((349))

Noua Creație - Studiul VII
Noua creație - Legea Noii Creații

> Scoaterea unei legi presupune capacitatea de a ține acea lege -- Legea divină așa cum a fost scrisă inițial -- O lege a vieții nu putea fi dată unei rase decăzute -- Răscumpărarea, nu prin lege, ci prin har -- Legământul Legii împlinit și Legământul Nou sigilat prin acel unic sacrificiu al lui Cristos -- Legea sinaitică numai pentru Israelul trupesc -- Legea Noului Legământ -- Porunca sub care se dezvoltă sfinții -- Noua Creație separată și distinctă în relația sa divină și în legământ -- Creșterea în aprecierea legii desăvârșite -- Alergarea la țintă și rămânerea cu fermitate la ea -- Regula de aur -- Legea desăvârșită a libertății

Scoaterea unei legi de către o autoritate competentă presupune din partea primitorului capacitate de a ține acea lege, sau unele aranjamente pentru absolvirea de ofensele comise sub acea lege. Scoaterea unei legi presupune posibilitatea încălcării ei, și, ca atare, o lege prevede întotdeauna pedepse. În cazul tatălui Adam, care, așa cum ni se spune, a fost creat în chipul și asemănarea lui Dumnezeu și asupra căruia a venit o sentință sau un blestem din cauza neascultării de voința divină, mergând în urmă cu analiza lucrurilor vedem că trebuie să i se fi dat o lege și că aceasta a fost suficient de explicită, altfel el nu putea fi condamnat pe drept ca încălcător al legii de către Creatorul său. Ni se spune clar că păcatul din Eden a fost neascultarea de porunca divină. Justețea sentinței cu moartea care a venit asupra lui Adam, și prin el în mod natural s-a extins asupra urmașilor lui, a implicat înțelegerea de către el a legii sub care era și faptul că el a încălcat-o cu bună știință: altfel greșeala ar fi fost a legiuitorului. Că Adam a fost în stare să primească legea divină și să i se supună este evidențiat și ((350)) prin faptul că n-a existat nici o prevedere de absolvire de sub acea lege -- nici un mijlocitor -- ci, ca rezultat al încălcării a venit asupra lui pedeapsa deplină.

Nu avem nici o relatare în sensul că Creatorul a prezentat tatălui Adam și mamei Eva un cod de legi scrise în piatră sau altfel; și un asemenea cod de legi fiind obișnuit astăzi, din cauza slăbiciunilor umane mulți nu pot vedea în ce manieră a avut Adam cel perfect o lege perfectă, sub care a fost încercat și condamnat din cauza eșecului. Este o greșeală să presupunem că legile trebuie să fie scrise pe ceva în exterior -- pe hârtie, piatră etc. -- și să nu ne dăm seama că o formă mai înaltă de scriere a Legii divine ar fi în crearea omului atât de în armonie cu principiile dreptății, încât ar fi potrivit să spunem că Legea divină -- aprecierea a ceea ce este corect și greșit -- a fost scrisă în organismul său perfect. În acest fel Legea lui Dumnezeu este scrisă în propria Sa ființă și în a tuturor oștilor îngerești, și astfel, de asemenea, Legea divină a fost scrisă în însăși constituția lui Adam și a Evei. Ei nu erau înclinați spre păcat. Erau mai curând înclinați spre dreptate. Ei au fost drepți, înconjurați de condiții drepte și perfecte, și conștienți de obligațiile față de Creatorul lor și de responsabilitățile de a se supune fiecărei porunci a Lui; și ei știau, nu în mod vag, ci precis, ce poruncise El. Prin urmare ei n-au avut scuze în încălcarea lor. Îndurarea i-ar putea scuza, pretinzând lipsa lor de experiență etc. în privința pedepselor, dar faptul că este posibil ca ei să nu fi înțeles pe deplin ce constituia pedeapsa pentru păcat nu schimbă celălalt fapt, că ei au deosebit calea corectă de cea greșită. Ei au știut că era corect să se supună lui Dumnezeu și era greșit să nu se supună -- cu totul aparte de aprecierea calamităților care aveau să urmeze nesupunerii. Apostolul confirmă relatarea din Geneza în toate aceste amănunte, zicând că „nu Adam a fost înșelat” -- că el a comis încălcarea cu bună știință, cu voia, și că astfel și-a atras blestemul, sau sentința păcatului cu voia, pe care o declarase Creatorul său mai înainte, adică moartea.

