rău?

Toți „frații”, să ia tot mai mult aceste medicamente care lucrează spre sfințirea și pregătirea noastră pentru serviciul Stăpânului, acum și mai târziu.

R 2734, col. 1, par. 5, până la pag. 2735, col. 1, par. 1 (vezi întrebarea nr. 17):

Dar cum se poate atinge această stare de puritate a inimii? Este acesta mesajul nostru pentru păcătoși — „curățiți-vă inima”? Nu, Evanghelia nu-i cheamă pe păcătoși să-și curățească inimile: dimpotrivă, ea declară că este un lucru imposibil pentru păcătos să-și curețe inima; leșia înălbitorului, pe care păcătosul n-o posedă, este necesară să-i curețe inima și s-o aducă în acea atitudine a relației cu Dumnezeu și cu voința Sa, care să fie curată și plăcută în ochii Lui. Dimpotrivă, păcătoșii sunt chemați la pocăință — chemați să mărturisească faptul că nu numai viața lor exterioară este imperfectă, nu ajunge la slava lui Dumnezeu, ci și inima lor este răzvrătită, impură și în armonie cu impuritatea. După ce păcătosul se căiește de păcat, dorind să vină în armonie cu Domnul și cu dreptatea Lui, i se indică marea ispășire pentru păcat și este atras spre marele Răscumpărător, prin dorința de a fi eliberat de păcat și de a veni în armonie cu Dumnezeu. Când s-a făcut acest pas — când păcătosul, căindu-se de păcate și făcând o reparare pe cât posibil, acceptă pe Cristos și iertarea pe care o oferă El și caută să umble pe căile dreptății, atunci el este îndreptățit — îndreptățit fără plată de toate lucrurile, de care legea nu l-a putut îndreptăți — „îndreptățit prin credință, prin sângele lui Cristos” — adus aproape de Dumnezeu, în relație cu El și făcut să cunoască bucuria și pacea iubirii Sale iertătoare.

Când aceasta se realizează, atunci îndrepățirea prin credință a fost stabilită, când păcătosul este socotit și tratat ca nemaifiind păcătos, ci împăcat cu Tatăl, atunci se poate spune că inima lui este pură, curățită de „păcatele făptuite mai înainte, prin îndelunga răbdare a lui Dumnezeu”. Dar acum se ridică altă întrebare pentru cel reformat: deși păcatele trecute sunt acoperite îndurător, slăbiciunile cărnii sunt prezente și ispitele adversarului sunt în toate părțile. El începe să meargă înainte, dar constată că este asaltat de lume, de carne și de diavol: ce să facă el? Probabil că acolo începe o cercetare a inimii; găsindu-se incapabil de a se conduce singur sau de a se păzi singur, calea sa potrivită este să accepte altă ofertă de har divin, și anume, al doilea pas în marea noastră mântuire. El aude vocea Domnului prin apostol zicând: „Vă îndemn, dar, fraților, pentru îndurările lui Dumnezeu, să aduceți trupurile voastre ca o jertfă vie, sfântă, plăcută lui Dumenzeu; aceasta este slujirea voastră înțelepată”.

Cel reformat, dacă este corect instruit, își dă seama de incapacitatea sa de a sta în picioare prin propria sa putere, își dă seama că singura sa speranță de a-și menține îndreptățirea acordată lui stă în face așa încât Domnul să-l ia în grijă. La început se poate gândi să intre în parteneriat cu Domnul și să spună: „Ceva al meu și ceva al Tău”, ceva din voința mea și ceva din voința Domnului; dar fiind instruit corect, găsește că aceasta n-ar fi satisfăcător pentru Domnul; că Domnul îl va accepta și va răspunde pentru el, și-i va garanta o victorie glorioasă și o răsplată veșnică, numai cu această singură condiție, și anume, o predare de sine deplină, o consacrare deplină a inimii.

