PRIVELIȘTE DIN TURNUL DE STRAJĂ

„În toane rele”

R 5448 W. T. 1 mai 1914 (pag. 131-134)

Presimțirile Ducelui de Bedford

Într-o scrisoare de scuze pentru absența sa la cina Asociației Muncitorilor Unioniști din Bletchley (Bedfordshire), Ducele de Bedford zice:

„Perspectivele cu care începe 1914 nu sunt nicăieri încurajatoare. Neliniștea predomină în fiecare parte a globului locuit — din China până în Peru. Dificultățile Marii Britanii sunt la fel de mari, dacă nu mai mari decât cele ale vecinilor ei, și mijloacele ei de apărare sunt mai puține, căci Constituția ei a fost în mod intenționat distrusă pentru a servi cauzei partidului.

Camera Lorzilor este păstrată numai ca să furnizeze Partidului Radical bani pentru scopuri electorale. Camerei Comunelor i s-a pus botniță la gură și este sufocată, iar reprezentanții salariați ai electoratului servesc electoratul sau își câștigă salariile, nu cu creierul sau cu judecata, ci cu picioarele; ei intră în grupurile de interes ale votanților oricând le dau ordine Organizatorii din partea Guvernului. Legislația este o chestiune doar de pingele.

Când prevederile constituționale sunt înlăturate și nu este la îndemână nici o îndrumare, singura metodă care rămâne pentru exprimarea nemulțumirii este războiul civil. Aceasta găsim noi acum.

Acum un nou pericol se conturează înaintea noastră. Pare ca și cum problema apărării navale ar fi neglijată, că un corp de oameni condus de persoane cu nume ostentativ germane pot continua să susțină Partidul Radical. Și între timp prin apeluri perseverente la invidie, ură și lăcomie, miniștrii au stricat calmul națiunii. Națiunea nu numai că și-a pierdut cumpătul, dar este în toane rele”. London Daily Mail.

* * *

Cele mai sus menționate arată unele din necazurile prinților și aristocrației lumii. Nu putem evita un sentiment de adâncă compătimire pentru aristocrație în starea ei actuală. Cu mult timp în urmă, Isus a prezis condițiile zilelor noastre spunând, în special despre bogați și cei cu titluri: „Oamenii își vor da sufletul de groază în așteptarea lucrurilor care vor veni pe pământ” — peste societate. Aristocrația s-a bucurat atât de mult de privilegii speciale încât este un lucru normal ca ei să simtă că aceste privilegii sunt ale lor prin drept divin.

Pe de altă parte, omenirea află cum a intrat stăpânirea pământului în timpurile din vechime în posesia unor atât de puțini oameni. Ei află că în timpurile mai puțin civilizate cei mai educați și mai influenți au adunat treptat proprietate și titluri în mâinile lor. Acestea au fost transferate copiilor lor din generație în generație, și au fost întocmite legi care să le recunoască titlurile, până când acum orice alte legi care în vreo măsură le abrogă titlul, sau le limitează privilegiile, sunt considerate a fi nedrepte, stricate — furt.

((980))

Multe pot fi spuse de ambele părți ale chestiunii. Noi trebuie să considerăm felul cum vede Dumnezeu situația și legătura întregului cu Regula de Aur — Legea divină. Văzând problemele din acest punct de vedere, majoritatea poate să fie de acord că dacă în trecut a existat o scuză pentru uzurparea titlurilor, privilegiilor și posesiunilor pământului, acele privilegii vor înceta odată cu schimbarea condițiilor. Cu alte cuvinte, dacă a existat în trecut un timp când masele populare au fost prea ignorante sau prea superstițioase pentru a aprecia autoguvernarea și a o exercita în mod corespunzător, și dacă la acel timp a fost în interesul tuturor ca pământul și privilegiile să fie luate de cei mai potriviți din rasă pentru bunăstarea generală, aceasta nu înseamnă că lucrurile trebuie să continue așa pentru totdeauna. Înseamnă mai degrabă că odată cu educația generală și cu pregătirea generală pentru autoguvernare toate aceste privilegii trebuie să fie cedate sau abrogate.