((351))

Privind astăzi în jurul nostru, aflăm că lumea în general a pierdut în măsură considerabilă această asemănare originară cu Dumnezeu în care au fost creați primii noștri părinți -- au pierdut mult mai mult decât aprecierea intuitivă a ceea ce este corect și greșit. Legea divină, odată implantată clar și distinct în natura umană, a fost în foarte mare măsură ștearsă în timpul celor șase mii de ani de „stăpânire a păcatului și morții”. Dumnezeu, prin comunicarea Sa cu unii din familia umană, a însuflețit într-o anumită măsură legea originară în multe inimi, reconstituind mai adânc sau mai puțin adânc diferitele trăsături ale dreptății; și totuși, chiar și printre cei mai civilizați și mai încreștinați, nimeni nu îndrăznește să se încreadă, fără rezerve, în propria sa judecată cu privire la ceea ce este corect și greșit în diferite probleme. De aceea noi trebuie să avem în față anumite norme divine la care să putem merge, și în conformitate cu ele să ne putem corecta felul cum evaluăm ceea ce este corect și greșit, și să le putem aduce mai aproape de reperul divin. Totuși, chiar și în cei mai degradați oameni din lumea păgână găsim adesea elemente de conștiință și desigur anumite concepții mai mult sau mai puțin primitive despre ceea ce este corect și greșit. Acestea sunt rămășițele deformate și stâlcite ale legii originare din ființa omului, el fiind creat în armonie cu aceasta, ca și „chip al lui Dumnezeu”. Apostolul se referă la această stare de lucruri printre păgâni, zicând: „Gândurile lor . . . sau se învinovățesc sau se dezvinovățesc între ele”. El spune că astfel ele „arată că lucrarea legii este scrisă in inimile lor” -- rămășițe ale legii originare, dovezi fragmentare că odată ea a fost înnăscută în omenire. Rom. 2:15.

Printre oameni sunt legi pentru călcătorii de lege și pentru cei care nu sunt călcători de lege -- (1) legi de cetățenie, care garantează viața, pacea, libertatea etc., pentru cei supuși, și care în mod corespunzător amenință pe încălcători cu pierderea libertății, privilegiilor etc., prin închisoare. (2) Legi care stăpânesc pe condamnați cu mai mare asprime dacă nu urmează o cale moderată, dar în nici un sens al cuvântului nu le oferă libertăți.

((352))

Tot așa este și cu legea divină. Avem la început legea originară sub care Adam a fost pus la încercare. La început el a avut privilegii și binecuvântări -- viață, pace, fericire și toate lucrurile necesare. Legea i le garanta pe acestea atâta vreme cât rămânea supus Creatorului său: și pentru neascultare a fost prevăzută o pedeapsă cu moartea -- „vei muri negreșit”; și această pedeapsă s-a extins în mod natural asupra urmașilor săi. Ca atare, de la încălcarea lui, Adam a fost vinovat, condamnat, lipsit de speranța vieții de care se bucurase înainte, lipsit de căminul său din Eden, lipsit de comuniunea avută înainte cu Creatorul său. Pământul nepregătit a fost marele lui penitenciar, iar mormântul, închisoarea lui continuă. Legea care stăpânise asupra lui se sfârșise acum, în sensul că ea nu-i mai oferea nici o speranță sau perspectivă de viață, ci îl condamnase deja la moarte. El nu mai era sub legea vieții și nici unul din copiii săi nu s-a născut sub legea vieții, sau cu vreo speranță sau perspectivă de a obține viață veșnică: toți erau prizonieri. Păcatul și moartea erau, figurativ vorbind, capturatorii, chinuitorii și gardienii lor.

Dar dacă legea originară nu mai putea acționa pentru ei, ci își exprimase deja răzbunarea împotriva lor, ei se găseau totuși sub anumite legi naturale. Ei au găsit că în starea lor de închisoare acționa o lege prin care fiecare încălcare a conștiinței, fiecare afundare mai adânc în ceea ce ei recunoșteau ca păcat, le aducea cu atât mai repede degradarea și moartea; și cu cât mai atent căutau să urmeze ceea ce ei recunoșteau a fi drept, cu atât mai mult găseau că starea lor de închisoare era mai favorabilă, deși nu era nici măcar sugerată vreo eliberare.