După ce păcătosul a trecut prin tot acest proces și a făcut o deplină consacrare a inimii sale Domnului, atunci este din clasa descrisă în textul nostru, unul din cei cu inima curată, sub legea iubirii, legea Noului Legământ. Dar în pofida curățeniei inimii sale, a motivelor sale, a intențiilor sale, a voinței sale de a împlini marea poruncă a Domnului, care este pe scurt cuprinsă într-un Cuvânt, Iubire — el află că are de dus o luptă, că legea din membrele sale, depravate prin ereditate în păcat, este o lege puternică a egoismului, în opoziție cu legea nouă la care s-a angajat, legea inimii sale curate sau a inimii ori voinței noi — legea Iubirii.

Ca atare, după cum sugerează apostolul în textul nostru, trebuie să învățăm că scopul sau obiectivul final al poruncii sau legii divine este Iubirea — chiar dacă noi nu ne găsim cu totul capabili să trăim la înălțimea fiecărui aspect mărunt și cerință a acelei legi. Totuși, incapacitatea noastră de a trăi la înălțimea cerințelor acelei legi nu trebuie să fie din lipsa voinței sau intențiilor inimii loiale și curate față de lege și față de Domnul, a cărui lege este: orice eșec avem, în orice grad nu ajungem la marele obiectiv final pe care-l avem în față, trebuie să fie numai din cauza slăbiciunilor cărnii și atacurilor adversarului, cărora inima sau voința noastră curată n-a reușit să le țină piept.

Și aici sunt de ajutor făgăduințele Domnului, asigurându-ne că El ne cunoaște slăbiciunile și fragilitatea, și uneltirile marelui adversar, diavolul, și influența spiritului lumii, care este contrară spiritului iubirii: El ne spune că putem merge liber la tronul harului ceresc și să căpătăm milă în privința eșecurilor noastre de a trăi la înălțimea marilor standarde pe care inimile noastre le recunosc și caută să se conformeze lor; și de asemenea să găsim har pentru ajutor la orice timp de lipsă. Și folosindu-ne de aceste îndurări și privilegii prevăzute prin Marele nostru Preot, suntem făcuți în stare să luptăm o luptă bună împotriva păcatului, să-i respingem atacurile împotriva inimii noastre și să-l alungăm dacă va reuși să ne invadeze carnea. Astfel, și numai astfel, se poate păzi creștinul cu o inimă curată, păstrându-și poziția ca unul din luptătorii luptei bune, ca unul din biruitorii lumii și ai spiritului ei.

Din partea cărnii și a minții ei va fi o tendință să ne înșele în privința acestei porunci a Iubirii. Mintea cărnii va căuta să intre în parteneriat cu mintea cea nouă, și va fi repede gata să recunoască iubirea ca regulă și lege a vieții, în anumite condiții. Mintea cărnii va recunoaște iubirea în cuvinte, în declarații, în maniere — o formă de evlavie fără puterea ei. Maniere blânde, așa cum ar cere iubirea, pot fi practicate de o inimă egoistă, înșelând-se pe sine și căutând să înșele pe alții; pe buze poate fi un zâmbet, un cuvânt de laudă, de amabilitate, de gentilețe, în timp ce în inimă pot fi sentimente de egoism, de ranchiună, de amărăciune, de animozitate, care, în condiții favorabile, se pot manifesta prin defăimare în cuvinte exprimate cu mai multă sau mai puțină grijă, sau prin bârfă sau prin reproșuri. Or, acestea continuând în inimă și otrăvind-o, pot în condiții favorabile să producă mânie, ură, răutate, ceartă și alte fapte rele ale cărnii și ale diavolului, cu totul contrare căii potrivite unei inimi curate și cu totul deosebite de porunca legii Noului legământ — Iubirea.