Perspectiva potrivită a situației

Să expunem chestiunea în alți termeni: Dacă cei educați din trecut au crezut că ei urmează Regula de Aur acaparând pământ și autoritate, aceeași Regulă de Aur ar cere ca puterea lor să fie folosită în interesul și binele public — ca publicul să fie educat și ca, pe măsură ce masele devin capabile de autocontrol, puterea și autoritatea să le fie predate treptat lor. Întreaga problemă, conform acestui standard al Regulei de Aur, ar fi deci: Au atins masele deja acel grad de dezvoltare care să le permită să se descurce singure, sau aristocrația să continue să conducă sub motivul că publicul nu este competent — nu este destul de înțelept să-și administreze bunurile proprii?

Când majoritatea oamenilor vor ajunge la concluzia că sunt competenți să-și administreze bunurile, și când vor afla că Dumnezeu a dat pământul și bogăția lui nu doar celor puțini, ci celor mulți — atunci poporul va prelua moștenirea lui și își va exercita controlul; și în acea măsură titlurile de lorzi, nobili, duci, regi și împărați vor fi numai amintiri goale ale unui timp mai întunecat. De atunci încolo, fie prin Parlamente fie prin Congrese, poporul își va administra propriile afaceri, folosind votul pentru acel scop.

Această stare a lucrurilor, care vine peste lume treptat, este în mod evident foarte corectă, foarte în acord cu Regula de Aur. Este adevărat, ar fi părut mai nobil dacă aristocrația cu titluri ar fi predat în mod voluntar poporului drepturile lui. Dar trebuie să ne amintim că toată omenirea este prin naștere egoistă, și prin urmare înclinată să privească chestiunile din punctul de vedere al propriului ei interes și din cel al familiilor lor. A fost bine pentru pacea lumii că această predare a drepturilor poporului a înaintat treptat, mai degrabă decât printr-o revoluție violentă. Pas cu pas poporul și-a luat înapoi drepturile, în măsura în care oamenii au devenit destul de inteligenți să le aprecieze. Poate uneori în zelul lor au dorit prea mult sau au căutat să pună mâna pe prea mult, sau cel puțin au căutat să ia mai mult decât erau competenți să folosească în mod înțelept.

Nu este de mirare că mulți din aristocrație se simt profund mâhniți, cum se simte și Ducele de Bedford. Nu este de mirare că mulți dintre ei au presimțiri sumbre în privința viitorului. Nu este de mirare dacă li se pare că dreptatea este încălcată. Ei au pierdut perspectiva corectă a situației. Nu reușesc să vadă că în calitate de frați mai mari pentru restul rasei ar trebui să recunoască faptul că masele nu mai sunt „ca vitele necuvântătoare, mânate din spate”. Ar trebui să recunoască faptul că în ultimul secol a avut loc o mare trezire și să fie la fel de doritori să predea moștenirea fraților lor, după cum aceștia din urmă sunt doritori să o primească.

Popoarele grăbindu-se spre Armaghedon

Bătălia politică ce s-a desfășurat în Marea Britanie în ultimii ani, și în special în ultimii doi ani, provoacă uimirea lumii. Regii, prinții și nobilii sunt alarmați, temători de rezultate. Numai Biblia clarifică situația. Numai ea ne arată că minunatele schimbări ale zilelor noastre însoțesc transferul împărățiilor acestei lumi ca să devină Împărăția iubitului Fiu al lui Dumnezeu.

Să nu fim însă greșit înțeleși: Noi nu gândim că schimbarea partidelor sau a conducătorilor de partid sau a politicilor partidului din Marea Britanie, sau din oricare altă națiune, va face acea țară o națiune sfântă, un membru al Împărăției lui Dumnezeu. Într-adevăr, nu avem nici un motiv să credem că socialiștii în ansamblu ar da sau ar putea da lumii binecuvântarea unui guvern pământesc perfect, ar stabili drepturile umane etc. Dimpotrivă, trebuie să ne amintim că deși regii și prinții au guvernat uneori cu mână tare, cu toate acestea, în anii recenți cel puțin, ei au găsit necesar să dea poporului și intereselor lui o mai mare considerație decât oricând înainte; și că experiența și educația lor fără îndoială îi califică peste media semenilor lor pentru conducerea marilor probleme de importanță națională.

