„NIMIC DIN CE AM NU SPUN CĂ ESTE AL MEU”

„Domnul a dat și Domnul a luat; binecuvântat să fie Numele Domnului.” Iov 1:21 .

R 5417a W. T. 1 martie 1914 (pag. 76-77)

Tot ce avem trebuie privit ca un dar de la Dumnezeu, fie că este mult, fie că este puțin. Darul lui Dumnezeu pentru primii noștri părinți a fost foarte generos — perfecțiunea vieții. Ei au fost făcuți în chipul și asemănarea lui Dumnezeu în carne — numai „cu puțin mai prejos decât îngerii”. Din pricina neascultării, această perfecțiune a fost pierdută. Ascultarea a fost condiția pe baza căreia lui Adam i-a fost permis să rămână în Grădina Edenului. Dacă ((1037)) era ascultător putea trăi și să se bucure de ea, putea umple pământul cu urmași și treptat să aducă toată lumea la starea binecuvântată pe care el însuși o avea în Grădină.

Când Adam a păcătuit, Dumnezeu l-a respins de la poziția de fiu. După aceea nimeni n-a fost numit fiu al lui Dumnezeu până când a venit Isus. Și de la Isus nimeni n-a fost numit fiu al lui Dumnezeu, cu excepția celor care au venit la Dumnezeu prin Isus și au fost acceptați de El. Adam a fost izgonit din căminul său Eden tocmai cu scopul de a aduce asupra lui pedeapsa păcatului — moartea. Îngerul Domnului l-a scos afară. Ne amintim expresia lui Dumnezeu despre aceasta: „În ziua în care vei mânca din el, vei muri negreșit” (Gen. 2:17). Procesul morții a început imediat și a continuat până s-a completat după o perioadă de 930 de ani.

Pentru că pedeapsa păcatului a fost moartea, din mila Sa, Dumnezeu a îngăduit primilor noștri părinți să mai trăiască după neascultare. Deși El a impus o pedeapsă asupra rasei noastre când i-a scos pe Adam și pe Eva din Eden, totuși de acel blestem a fost legată o binecuvântare. Când Dumnezeu i-a scos afară din Grădină, a spus: „Blestemat este acum pământul din cauza ta ... spini și pălămidă să-ți dea ... . În sudoarea feței tale să-ți mănânci pâinea, până te vei întoarce în pământ, căci din el ai fost luat; căci țărână ești și în țărână te vei întoarce”. Acesta a fost blestemul. Ei urmau să moară prin procese treptate.

Toate binecuvântările noastre sunt prin mila lui Dumnezeu

Adam și Eva puteau face tot ce le stătea în putere ca să-și prelungească viața, dar n-a fost posibil ca ei să trăiască până la completarea miei de ani, care constituie una din Zilele Domnului. Adam a trăit aproape o Zi întreagă, dar mergea treptat în jos, spre mormânt, tot timpul. Puterile lui mentale, morale și fizice slăbeau. Și astfel toată rasa este o creație care suspină.

N-a fost o sentință nedreaptă, nici o sentință incorectă. Este o favoare de la Dumnezeu chiar și faptul că avem viață. Privilegiul pe care ni-l dă de a trăi chiar și câțiva ani este un mare dar. Și așa este adevărat despre toți, cum a descris profetul Iov în relatarea experienței sale, că am venit în lume goi. Noi nu avem nimic ce să fie într-adevăr al nostru. Este din providența lui Dumnezeu că ne bucurăm de privilegiile pe care le avem.

Despre Iov a fost adevărat că prin permisiunea și mila Domnului a avut turmele, cirezile și copiii. Apoi a venit foc din cer și i-a ars oile și servitorii care le îngrijeau. Inamicii iau ucis cămilele, boii și măgarii și alți servitori. A venit uraganul și i-a ucis copiii. Dar Iov a spus: „Domnul a dat și Domnul a luat; binecuvântat să fie Numele Domnului”. Iov nu avea nici o pretenție la viață veșnică, deși avea speranță în ea. El și-a dat seama că tot ce avea aparținea lui Dumnezeu; nu era al său.