Trebuie, prin urmare, să avem clar în minte faptul că obiectivul final al tuturor procedurilor divine cu noi și pentru noi și semnificația finală a tuturor făgăduințelor divine făcute nouă, este dezvoltarea iubirii, care este asemănare cu Dumnezeu, fiindcă Dumnezeu este iubire. Și pentru a avea această iubire dezvoltată în noi, în sensul și gradul intenționate de Domnul, este necesar ca aceasta să vină dintr-o inimă curată, în deplină armonie cu Domnul și cu legea Lui de iubire, și cu totul antagonistă Adversarului și legii lui de egoism. Pentru a avea această formă de iubire în dezvoltarea ei cuvenită se cere și o conștiință bună: căci să ne amintim că este și o conștiință rea — conștiința noastră cere să fie reglată, cum au nevoie toate celelalte aspecte ale naturii noastre căzute. Dacă conștiința noastră trebuie reglată, avem nevoie de un standard după care s-o fixăm și s-o reglăm. Conștiința este ca un ceas pe cadranul căruia sunt marcate corect orele, dar a cărui corectitudine, ca indicator al timpului, depinde de reglarea corectă a resortului, astfel încât să poată indica exact orele. Tot așa și conștiința noastră, este gata să ne indice binele și răul, dar numai atunci ne putem baza pe ea că ne arată cu adevărat ce este bine și ce este rău, dacă a fost reglată în legătură cu noul resort, noua inimă, voința curată, adusă în deplină armonie cu legea iubirii, așa cum ne este prezentată în Cuvântul lui Dumnezeu.

Vol. VI, pag. 414-417 — „Dacă fratele tău păcătuiește împotriva ta” (vezi întrebarea nr. 29):

Dar nu este oare aceasta în conflict cu porunca Domnului nostru, „Nu judecați, ca să nu fiți judecați?” Nu trebuie oare să-l judecăm pe răufăcător individual și apoi să vorbim, sau să clevetim despre faptele sale rele, sau să-l „vorbim de rău”, așa încât toată Biserica să-l cunoască și să-l respingă pe răufăcător?

În nici un caz: aranjamentul divin este în armonie deplină cu el însuși când este corect înțeles. Dacă A și B au o neînțelegere, și A crede că a fost păgubit de B, el nu trebuie să-l judece pe B în sensul de a-l condamna. El poate doar spune: „Este o neînțelegere între noi și eu sunt sigur că am dreptate; deși B s-ar putea simți și el sigur că are dreptate și că eu n-am fost păgubit”. A nu poate exclude de la părtășie pe B în baza aceasta, căci a face astfel ar însemna să-l judece — să-l condamne. El ar putea să-și spună: „Problema este totuși măruntă, ca între frați, și o voi lăsa să treacă, crezând că B, ca frate în Domnul, nu m-a nedreptățit intenționat și poate că vederea mea, nu a lui este cea greșită".

Dacă nu este în stare să privească astfel, totuși nu trebuie să judece, nu trebuie să decidă că el are dreptate și B nu are — ci trebuie să meargă la B și să-i explice cum îi apare lui situația, și dacă este posibil să ajungă la o înțelegere amabilă, frățească, poate prin concesii reciproce. Dar dacă ei nu pot fi de acord, el le poate cere la doi sau trei frați dintre cei mai înțelepți din Biserică, C și D (frați în a căror sinceritate B și el ar avea mare încredere), să meargă cu el la B în această problemă — nu să-l condamne pe B, căci nu trebuie să-l fi condamnat sau judecat nici A însuși, ci să audieze cazul în prezența lui A și B și să-i sfătuiască pe amândoi. Aceasta ar trebui să dea rezultate satisfăcătoare pentru toți — în special dacă toți au spiritul iubirii unii față de alții și dorința de a proceda corect unii față de alții ca membri ai corpului uns. Dar dacă pacea nu este încă stabilită, totuși nu trebuie să se facă nici o judecare, nici o condamnare, deoarece nu pot „judeca” doi sau trei frați, ci numai Biserica poate judeca.

Dacă atunci când A a luat cu el pe C și D, ei și-au spus părerea împotriva lui A și în favoarea lui B, aceasta ar trebui să pună capăt situației. În asemenea condiții, A nu poate duce cazul în fața Bisericii. În mod evident el ar fi încrezut și „obraznic” dacă ar duce cazul mai departe. Instrucțiunea Domnului nu-i mai dă alte privilegii (Mat. 18:15); dar dacă el ar fi tot nemulțumit, nu cunoaștem nici un principiu care să fie încălcat dacă ar lua pe alți doi sau trei frați capabili și fără prejudecăți, E, F, G, și ar merge la B pentru o nouă audiere a cazului și a avea sfatul lor.