Pe lângă aceasta, schimbarea bruscă va implica nu numai o mare greutate pentru acești domni ai pământului, dar probabil și o mare suferință și greutate pentru mase. Într-adevăr, tocmai aceasta ne arată Biblia. Noi trăim în timpul prezenței lui Cristos. Alegerea Bisericii lui Cristos pentru a fi Mireasa-Consoartă în Împărăție este aproape completă. Împărăția va fi, prin urmare, stabilită curând. Dar acei care au putere și autoritate, nedându-și seama de aceasta, țin cu tărie de tot ce a fost acaparat de strămoșii lor în condiții diferite.

După înțelegerea noastră, Biblia învață că acest conflict de interese este pe cale să precipite un mare Timp de Strâmtorare, asemenea căruia nu a mai fost niciodată înainte (Daniel 12:1). Nimeni nu dorește necazul, toată lumea va suferi din cauza lui și totuși toată lumea se grăbește spre el. Atât aristocrația, cât și masele sunt îmboldite de frică. Primilor le este frică de pierderea tuturor lucrurilor pământești; cei din urmă înțeleg că banii lumii și pământul, baza întregii averi, sunt în posesia aristocrației.

Masele își dau seama că lumea, având aceste binecuvântări bogate pe care Dumnezeu le-a ((981)) revărsat peste ea în ultimul secol prin creșterea cunoștinței și a invențiilor, devine fabulos de bogată; și că aceste bogății gravitează spre aceleași mâini care stăpânesc pământul. Ei se tem că dacă nu folosesc ocaziile care trec acum, ei sau copiii lor vor deveni în timp iarăși sclavi sau iobagi. De aceea este tărăboiul de vorbe și conflictul dintre clase care ne grăbesc spre vârtejul marelui Armaghedon. Apocalipsa 16:16.

Limita extremă a omului — ocazia lui Dumnezeu

Deși suntem fără putere ca să împiedicăm pe vreuna dintre părți, suntem profund interesați de ambele și înțelegători față de ambele; cea mai bună consolare a noastră pe care o putem oferi ambelor părți din conflict este cea pe care o luăm din Biblie. Ea ne spune că în cea mai întunecată oră, când patima umană va fi ajuns la punctul ei culminant în anarhie, va mai fi totuși o speranță — cea mai strălucitoare dintre toate speranțele. După ora întunecată de necaz va veni răsăritul glorios al Împărăției Milenare, care va risipi ignoranța și superstiția de pe Pământ. Atunci Împărăția, punând o stăpânire fermă asupra rasei, va conduce în mod corespunzător omenirea spre înălțimile depline ale perfecțiunii pierdute în Eden, dar răscumpărate pentru toți la Calvar. Cu o astfel de speranță putem foarte bine să ne păstrăm sufletele în pace, așteptând un rezultat atât de glorios al Planului Divin.

Deși noi nu trebuie să fim activi de nici o parte în conflict, nu putem fi fără un profund interes față de ambele părți; și noi trebuie, în măsura ocaziilor și influenței noastre, să spunem veștile bune ale Împărăției care vine tuturor luptătorilor din acea bătălie care au urechi de auzit. În orice măsură vor putea să audă, să creadă, ei vor avea binecuvântare, pace, mângâiere. Partea Bisericii este să fie credincioasă principiilor caracterului divin și să facă cunoscut Programul Divin, să panseze pe toți cei cu inimile zdrobite cu Mesajul binecuvântat al milei divine și să învețe pe toți lecția îndurării răbdătoare, a loialității și a credincioșiei. Nouă ne aparține, cum spune apostolul, „să facem bine la toți oamenii, dar în special Casei Credinței”.

