Vol. 10 Martie-Aprilie 2003 Nr. 3

Întoarcerea Bisericii din pustie

R5628 W. T. 1 februarie 1915 (pag. 45-46)

O stare de pustie este o stare de separare de binecuvântările civilizației; este o stare de despărțire, o separare de lume. În cazul Bisericii, citim că Domnul i-a dat două aripi, ca să poată merge în pustie 1260 de zile simbolice sau ani. Evident că ea a mers în starea de pustie din voința ei, și în mod voluntar s-a exilat de la privilegiile și avantajele societății lumii; ea a suferit o exilare sau o separare generală.

În relatarea despre Ziua tipică a jertfelor de Ispășire citim că țapul ispășitor a mers în pustie, dar n-a mers voluntar; a fost trimis. În antitip, clasa credincioasă, consacrată, merge în pustie voluntar, în timp ce alții vor merge prin constrângere. Două clase vor avea însă experiențe similare. Experiențele Bisericii au fost necazuri produse din cauza credincioșiei lor pentru Domnul și pentru Adevăr. Poporul Domnului poate fi în această stare de pustie chiar dacă este înconjurat de toate problemele din lume. Noi suntem separați de lume; suntem în lume, dar nu din ea — suntem izolați.

În cartea Apocalipsei citim că Biserica a fugit în pustie pentru 1260 ani, și că în timpul unei perioade similare un mare sistem a avut controlul afacerilor. Această perioadă, noi înțelegem că a început în 539 d. Cr. și s-a terminat în anul 1799. Aceasta a fost o perioadă de exilare, numită stare de pustie, dar nu neapărat de persecuție. Se poate merge în stare de pustie și să nu fii persecutat — să nu fii împușcat, să nu fii spânzurat sau ceva de felul acesta. Prin urmare, starea de pustie nu cuprinde ideea de persecuție, ci numai de separare.

În limbaj figurat, cetatea reprezintă onoare, distincție și proeminență în lume, în timp ce pustia înseamnă starea contrară — aceea de a fi ignorat, exilat etc. În timpul celor 1260 de zile simbolice, Biserica a fost în stare de exilare. Guvernele nu i-au dat nici o atenție; dar, pe de altă parte, ele au dat multă atenție marelui sistem care s-a înălțat și a devenit ,,cetatea cea mare care are stăpânire peste împărații pământului” — Babilonul mistic.

Întoarcerea din pustie

La sfârșitul acestei perioade, începând cu 1799, concepția potrivită despre Biserică a fost mai bine recunoscută de către lume în general, când puterea papalității a fost zdrobită, când papa a fost dus prizonier în Franța. Atunci națiunile au înțeles că au greșit mai mult sau mai puțin în privința faptului că papa este reprezentantul lui Cristos. De atunci înainte papalitatea, ca un mare sistem, n-a mai avut puterea de a persecuta, ci a fost obligată să concureze cu altele. Denominațiile baptistă, metodistă și altele, au prosperat în această perioadă și lumea le-a recunoscut în aceeași măsură în care a recunoscut papalitatea.

Papalitatea însă n-a mers în pustie; dar protestantismul a ieșit din starea de pustie, ca să fie mai special recunoscut de oameni și de guvern. Aceasta a continuat destul timp și Biblia a fost mai general recunoscută decât înainte. La scurt timp după 1799 au început să fie organizate Societățile de Biblii. Biblia a fost adusă la mare proeminență. Vechiul și Noul Testament, cei doi martori ai lui Dumnezeu, au fost înălțați la cer. Cei care au susținut Biblia au ieșit în lumină deplină. Studenții Bibliei și studiul Bibliei au ajuns să fie mai aprobați ca niciodată înainte. Bibliile au fost tipărite și fiecare a favorizat studiul Bibliei.