Apostolul sugerează că n-a fost posibil ca Dumnezeu să-i dea rasei noastre decăzute o lege a vieții. Ei erau condamnați în mod just, și atâta vreme cât acea condamnare rămânea, nu li se putea da nici o lege a cărei respectare să le asigure eliberarea din moarte. Înainte ca familiei umane să-i poată fi dată o astfel de lege a vieții, trebuia satisfăcută sentința primei legi și trebuia ridicat blestemul sau condamnarea ((353)) ei; apoi puteau fi făcute alte aranjamente, inclusiv oferte de viață veșnică bazate pe condiții -- dar nu înainte ca ispășirea pentru prima încălcare și anularea sentinței ei să fi fost efectuate. Domnul a făcut aluzii cu privire la intenția Sa de a efectua o astfel de ispășire pentru păcat, pentru a da omenirii altă ocazie de viață veșnică în locul celei date tatălui Adam și pierdute de el pentru sine și pentru urmașii săi. Însă făgăduințele divine au fost extrem de vagi, abia suficiente ca bază pentru speranță; ca atare, în virtutea făgăduințelor divine, se spune despre familia umană, fiind prizonieri sub controlul Păcatului și Morții, că sunt „prizonieri ai nădejdii”.

Una dintre aceste aluzii la o ispășire etc., a fost făcută în cuvintele Domnului atunci când a pronunțat sentința, când a declarat că sămânța femeii va zdrobi în cele din urmă capul șarpelui (Gen. 3:15). În acest limbaj misterios și figurativ Domnul vorbea despre răsturnarea puterilor răului, despre o biruință care trebuia să vină prin și pentru familia adamică. Această sămânță a femeii, după cum știm cu toții, și-a avut împlinirea în Cristos. După patru mii de ani de la degradare Dumnezeu a trimis pe Fiul Său, „născut din femeie”, și astfel membru al rasei condamnate și identificat cu ea, „pentru ca, prin harul lui Dumnezeu, El să guste moartea pentru toți” -- să plătească pedeapsa pentru fiecare om, să îndepărteze blestemul sau sentința morții de la fiecare om -- să acorde, prin urmare, fiecărui om o stare juridică ce ar permite să fie dată iarăși o lege a vieții -- respectarea ei aducând răsplata vieții veșnice.

Dar înainte de a veni timpul ca Dumnezeu să-Și trimită Fiul și să realizeze prin El răscumpărarea rasei de sub blestemul morții, El a avut o anumită relație specială cu Avraam și cu familia lui, cunoscuți mai apoi ca israeliți. Întâi de toate, lui Avraam, Isaac și Iacov, Dumnezeu le-a dat făgăduințe mai mult sau mai puțin explicite, informându-i despre intențiile Sale binevoitoare de a binecuvânta toate familiile pământului. Astfel de mesaj venind de la marele Judecător care condamnase omenirea ((354)) însemna mult: însemna fie încălcarea Dreptății, prin ridicarea blestemului sau sentinței, fie, altfel, marea Curte supremă a Universului avea un plan prin care ea putea fi dreaptă și totuși să exercite milă față de acei membri ai omenirii care s-ar arăta vrednici de ea, venind în armonie cu aranjamentele Sale drepte. Patriarhii s-au bucurat în aceste făgăduințe și și-au dat seama mai mult sau mai puțin clar de o viață viitoare prin învierea morților, care va fi folositoare nu numai pentru ei și pentru urmașii lor, ci va însemna în cele din urmă o binecuvântare pentru fiecare creatură din omenire.