Dacă punctul culminant a acestei strâmtorări va fi sau nu va fi atins în 1915, nu este pentru noi să spunem. Să nu avem nici o dorință în privința acestui subiect, decât să se facă voia lui Dumnezeu. În timp ce observăm schimbările rapide care au avut loc în sentimentul public din Marea Britanie în ultimul an, nu ne putem îndoi că dacă Timpurile Neamurilor expiră odată cu sfârșitul acestui an, 1914, o foarte scurtă perioadă ar putea îndeplini inaugurarea deplină a Zilei Mâniei, în care, după cum a fost arătat înainte în imaginile Bibliei, cerurile eclesiastice și pământul politic vor fi mistuite întro revoluție sălbatică a patimii umane, care va topi în întregime, sau va dezintegra elementele care compun ordinea prezentă de lucruri — elementul social, elementul politic, elementul financiar, elementul eclesiastic. Totuși, noi știm că marele Dumnezeu al Iubirii este atât de înțelept încât El a cunoscut cu mult înainte fiecare aspect al marelui conflict și conflagrație; și că aranjamentele Lui sunt largi pentru oprirea necazului la timpul potrivit, prin stabilirea Împărăției dragului Său Fiu cu putere mare și glorioasă.

Noi ne îndeplinim promisiunea

Am așteptat ca, dacă Timpurile Neamurilor se vor sfârși în acest an, aceasta să însemne desigur ca toată clasa Miresei să participe la schimbarea Primei Învieri din stările pământești în stările cerești înainte de sfârșitul anului curent. Deși acest lucru n-a fost declarat în mod hotărât, a fost arătat a fi o concluzie logică. Acum nu pare să fie așa. Vedem Scripturi care încă nu s-au împlinit și care, suntem convinși, nu și-ar putea găsi împlinirea înainte de sfârșitul acestui an.

Desigur, convingerea noastră în această privință nu este mai puternică decât a fost înainte în direcția opusă. Desigur, la Dumnezeu toate lucrurile sunt posibile. Desigur, Scripturile ne spun foarte clar că această catastrofă va veni deodată — „ca durerile peste femeia însărcinată” — la un moment la fel de neașteptat pentru mamă ca și pentru alții. Prin urmare, nu este imposibil ca toate așteptările noastre să se împlinească înainte de sfârșitul acestui an. Noi considerăm însă că aceasta este foarte improbabil. Dorim ca toți cititorii noștri să știe aceasta, indiferent ce influență ar avea asupra planurilor și aranjamentelor lor.

În ceea ce-l privește pe editor, el va fi la fel de mulțumit să se facă voia Domnului într-o privință ca și în cealaltă. Într-adevăr, dacă ni s-ar îngădui să ne exprimăm în deciderea chestiunii, ne-ar fi frică să exercităm un astfel de privilegiu. Poetul a exprimat gândul acesta spunând:

„Ne este frică să atingem
Lucruri care implică atât de mult.”

Dacă anul va trece fără vreo manifestare specială a favorii divine față de Biserică în privința schimbării învierii de la natura pământească la cea spirituală, vom ști că noi am greșit în judecată în privința timpului când acest eveniment glorios ar putea fi așteptat. Marele fapt va rămâne totuși, că speranța Bisericii lui Dumnezeu este schimbarea învierii, „când acest muritor va fi îmbrăcat în nemurire” — „schimbat într-un moment, într-o clipeală de ochi”. Dacă aranjamentul lui Dumnezeu este ca noi să rămânem mai mult de această parte a vălului, nu ne îndoim că El va avea ceva serviciu pe care noi săl facem aici. Și fie că serviciul nostru este de această parte a vălului, fie că este de cealaltă, noi trebuie să fim pe deplin mulțumiți, știind că El este prea înțelept ca să greșească; nici să nu deplângem înțelegerea noastră greșită. Mai degrabă să ne bucurăm și să ne veselim și să continuăm activi în serviciul divin, la fel de bucuroși să servim de o parte a vălului ca și de cealaltă, cu asigurarea că voia lui Dumnezeu se face în noi.