Dar dacă, atunci când A a luat pe C și D și au mers la B, toți au fost în favoarea argumentelor lui A, că B îl nedreptățise și refuza să se oprească, și dacă B după un timp rezonabil refuză sau neglijază să îndrepte greșeala, A ar fi privilegiat ca împreună cu C și D să ceară o adunare a Bisericii, în fața căreia A și B să repete toată situația — căci trebuie să se presupună că dacă B se asociază încă cu Biserica înseamnă că el îi recunoaște sfatul și autoritatea, și trebuie de asemenea să se presupună că B este conștiincios. Când Biserica ascultă cazul, să nu uite că numai îndreptățiții și sfințiții constituie Biserica și că ei stau la judecată în numele Domnului și Capului lor și pentru a exprima judecata Lui. Demersul nu este pentru a se face o luptă de partide în Biserică, ci pentru a se păstra unitatea în legătura păcii. A și B desigur nu trebuie să voteze, și nu trebuie să voteze nimeni care simte altceva decât dorința de a exprima judecata Domnului în cazul respectiv. Decizia trebuie să fie unanimă, sau practic unanimă — chiar dacă aceasta ar trebui să ceară ceva modificare a sentimentelor extreme. Dreptatea să fie totdeauna temperată de milă, „luând seama la tine însuți, ca să nu fii ispitit și tu”. Gal. 6:1.

Decizia Bisericii trebuie să fie acceptată de către toți ca finală; și oricine refuză să accepte și să se conformeze cerințelor ei în astfel de chestiune de morală (nu de conștiință) trebuie să fie pentru alții „ca un păgân și ca un vameș” — până când va înceta să sfideze Biserica — când, desigur, acesta va fi iertat și primit la părtășie deplină ca înainte. Obiectivul nu este ca fratele să fie respins complet, ci numai să se arate lipsă de favoare față de calea sa greșită cu scopul de a-l ajuta să și-o corecteze. A-l trata pe un atare „ca pe un păgân și ca pe un vameș” n-ar însemna ca acesta să fie defăimat și dezonorat nici chiar după ce a fost pus la o parte. Cei din poporul Domnului nu trebuie să fie defăimători sau bârfitori în nici o împrejurare: porunca generală „nu vorbiți de rău pe nimeni” se aplică în cazul acesta cu exactitate. Nici despre vameși și păcătoși nu trebuie să vorbim rău, și nici să ne uităm cu mânie la ei sau să refuzăm a avea afaceri cu ei, ci trebuie să le reținem părtășia deosebită și politețea care sunt cuvenite fraților din Noua Creație care posedă Spiritul sfânt și iubirea, bucuria și pacea acestuia.

Dacă B ar refuza să asculte Biserica și să înceteze a mai face rău lui A, iar mai târziu s-ar căi și ar fi reprimit la părtășie deplină, ar trebui să se țină cont de neascultare ca un lucru împotriva lui, dacă vreodată ar fi nominalizat pentru datoriile de Bătrân. El ar trebui să manifeste o schimbare categorică înainte de a fi considerat potrivit pentru acel serviciu; deoarece, chiar dacă ar fi cu totul conștiincios, calea lui ar dovedi cel puțin că este mărginit în privința a ceea ce este drept acolo unde interesele sale personale ar fi implicate. Într-adevăr, a refuza să dea atenție sfatului a trei frați și a necesita aducerea celui greșit în fața Bisericii pentru judecare ar fi un indiciu nefavorabil, chiar dacă după aceea el ar asculta Biserica, s-ar supune și i-ar aduce despăgubiri lui A.