În vederea acestei făgăduințe făcute lui Avraam, Domnul a plasat asupra copiilor Săi, israeliții, la Muntele Sinai, o Lege specială. Acea Lege a fost baza unui Legământ făcut cu ei. Dacă țineau Legea, atunci toate făgăduințele erau ale lor. Legea aceea a fost recunoscută ca fiind perfectă, dreaptă și bună în toate amănuntele ei; dar fiindcă israeliții erau decăzuți, degradați, imperfecți, a fost de aceea necesar mai întâi să se numească un mijlocitor, adică Moise, și apoi să se găsească un mijloc prin care încălcările poporului împotriva acestei Legi să poată fi în mod tipic șterse o dată pe an și să li se permită să-și continue eforturile de a ține Legea din generație în generație. Instituirea acestei medieri a lui Moise și a jertfelor tipice pentru păcate etc. arată că oamenii cărora li s-a dat acest Legământ și această Lege erau recunoscuți ca incapabili de absolută ascultare de ea. Aceasta se vede clar prin contrast cu darea originară a Legii din Eden, unde nu s-a dat nici un mijlocitor și nu s-a făcut nici un aranjament pentru slăbiciunile cărnii. Acest fapt singur ne spune în termeni siguri că primul Adam a fost perfect în chipul și asemănarea Creatorului său și că el a fost capabil de ascultare absolută față de Legea divină. Ne spune că între timp omenirea a decăzut foarte mult; fiindcă aranjamentele făcute în legătură cu Legea Mozaică au fost astfel încât să li se potrivească oamenilor decăzuți, degradați.

Mai mult, avem asigurarea apostolului că nici un evreu în afară de Domnul nostru Isus n-a ținut vreodată Legea și că, prin urmare, numai Isus a câștigat sau ar fi putut câștiga ((355)) răsplățile Legământului Legii făcut cu Israel. Cuvintele apostolului sunt: „Nimeni nu va fi îndrepățit înaintea Lui prin faptele Legii”. De aceea Legea a servit unui scop dublu: (1) a arătat că nimeni din omenirea decăzută n-a putut ține Legea divină sau n-a putut fi acceptabil în ochii lui Dumnezeu; și (2) a dovedit că Domnul Isus a fost perfect, prin aceea că a ținut Legea pe care nici o persoană imperfectă n-o putea ține. Ținând astfel Legea, El a devenit singurul moștenitor al Legământului făcut cu Avraam. El a fost astfel numit Sămânța prezisă a lui Avraam, în care toate familiile pământului vor fi binecuvântate. Legământul acela, ajungând astfel să se împlinească prin Isus Cristos, s-a terminat, în ceea ce privește sămânța de binecuvântare făgăduită. Cu toate acestea, privind cu atenție în urmă la făgăduință găsim că, în unele privințe cel puțin, ea este dublă -- că include o sămânță spirituală și de asemenea una pământească, după cum este sugerat în făgăduință: „Sămânța ta va fi ca stelele cerului și ca nisipul de pe țărmul mării”. Gen. 22:17.

Domnul nostru Isus împlinind Legământul are la dispoziția Sa toată problema binecuvântării familiilor pământului; dar conform planului divin, sub care lucrează și va lucra, El va binevoi să folosească în cele din urmă pe unii din sămânța pământească, Israelul natural, ca instrumentele sau agenții Săi pământești în această lucrare de binecuvântare. Ca atare, cât privește Israelul după trup, Legământul nu este cu totul pus deoparte, ci, după cum declară apostolul, după stabilirea Împărăției cerești la a doua venire a Domnului, pe Israelul natural îl așteaptă o binecuvântare. Cuvintele apostolului sunt: „Darurile de har și chemarea lui Dumnezeu sunt fără schimbare”. „În ce privește alegerea, sunt iubiți din cauza părinților lor.” „Prin îndurarea arătată vouă (Bisericii) să capete și ei îndurare.” „Dumnezeu a închis pe toți în neascultare, ca să aibă milă de toți.” Sugestia este că Eliberatorul care va veni din Sion pentru binecuvântarea întregii lumi va îndepărta nelegiuirea întâi de la Iacov, și astfel Iacov -- Israelul după trup -- va coopera în cele din urmă la binecuvântarea lumii. Rom. 11:26-32.