Există totuși o posibilitate ca noi să nu fi greșit în privința timpului, ci să fi greșit în privința lucrurilor așteptate. De exemplu, se poate ca Timpurile Neamurilor să expire în anul acesta, dar ca Domnul să nu le deposedeze, nici să le ia ((982)) stăpânirea pământească atât de repede cum neam așteptat. Gândindu-ne că ele au avut putere timp de 2520 de ani, deposedarea într-un singur an ar putea părea foarte bruscă — de fapt, a o realiza în cinci sau zece sau douăzeci de ani s-ar putea să fie un timp rezonabil.

Secarea apelor Eufratului
Apocalipsa 16:12
Viața bisericii în Germania

Germania este copleșită de un potop de necredință, fără egal în întreaga sa istorie. Federația Monistă se străduiește să atragă împreună straturile educate ale poporului într-o falangă solidă împotriva creștinismului. Social-Democrații împing masele generale la ură fanatică împotriva bisericii și a statului, și de la amvoane se răspândește un liberalism care este aproape complet lipsit de Spiritul Evangheliei.

Deși în cercurile de credincioși se fac eforturi serioase pentru mântuirea individuală și în popor se face lucrare misionară, pentru a stăvili fluxul distructiv, devine tot mai evident în fiecare zi, că „Biserica de Stat este condamnată în lupta ei cu Necredința”.

Greva generală împotriva bisericii este cel din urmă slogan. „Cei fără crezuri” (Moniștii) aliați cu Socialiștii, au convocat adunări populare la Berlin, Brunswick și Saxonia, la care au fost folosite toate mijloacele de instigare într-un apel pentru separare de Biserica de Stat. La aceste mitinguri peste 1300 de persoane au semnat o declarație anunțând intenția lor de a se separa de biserică. Au mai urmat patru mii, și conform rapoartelor curții judecătorești primite spre sfârșitul lui decembrie, au avut loc 17.000 de retrageri până în 23 decembrie, iar în ziua de după Crăciun încă 8000 și-au anunțat intenția. Acestea sunt cifre alarmante!

Pentru Socialiști, Boicotul Bisericii este o chestiune de campanie politică. Ei năzuiesc să priveze biserica de veniturile ei și astfel să ducă la împovărarea statului.

Următoarele rapoarte de presă pot servi ca o ilustrație tipică a modului de procedură la astfel de mitinguri. Dr. Liebknecht a spus: „Biserica (în special Biserica de Stat Prusacă) nu este o instituție religioasă, ci o instituție pur politică. Ea constituie o blasfemie împotriva pretențiilor creștinismului timpuriu. Ea nu năzuiește spre unirea mai strânsă între oameni și spre dezvoltare, ci este un instrument conștient al clasei conducătoare pentru opresiunea maselor, și susține netulburat elementul capitalist sub protecția statului. Ca atare biserica este și un meterez al militarismului. Pe de altă parte, așanumitul Stat Creștin Prusac este numai un stat al claselor, clădit pe canonizarea acelor «comori pe care le strică moliile și rugina». Scopul nostru este deci să minimalizăm acest Stat Prusac. Un mijloc pentru acest scop este o grevă în masă, care este inevitabilă.

Între timp însă, „Boicotul Bisericii” este un mijloc și mai convenabil și nu mai puțin eficient ca atac politic violent. Prin aceasta biserica poate în cele din urmă să fie înfometată financiar. Oricine s-a despărțit de biserică în inimă și continuă să rămână în ea, este un ipocrit. Ieșiți din Biserica Militară Prusacă! Ieșiți din biserică și astfel din Statul Feudal Prusac!” După acest raționament au urmat aplauze furtunoase.

Al doilea vorbitor socialist al zilei a rezumat problema astfel: „Oricine nu se desparte de biserică, neavând nimic în comun cu ea, este un om de nimic! Orice socialist trebuie să se despartă, căci biserica combate socialismul prin orice mijloc disponibil”.