Vol. VI, pag. 583, par. 1, până la pag. 586 — Amestec conștiincios (vezi întrebarea nr. 33):

„Amestecul în treburile altora” este aspru mustrat de către apostol, ca fiind cu totul nepotrivit cu noua minte a Creației Noi (1 Tim. 5:13; 1 Pet. 4:15). Un amestecător în treburile altora este unul care se ocupă de afacerile altora, cu care propriu-zis n-are câtuși de puțin de-a face. Chiar și „fiii veacului acestuia” sunt destul de înțelepți în generația lor, ca să discearnă că pe durata scurtă a vieții prezente o persoană cu minte rezonabil de sănătoasă are suficient cu ce să se ocupe în a-și vedea de afacerile ei cum se cuvine; și dacă ar da atenție suficientă afacerilor altora, ca să fie cu totul competentă să-i sfătuiască și să se amestece în preocupările lor, în mod sigur și-ar neglija într-o măsură propriile afaceri. Cu mult mai mult Creaturile Noi, concepute de Domnul pentru spiritul minții sănătoase, ar trebui să-și dea seama de acest adevăr, și, pe lângă aceasta, că au mai puțin timp decât lumea să se amestece în afacerile altora, timpul lor nefiind al lor, datorită consacrării depline Domnului și serviciului Său, a timpului, talentului, influenței lor, a tot ce au.

Aceștia, chiar dacă le lipsește în mod natural mintea sănătoasă asupra acestui subiect, vor fi constrânși în direcția corectă prin poruncile Scripturilor și prin aceea că-și vor da seama că timpul pentru împlinirea sacrificiului lor prin legământ este scurt. Ei ar trebui să-și dea seama și că Regula de Aur, cerută de la Noua Creație, interzice orice este înrudit cu amestecul în treburile altora. Desigur că ei n-ar aprecia dacă alții s-ar amesteca în afacerile lor, și ar trebui să fie la fel de atenți să le facă altora ce le-ar plăcea să le facă alții lor. Apostolul și-a dat seama însă că reversul acesteia este spiritul lumesc general, și ca atare, sfătuiește pe sfinți să studieze, să practice, să învețe în privința aceasta. Cuvintele lui sunt: „Căutați să trăiți liniștiți, să vă vedeți de treburi”. 1 Tes. 4:11.

Această dispoziție naturală, de a fi atent la afacerile altora, de a întinde mâna să corecteze pe alții și de a scoate paiul din ochiul fratelui neglijând bârna din ochiul său, așa cum a ilustrat Domnul această chestiune (Mat. 7:3-5), atacă uneori Noua Creatură într-o formă ciudată. Își închipuie că este de „datoria” sa să sfătuiască, să scotocească, să investigheze, să certe, să mustre. Meditând la această chestiune, se convinge pe sine că a nu face astfel ar fi păcat; și astfel acesta devine, cum s-ar zice, un amestecător conștiincios în treburile altora, sau un băgăreț — unul al cărui obicei de a se amesteca devine îndoit de puternic și de agresiv printr-o conștiință dezinformată și greșit îndrumată. Aceștia, adesea oameni sinceri și buni, Noi Creaturi veritabile, sunt împiedicați de acest defect în tot ce încearcă să facă în serviciul Domnului. Fiecare ar trebui să se preocupe de sine și să învețe să aplice regulile dreptății și iubirii deja arătate. Ar trebui să-și educe conștiința ca să facă deosebire între datoria frățească și amestecul în treburile altuia; și după câte putem observa, majoritatea celor din poporul Domnului, precum și a celor din lume, ar constata că se ocupă cu mult mai puțin de ceartă, mustrare, găsire de greșeli și scotocire, după ce ar ajunge să aprecieze regulile dreptății și iubirii, așa cum sunt combinate în Regula de Aur și aplicate în afacerile vieții și în relațiile lor cu alții.