((356))

Vedem, deci, că până la prima venire a Domnului nostru lumea era fără lege, cu excepția legii generale a naturii -- legea stării noastre decăzute și întemnițate; legea care declară că noi putem face ca necazurile noastre să treacă mai repede, chiar dacă nu este în puterea noastră să scăpăm de ele; legea care declară că în timp ce sub sentința originară moartea este sigură și în timp ce nu putem spera să scăpăm de ea, putem totuși întârzia într-o măsură executarea ei pentru un timp și îi putem cumva domoli rigorile. Vedem că singura Lege sau Legământ în afară de această lege a fost cea dată lui Israel, în privința căreia Moise spune atât de clar că n-a aparținut altor popoare sau neamuri, zicând: „Nu cu părinții noștri a făcut Domnul legământul acesta, ci cu noi, care suntem toți vii astăzi aici” (Deut. 5:3). Am văzut că Legea aceea, departe de a-i îndreptăți pe israeliți și departe ca ei să câștige binecuvântările Legământului atașate la Lege, nimeni n-a reușit s-o țină, cu excepția unuia -- omul Isus Cristos, Domnul și Răscumpărătorul nostru. Să urmărim problema mai departe și să observăm cum operează acum Legea divină.

Domnul nostru Isus a respectat -- adică a împlinit -- declarația sinaitică a Legii divine prin moartea Sa. Un rezumat al cerințelor Legii sinaitice este: „Să iubești pe Domnul Dumnezeul tău, cu toată inima ta, cu tot sufletul tău, cu toată gândirea ta și cu toată puterea ta . . . Să iubești pe aproapele tău ca pe tine însuți”. Tatăl ceresc a aranjat lucrurile așa încât Fiul Său preaiubit, după ce a lăsat gloria stării spirituale și a devenit om perfect printre oamenii imperfecți, întâi de toate a apreciat voința Tatălui -- ca El să devină Răscumpărătorul omului. Acest lucru n-a fost obligatoriu și El a avut libertate dacă voia să-Și placă Sieși; dar dacă făcea astfel nu împlinea Legea, care spunea că toți câți erau sub ea trebuiau să iubească pe Dumnezeu în grad suprem -- mai mult decât se iubesc pe sine -- și trebuia ca astfel să le placă să facă voia divină încât să-și sacrifice cu bucurie propria voință, da, însăși viața.

Acest lucru este sugerat în cuvintele: „Să iubești pe Domnul Dumnezeul tău cu toată inima ta, cu tot sufletul ((357)) tău și cu toată gândirea ta și cu toată puterea ta”. O asemenea iubire față de Dumnezeu n-ar ezita să-și dea viața, ființa, puterea, un sacrificiu de bunăvoie pentru planul divin. Și astfel, după cum spune apostolul, găsindu-Se în forma unui om și înțelegând clar programul divin, Domnul nostru Isus S-a predat fără rezerve ca sacrificiu pentru om. Da! este declarat că El a făcut-o cu bucurie, după cum citim: „Desfătarea mea este să fac plăcerea Ta, Dumnezeul meu. Și legea Ta este înăuntrul inimii mele” (Ps. 40:8). Iubirea față de oameni, cu care S-a înrudit prin nașterea Sa pământească, a fost și ea un factor în cazul acesta; totuși să-i fi iubit ca pe Sine n-ar fi implicat sacrificiu de Sine pentru ei. Asemenea sacrificiu însemna să-i iubească pe oameni mai mult decât pe Sine. Ascultarea de prima parte a acestei Legi presupunea sacrificarea omului Isus Cristos. Vedem că toate acestea erau legate de ținerea Legământului Legii, căci El S-a născut sub Legământul Legii și era obligat față de toate condițiile lui. El n-ar fi putut deveni moștenitorul făgăduinței avraamice decât prin această ascultare, chiar până la moarte.

Dar încă un lucru s-a împlinit prin moartea Sa -- încă un lucru pe lângă faptul că El S-a dovedit vrednic să fie Sămânța făgăduită a lui Avraam, competent și vrednic să binecuvânteze lumea. Acest lucru a fost răscumpărarea lui Adam și a rasei lui de sub sentința inițială cu moartea. În aranjamentul divin cele două lucruri au fost efectuate simultan -- prin același sacrificiu; cu toate acestea, noi trebuie să facem deosebire clară între cele două. Domnul nostru nu numai că a împlinit Legământul Legii prin ascultarea Sa până la moarte, ci, pe lângă aceasta, prin aranjament divin El a garantat prin aceeași moarte un Legământ Nou. Legământul Legii, după cum am văzut, a dovedit vrednicia Lui personală, dar Legământul Nou se referă la omenire. Sentința morții era asupra rasei noastre și binecuvântările permanente pentru rasă nu puteau veni decât dacă mai întâi de toate era satisfăcută și anulată sentința originară. Numai atunci putea cineva binecuvânta omenirea sau putea avea autoritate de a o binecuvânta și a ((358)) o ridica din moarte la viață; fiindcă până atunci sentința divină cu moartea era împotriva ei și Dumnezeu nu putea în nici un caz achita pe păcătos nesocotindu-Și propia Sa Lege. Cât de frumos, printr-un singur act, economia divină nu numai a încercat pe Răscumpărătorul în privința vredniciei Sale de a fi eliberatorul și ridicătorul rasei, dar și a plătit răscumpărarea pentru tatăl Adam și astfel, în același timp, pentru toți copiii săi, care în mod natural s-au împărtășit din păcatul și moartea pe care el și le-a atras asupra sa! Am tratat deja acest subiect* și aici nu vom intra în alte detalii.