Post scrie: „Am participat la una din cele douăsprezece Adunări Populare convocate de către «cei fără crezuri». Ne-am așteptat dinainte la o seară dezagreabilă. Nu vom spune nimic despre remarcile sarcastice ale celor doi vorbitori, care nu au avut nici un cuvânt vrednic de laudă la adresa bisericii, și care păreau să cunoască numai clerici, dar nici un slujitor. Faptul dureros a fost mai mult decât evident, că Socialismul este numai un alt nume pentru necredință. Dar un lucru ne-a îngrozit cu adevărat: Un astfel de grad de vulgaritate, o astfel de degenerare a minții, nu am gândit că sunt posibile! Fără excepție, oricine, care chiar printr-o vagă aluzie a încercat să ia poziție pentru biserica sa, a fost huiduit, fluierat de la tribună și supus la invective murdare. În timp ce se apela la sentimentele adevărate, lăuntrice ale omului, presupunând că fiecare om trebuie cel puțin să aibă o credință în ceva mai înalt, «Ptiu!” a izbucnit dintr-o mie de piepturi, fluierături ascuțite au fost scoase și huiduieli și hohote tari au salutat o astfel de încercare. Părea că te găsești într-o adunătură de criminali, și nu printre oameni cu sentimente și rațiune.

Pentru a ilustra: Când un pastor s-a urcat pe podium, s-au auzit următoarele: «Uite-l cum arată!» «Bătrânul pilot spre cer!» Și din altă parte a sălii în aceeași seară am auzit următoarele cuvinte adresate pastorilor: «Zdrențe blestemate!» «Porci de preoți!» Un domn care a intervenit a fost admonestat cu țipătul: «Afară cu mutra pastorului!» La un moment dat a ajuns la urechile noastre o exclamație vulgară, una din «pleava societății», total nepotrivită pentru a fi tipărită.

Pastorii au fost invitați. Câțiva oameni curajoși au trecut printre rândurile de bătăuși și și-au asumat dificila sarcină de a obține o audiere printre aceste valuri urlânde. Apoi unul dintre ei s-a urcat la tribună, un caracter energic, a cărui expresie facială blândă invita numai la împăcare; cu cuvinte liniștite, bine cântărite (Pastorul Le Seur din Gross Lichterfeld, Berlin), a încercat să explice adunării seriozitatea problemei cu care agitatorii fără nici un scrupul jucau aici fotbal. El a admis deschis că Biserica de Stat dădea dovadă de greșeli grave. S-a retras în mijlocul unui potop de batjocuri, ridiculizări și insulte. Apoi a venit o femeie din clasa muncitoare. Ea a țipat la pastori, care stăteau aproape de scaunul vorbitorului: «Pot să cred în zece mii de diavoli în această lume, dar nu în Dumnezeul tău, domnule pastor!» Și masele au aplaudat cu țipete”.

În Vossische Zeitung, prof. Oswald, Președintele Federației Moniste, și-a exprimat scopul pe care îl urmărea prin Mișcarea Separatistă, după cum ((983)) urmează: „Până acum toate încercările de emancipare de sub conducerea bisericii prin știință au fost limitate la «păturile superioare» relativ mici ale celor educați. Mișcarea actuală este caracterizată prin aceea că ea are priză nu numai la cei influenți, ci și la un număr foarte mare din poporul nostru, din munca organizată. Dacă mișcarea actuală ia proporția unei avalanșe, ceea ce este foarte probabil, în scurt timp nu va mai fi o chestiune de mii sau zeci de mii, ci de milioane”.

Într-un articol, „Decăderea Bisericii de Stat”, Die Welt scrie în încheiere: „Conducerea «liberalilor» îi incită pe «pozitiviști» să părăsească Biserica de Stat. Deși pe de altă parte «indiferenții» pleacă într-un număr care crește mereu. Drept rezultat, putem ajunge în final la o stare de lucruri în Berlin, când Biserica de Stat va cădea”. Traducere din Der Apologete, Cincinnati, Ohio.