Viața și nemurirea n-au fost aduse la lumină până a venit Isus (2 Tim. 1:10). Marele Mesaj al mântuirii la care înainte s-a făcut numai aluzie a fost declarat clar la timpul cuvenit de către Isus. El a venit să-Și dea viața preț de Răscumpărare, să dea o viață corespunzătoare vieții pe care a pierdut-o Adam. Vedem frumusețea întregului aranjament, că după cum printr-un om a venit moartea, tot printr-un om trebuie să vină și învierea morților. „Căci după cum, prin neascultarea unui singur om, cei mulți au fost făcuți păcătoși, tot așa, prin ascultarea Unuia singur, cei mulți vor fi făcuți drepți” (Rom. 5:19) — eliberați de pedeapsa morții — și în cele din urmă vor avea înviere.

Cei care primesc întâi beneficiul acestei prevederi în Cristos sunt Biserica. Apostolul spune că suntem înviați cu El ca să umblăm în înnoirea vieții. Și avem credința că Dumnezeu este pe deplin capabil să completeze această înviere așa cum a promis. Noi nu pretindem că nu murim, ceea ce este contrar tuturor faptelor și Scripturilor. Dimpotrivă, admitem că murim. Dar credem că Cel care L-a înviat pe Isus din morți ne va învia și pe noi prin El. Isus a efectuat o ispășire pentru păcatele întregii lumi, pe baza căreia cei care cred acum pot avea împăcarea cu Dumnezeu. Și curând lumea va avea beneficiul lucrării ispășitoare a lui Cristos și ocazia împăcării.

Drepturile de viață pierdute pentru omenire

Speranța Bisericii este că ea va domni cu Cristos o mie de ani, va lega pe Satan, va ridica omenirea din păcat, durere și moarte, și după cum declară Scripturile, „va șterge lacrimile de pe toate fețele” (Isa. 25:8). Și aceasta este lucrarea lui Dumnezeu prin aceea că El a plănuit, a proiectat toată chestiunea. Este lucrarea lui Cristos prin aceea că El a cumpărat rasa și este Agentul Tatălui, care este „Începutul creației lui Dumnezeu”, „Începutul, cel Întâi-născut dintre cei morți, pentru ca în toate să aibă cel dintâi loc”; nu cel dintâi loc față de Tatăl, ci față de toți ceilalți. Apoc. 3:14; Colos. 1:18.

Noi putem vedea mai clar decât Iov că toate binecuvântările noastre sunt de la Dumnezeu, nu de la noi. Putem vedea mai clar fiindcă suntem concepuți de spirit. Noi știm că nu avem nici un drept. Tot ce putem face este să apelăm la mila lui Dumnezeu. Dar încă nu toți sunt în stare să audă Mesajul milei. „Dumnezeul veacului acestuia a orbit gândurile celor necredincioși.” 2 Cor. 4:4.

Și astfel numai cei ai căror ochi sunt unși în mod special pot vedea. După cum a spus Isus în zilele Sale: „Ferice de ochii voștri că văd și de urechile voastre că aud” (Mat. 13:16). Iar sf. Petru confirmă același gând despre orbire în privința celor care au răstignit pe Domnul: „Și ((1038)) acum, fraților, știu că din neștiință ați făcut așa, ca și mai-marii voștri”. Fapt. 3:17.

Așadar noi, din poziția noastră avantajoasă, încă mai mult decât Iov, putem adopta o supunere perfectă indiferent ce experiențe Dumnezeu în înțelepciunea și iubirea Sa vede potrivit să permită să vină peste noi. Dacă suntem copiii Lui, suntem deciși să acceptăm toate experiențele noastre ca fiind din providența, ordinea și aranjamentul Său.

„Nimic din ce am nu spun că-i al meu, Ci este pentru Dătătorul;
Inima, puterea, tot ce am
Sunt ale Sale veșnic.”