*Vezi Vol. V, cap. 14, 15

Aici studiul nostru este în legătură cu Legea divină. Am văzut că Legea Sinaitică s-a extins numai asupra urmașilor naturali ai lui Avraam; că restul oamenilor au fost lăsați fără Dumnezeu, fără speranță, fără îndemnuri, fără încurajări, fără făgăduințe -- înstrăinați, străini (Efes. 2:12). Vedem că Legământul Sinaitic este sfârșit în privința marii încercări și a premiului ei. Vedem de asemenea că a fost garantat un Legământ nou (Evr. 7:22), făcut eficient prin sângele lui Cristos; și acum întrebăm dacă acest Legământ Nou a intrat sau nu în vigoare, și dacă a intrat, îl însoțește sau nu-l însoțește o Lege nouă, așa cum Legea Sinaitică a însoțit Legământul Legii. Noi răspundem că Legământul Nou n-a intrat în acțiune în ceea ce privește lumea; că el nu va intra în acțiune pe deplin și complet până la a doua venire a lui Cristos, și că, după cum tocmai am văzut, Israelul după trup va fi printre primii din omenire care vor profita de Noul Legământ.

Noul Legământ nu numai că va aduce pace în privința blestemului originar și-l va declara pe deplin plătit de Răscumpărătorul, și că toți care vor veni prin El la Tatăl vor putea, printr-o ascultare atunci posibilă, să aibă restabilire din condamnarea originară, ci, pe lângă aceasta, va aduce îndurare față de Israelul natural, condamnat în plus sub Legământul Legii. Fiecărei creaturi i se va face cunoscut nu numai că pentru păcatele din trecut s-a dat răscumpărarea, dar că toate slăbiciunile și imperfecțiunile sub care omenirea încă trudește, le vor fi trecute cu vederea ((359)) și oamenii vor fi tratați de atunci încolo după ceea ce sunt în realitate, și prin legile Împărăției Mijlocitoare a lui Cristos vor fi ajutați să se ridice tot mai mult din starea prezentă a morții mintale, morale și fizice, sus, sus, sus la perfecțiunea naturii umane, în care vor fi capabili să fie supuși la încercare în fața Atotputernicului, fiind capabili să demonstreze caracter și vrednicie de viață veșnică sub legile Împărăției Sale. Prin urmare, acest Legământ nou cuprinde toată mila și favoarea lui Dumnezeu intenționată pentru lumea întreagă în timpul Veacului Milenar. Este Legământul iertării, binecuvântării și restabilirii tuturor celor care, atunci când ochii și urechile li se vor deschide, se vor folosi de acest har al lui Dumnezeu în Cristos Isus.

Legea Noului Legământ

Va exista o Lege legată de Noul Legământ. Va fi aceeași Lege a lui Dumnezeu care nu se schimbă dar care în diferite timpuri are diferite declarații mai mult sau mai puțin explicite. Aceasta va fi tot Legea care declară opoziție divină față de păcat, și favoare și binecuvântare divină față de cei drepți. Acest standard absolut va fi totdeauna în fața lumii în timpul Veacului Milenar și fiecăruia i se va cere să ajungă cât se poate de aproape de standardul perfect; dar se vor face îngăduințe pentru oricine se va strădui să asculte, după măsura slăbiciunii sale, care, sub acele condiții binecuvântate ale restabilirii, va dispărea treptat, pe măsură ce persoana va înainta în ascultare pas cu pas. Astfel este scris: „«Iată legământul pe care-l voi face cu casa lui Israel după zilele acelea», zice Domnul: «Voi pune Legea Mea în lăuntrul lor, o voi scrie în inima lor . . . căci le voi ierta nelegiuirea și nu-Mi voi mai aduce aminte de păcatul lor»”. Evr. 8:10; Ier. 31:33, 34.

