NERECUNOSCĂTORUL, RĂZVRĂTITUL ABSALOM

2 Sam. 18:1-15

> Povestea lui Absalom — Cât de diferit a fost el de tatăl său — Ocaziile sale pierdute — Sfârșitul lui vrednic de dispreț, ca fiu trădător și neascultător care căuta sa ia viața tatălui său — Tatăl bărbatului — Responsabilitatea părinților — Copilul este ceea ce-l fac părinții — Eugenetica nu este suficientă

„Copii, ascultați în Domnul de părinții voștri căci aceasta este drept.” Efeseni 6:1.

R5700 W. T. 1 iunie 1915 (pag. 169-170)

„Mai mușcător decât gura șarpelui

este copilul nerecunoscător.”

Studiul nostru de astăzi discută despre moartea lui Absalom. Este destul de clar și fără comentarii. Totuși, va fi valoros pentru noi să privim în urmă la viața acestui tânăr prinț și să luăm aminte la unele din eșecurile lui. În primul rând, nașterea lui n-a avut loc sub auspicii bune. Mama sa, soția împăratului David, era fiica unui împărat păgân din apropiere. Se poate ca mama sa să fi fost frumoasă, probabil a fost, pentru că Scripturile arată că Absalom era un băiat frumos, un tânăr frumos, având un fel de-a fi plăcut, curtenitor și era un idol popular. El a avut dezavantajul de a fi membru al familiei regale, căruia nu i s-a cerut să lucreze cu sudoarea feței.

Absalom ne este adus cu proeminență în atenție prin uciderea fratelui său de tată, Amnon, ca să răzbune onoarea surorii sale. Pentru aceasta el a fugit sub protecția bunicului său. Astfel el a fost și mai mult îndepărtat de orice influențe bune care veneau din partea tatălui său și a adevăratei religii. După câțiva ani de absență, tatăl său, care n-a încetat niciodată să-l iubească și să-l plângă, a fost convins să-l invite pe Absalom să se întoarcă la Ierusalim — unde timp de încă doi ani a refuzat să-și primească fiul. Toate aceste influențe i-au fost nefavorabile tânărului, dar nici una din ele nu-i poate scuza trădarea față de tatăl său, împăratul lui Israel.

CONSPIRAȚIA LUI ABSALOM

În toată Țara lui Israel erau judecători pentru a lua hotărâri în cazurile obișnuite de nemulțumire; dar când hotărârile lor erau nesatisfăcătoare, se făcea apel la împărat ca la o curte superioară. Împăratul David era foarte ocupat cu pregătirea materialelor pentru Templu, care nu urma să se construiască decât după moartea lui. Aceasta se poate să-l fi împiedicat într-o oarecare măsură de la munca sa de judecător superior pentru popor, așa încât audierea unora dintre cazuri, ca la orice curte superioară, era amânată — celor nerăbdători să primească rezultatele dorite li se părea anevoioasă.

Însă nu suntem siguri că din partea împăratului David exista vreo lipsă cu privire la administrarea justiției. Știm numai că șiretul său fiu, Absalom, s-a făcut foarte popular. Era foarte binevoitor cu poporul, foarte familiar, totdeauna gata să le asculte plângerile; și el le răspundea foarte șiret, exprimându-și regretul pentru întârziere și spunând: Dacă aș fi împărat, ar fi diferit! Astfel, prin înșelăciune, intrigă, minciună, citim că „a furat inima poporului” de la tatăl său. Poporul chiar a început a gândi că dacă ar avea un astfel de om ca împărat, le-ar fi cu mult mai bine. Se pare că ei au pierdut cu totul din vedere faptul că Dumnezeu era Împăratul lui Israel, și că, așa cum spune Biblia, împăratul David ședea numai pe Scaunul de domnie al Domnului. 1 Cronici 29:23.

Absalom era un prinț impresionant, frumos, cu păr lung, ondulat. Mergea în carul său de luptă și înaintea lui erau cincizeci de alergători iuți, solii săi. Poporul nechibzuit admira aceasta; și se pare că cel puțin un om înțelept a fost atras de nebunia molipsitoare a acestei străluciri.