Este bine să întrebăm în privința oricărei astfel de chestiuni care ne trece prin minte: Este oare treaba mea? În relațiile noastre cu oamenii din lume, la o examinare atentă vom găsi în general că nu este treaba noastră să-i certăm sau să-i dojenim, să-i mustrăm. Noi am fost chemați de Domnul și ne-am îndepărtat de căile lumii pentru a urma pe calea îngustă; aceea este treaba noastră. Ar trebui să dorim ca lumea să ne lase în pace, ca să putem urma pe Domnul; la fel și noi, ar trebui să lăsăm preocupările lumii în pace, ocupându-ne de noi și adresând mesajul Evangheliei celui care „are urechi de auzit”. Lumea, nefiind chemată de Domnul și nefiind venită pe „calea îngustă", are dreptul să aleagă în privința propriei sale căi și are dreptul să aștepte ca noi să nu ne amestecăm, așa cum nici noi nu dorim ca ea să se amestece. Aceasta nu va împiedica lumina noastră să strălucească și astfel să exercităm indirect o influență continuă asupra lumii, chiar dacă nu vom mustra sau nu ne vom amesteca astfel în treburile altora. Acolo unde este o chestiune de afaceri, care ne interesează din punct de vedere financiar, nu va fi desigur amestec în treburile altora, ci va fi preocupare de treburile noastre, dacă vom da atenția cuvenită unei astfel de chestiuni. Nu înseamnă amestec nici dacă părintele va avea cunoștință și autoritate în privința tuturor intereselor care se ivesc în familie și în casă. Însă chiar și aici trebuie avute în vedere și conservate drepturile personale ale fiecărui membru al familiei. Soțul și tatăl familiei fiind recunoscut ca și cap al ei și principalul în autoritate, trebuie să-și folosească acea autoritate cu moderație iubitoare și considerație înțeleaptă. Individualitatea soției, gusturile și preferințele ei, trebuie să fie respectate de el, și, ca reprezentantă a lui, ea trebuie să fie autorizată cu putere și autoritate deplină în domeniul ei special, ca ajutoare și îngrijitoare a casei; iar în absența lui, ea trebuie să-i reprezinte pe deplin autoritatea în privința tuturor afacerilor familiei. Copiilor de asemenea, potrivit vârstei, trebuie să li se acorde o măsură considerabilă de intimitate și individualitate în afacerile lor, părintele exercitându-și doar autoritatea și supravegherea în legătură cu lucrurile care ar servi la ordinea și confortul casei, precum și la dezvoltarea cuvenită a membrilor ei în chestiuni mintale, morale și fizice. Copiii trebuie să fie învățați de timpuriu să nu se agațe unul de altul, nici să nu-și ia unul altuia lucrurile, ci să-și respecte reciproc drepturile și să procedeze amabil și generos unul cu altul, conform Regulii de Aur.

Nicăieri nu este mai important de reținut acest sfat împotriva amestecului în treburile altora decât în Biserică. Frații ar trebui să învețe repede, din Cuvânt și din învățătura și exemplul bătrânilor, că intenția divină nu este să se amestece unul în afacerile altuia, nici să se vorbească unul pe altul, dar că aici, ca și în altă parte, se aplică regula divină „să nu vorbească de rău pe nimeni”. Amestecul în treburile altora — gândirea și vorbirea despre afacerile particulare ale altora, cu care n-avem de-a face în mod direct — duce la vorbire de rău și defăimare, și naște mânie, răutate, ură, ceartă și diferite fapte ale cărnii și diavolului, după cum arată apostolul (Col. 3:5-10). Astfel se întâmplă că adesea se seamănă mici semințe de calomnie și se dezvoltă mari rădăcini de amărăciune, prin care mulți sunt mânjiți. Toți care au mintea cea nouă recunosc în mod sigur nocivitatea acestui rău și toți ar trebui să fie modele în casele lor și printre vecini. Mintea lumească poate recunoaște că uciderea și jaful sunt rele, dar se cere o concepție mai înaltă despre dreptate pentru a recunoaște spiritul Legii divine — că a defăima înseamnă a asasina caracterul, iar a fura bunul nume, indiferent sub ce pretext, înseamnă a jefui. Cei cu minte lumească înțeleg această chestiune într-o anumită măsură și sentimentele lor sunt reprezentate în cuvintele poetului: „Cel care-mi fură punga fură gunoi; ... dar cel care-mi fură bunul nume fură ceea ce pe el nu-l îmbogățește, dar pe mine mă lasă într-adevăr sărac”.