Nu este nici o declarație scripturală că Biserica va merge înapoi în starea de pustie. ((686)) Referința noastră la o a doua experiență de pustie se bazează pe imaginea simbolică a zilelor noastre care ne este dată în experiențele lui Ilie profetul. Ilie, reprezentând Biserica adevărată a lui Dumnezeu, fusese de o vreme profet adevărat. El nu era simpatizat de regina Izabela, care-l influențase pe regele Ahab împotriva lui. Regele i-a amenințat viața lui Ilie și el a fugit în pustie pentru 1260 de zile sau trei ani și jumătate. Aceste zile au fost simbolice pentru cei 1260 de ani în timpul cărora Biserica a rămas în starea de pustie.

La sfârșitul celor 1260 de zile din experiența lui Ilie, el s-a întors din pustie și a făcut o mare demonstrație. A dat pe față pe preoții lui Baal, care fuseseră favorizați de regina Izabela și de regele Ahab. Această manifestare a dus la o mare înălțare a Cuvântului lui Dumnezeu și la o mare cădere a preoților lui Baal. De atunci au fost obligați să stea în izolare. Poporul a spus: „Domnul este Dumnezeu”.

Noi înțelegem că toate acestea reprezintă cum Biserica adevărată, în 1799, s-a făcut ea însăși cunoscută înaintea regilor lumii și a reprezentat pe Dumnezeu și Biblia. Ilie a reprezentat Biserica adevărată; Izabela a reprezentat Sistemul Papal și alte sisteme strâns legate de el; Ahab a reprezentat guvernămintele, iar poporul lui Israel a reprezentat lumea. Biblia i-a fost impusă cu forța Izabelei și lui Ahab și tuturor. Cei doi martori au fost înălțați pentru că oamenii i-au remarcat.

A doua experiență a lui Ilie în pustie

Venim înapoi la ilustrație: Regina Izabela a reprezentat pe fiicele sale, pe cei de felul ei, familia ei. Profetul Ilie a reprezentat pe poporul adevărat al lui Dumnezeu în timpul prezent. Regina nu l-a persecutat, ci l-a amenințat; și el a fugit iarăși în pustie — însă nu pentru o perioadă anumită de timp. Poporul în general n-a fost sub același fel de restricție ca mai înainte. Preoții lui Baal nu și-au recăpătat niciodată influența. Ilie a mers din nou în pustie și a fost hrănit acolo un timp; n-a fost hrana de dinainte, prin corbi, din timpul celor 1260 de zile, ci o hrană pregătită special pentru un timp.

După înțelegerea noastră, această hrană pregătită special pentru Ilie după experiența sa cu preoții lui Baal și după fuga sa de Izabela, reprezintă Mesajul special care hrănește acum poporul lui Dumnezeu. După ce Ilie a ajuns în pustie, a avut tendința să se simtă descurajat și a spus: ,,Destul! Acum Doamne ... ” — aceasta înseamnând descurajarea sa. Dar Domnul l-a întărit și i-a dat o hrană specială cu a cărei putere a mers la muntele Horeb. Acest munte reprezintă Împărăția lui Dumnezeu, Împărăția Mesianică. Și noi credem că prin această hrană spirituală noi suntem aduși acum la timpul când Împărăția trebuie să fie stabilită.

Când Ilie a ajuns la Muntele Horeb, Domnul i-a dat trei mărturii (1 Împărați 19:1-18). Vântul despicând munții reprezintă războiul prezent. Marele cutremur de pământ reprezintă simbolic o revoluție socială, asemenea căreia n-a mai fost niciodată în lume și care, credem noi, își are timpul să vină foarte curând. Aceasta nu va veni îndată ce va începe războiul, ci războiul trebuie să continue în timp ce are loc acest cutremur de pământ. Aceasta n-a fost totul. A treia demonstrație a fost un foc mare, care a mistuit totul înaintea lui. Acesta reprezintă anarhia larg răspândită care va fi în lume urmând revoluției sociale. Apoi, după foc, Ilie a auzit ,,un susur blând” reprezentând Puterea divină, care va aduce binecuvântări lumii.