Absalom cunoștea sentimentele religioase ale tatălui său, pe care el se pare că nu le împărtășea deloc. El și-a dat seama probabil că nu va fi ales de tatăl său ca succesor și că timpul pentru un nou împărat nu era prea departe, deoarece împăratul David îmbătrânea. Urmând cursul lui Satan, de ambiție și neloialitate față de Dumnezeu, Absalom a devenit neloial față de tatăl său. El a recrutat o armată, s-a proclamat împărat și a făcut totul atât de repede și atât de amănunțit, având simpatia atât de multor oameni cărora le furase inima, încât împăratul David și armata lui activă și cei loiali de la curtea sa au fost nevoiți să fugă că să-și scape viața. Lecția noastră relatează bătălia care s-a dat între forțele superioare ale lui Absalom și forțele mai mici ale lui David, care însă erau soldați mai pregătiți. Biruința i-a revenit împăratului David. Absalom a fost ucis, în ciuda cererii insistente a lui David către soldații săi de a nu-l ucide pe tânăr, fiul său.

Ce contrast avem aici între omul după inima lui Dumnezeu și omul admirat de popor — scânteietor, atrăgător, ambițios, înșelător, intrigant, răzvrătit, care a căutat să ia viața tatălui său! Omul lui Dumnezeu, în ciuda slăbiciunilor sale, care au fost recunoscute și de care s-a căit, a avut o inimă loială lui Dumnezeu, fidelă ca acul către pol; și el a avut o iubire compătimitoare pentru fiul său care și-a găsit expresie în remarcabilul bocet: „Fiul meu Absalom! Fiul meu, fiul meu Absalom! Cum n-am murit eu în locul tău!”

UN PRINCIPIU FOARTE IMPORTANT

Voința umană este minunată, așa încât aproape putem spune că fiecare băiat este răspunzător de propria sa cale. Expresia noastră, om care se realizează prin propriile puteri, nu este deci foarte greșită.

Totuși, aceasta nu scuză părintele a cărui datorie este să se asigure că se naște în lume un copil potrivit, rezonabil înzestrat — nu numai frumos pe dinafară, dar și conștiincios, drept, loial lui Dumnezeu și principiilor dreptății. Nici nu scutește pe părinte de a-i forma copilului concepții de viață potrivite, de a-i da educație potrivită; pentru că Scripturile spun: „Învață pe copil calea pe care trebuie s-o urmeze și când va îmbătrâni nu se va abate de la ea”. Prov. 22:6.

((556))

Într-adevăr, este mare păcat că, cu toată propovăduirea și învățarea de secole întregi, atât de puțini părinți își dau seama de obligațiile lor față de copiii pe care-i aduc pe lume. Atât de puțini tați își dau seama că ei sunt protectorii și îngrijitorii soțiilor și a tuturor urmașilor lor; și nu numai că este datoria și privilegiul lor de a-și alege o soție nobilă, conștiincioasă, pentru a fi mama familiei, dar este și datoria lor de a o ține în condiții favorabile în timpul sarcinii și de a o ajuta în general să-și păstreze mintea și inima curate, iubitoare, nobile, loiale lui Dumnezeu și principiilor drepte, cu scopul ca copilul lor să aibă un început bun prin naștere, cu un caracter nobil — mai puțin marcat și pătat de păcat decât ar fi în alte condiții. Bine spun Scripturile, că oamenii pier din lipsă de cunoștință. Osea 4:6.

Este adevărat, de pretutindeni ni se impune atenției eugenetica; dar cu ce scop? Oricât de importantă este această învățătură cu privire la sănătate și la alegerea potrivită a partenerului de viață, devine nesemnificativă în comparație cu principiul pe care l-am specificat, și anume, că mintea mamei în timpul sarcinii își lasă amprenta și influențează favorabil sau nefavorabil caracterul copilului. Bineînțeles că n-ar fi posibil ca o mamă să dea naștere unui copil perfect; dar cu idealuri înalte, adevărate și neschimbătoare, fixate pe lucruri curate, nobile și bune, știm cu certitudine că copilul ei va beneficia mult, atât fizic și intelectual, cât și moral. Pe de altă parte, după cum am arătat în Fotodrama Creației, mama perfectă, Eva, a putut marca și a marcat pe fiul ei, Cain, cu o dispoziție de gelozie, de nefericire, care a sfârșit prin omorârea fratelui său.