Aici avem ștergerea păcatelor și nelegiuirilor trecute, o lucrare treptată în timpul Veacului Milenar; și de asemenea avem lucrarea treptată de refacere, rescriere a Legii divine în inimile oamenilor -- a oricui va vrea. Această rescriere a Legii divine în caracterul oamenilor este doar un alt fel de a ni se spune despre „restabilirea tuturor lucrurilor despre ((360)) care Dumnezeu a vorbit prin gura tuturor sfinților Săi proroci”, care va fi realizată în acea mare zi de domnie a lui Cristos. Și să nu uităm declarația explicită -- „Oricine nu va asculta de Prorocul acela (oricine nu se va supune rescrierii Legii divine în caracterul său), va fi nimicit din mijlocul poporului”. Fapt. 3:23.

Dar acum să ne întoarcem: Vorbeam despre operarea Noului Legământ în timpul Veacului Milenar -- în timpul când Cel care a răscumpărat lumea Își va exercita puterea și autoritatea ca marele Profet, marele Învățător, binecuvântând lumea prin procese de restabilire, rescriere a caracterului divin în inimile oamenilor. Acum însă întrebăm, ce este între timp -- în intervalul dintre anularea Legământului Legii prin împlinirea lui în Isus Cristos Domnul nostru, și inaugurarea condițiilor Noului Legământ din Veacul Milenar -- ce se poate spune despre acest interval? Există aici vreun Legământ în acțiune? Și dacă există, este vreo Lege legată de el? Răspundem că în acest interval al Veacului Evanghelic Domnul selecționează membrii Noii Creații și este în acțiune, în operare, un Legământ, iar acesta are o Lege. Pentru a aprecia acest lucru trebuie să ne amintim cuvintele apostolului: „Legea . . . a fost adăugată din cauza fărădelegilor, până când avea să vină «Sămânța»”. Vedem, așadar, că Legământul Legii dat la Sinai a fost adăugat la un Legământ anterior; și privind în urmă vedem că Legământul Avraamic a fost cel originar și că acesta a rămas în picioare timp de patru sute treizeci de ani înainte ca Legământul Legii să fie adăugat. Apostolul atrage atenția asupra acestuia zicând că „Legea venită după patru sute treizeci de ani” nu putea desființa Legământul originar sau nu-l putea face ineficient. Gal. 3:19, 17.

Astfel vedem că atunci când Domnul nostru Isus Cristos a împlinit Legământul Legii, Legământul Avraamic originar a fost lăsat exact cum era înainte ca Legământul Legii să fie adăugat. Acest Legământ Avraamic este cel sub care se dezvoltă Creația Nouă. Această făgăduință sau Legământ Avraamic spune: „Toate familiile pământului vor fi ((361)) binecuvântate în tine și în sămânța ta”. Apostolul arată că această Sămânță a lui Avraam la care se face referire în făgăduință este Cristos -- Cristos Isus Domnul nostru; și el adaugă: „Dacă sunteți ai lui Hristos, (dacă deveniți fiecare în parte membri ai corpului lui Cristos) sunteți «sămânța» lui Avraam, moștenitori potrivit făgăduinței” sau Legământului. Gal. 3:16, 29.

Așadar acum înțelegem, căci apostolul spune iarăși: „Voi, fraților, ca și Isaac, voi sunteți copii ai făgăduinței” -- într-un sens total diferit de cel în care erau evreii sub Lege. El arată clar distincția între acest Israel spiritual și Israelul natural, spunându-ne că copiii lui Iacov după trup nu sunt copiii lui Avraam la care se referă făgăduința, ci copiii credinței sunt socotiți ca fiind Sămânța. El arată că Avraam a simbolizat pe Tatăl ceresc; Sara, soția lui, a simbolizat acest Legământ originar, de la care va porni în cele din urmă atât de multă binecuvântare; dar, după cum Sara a fost stearpă o vreme și n-a adus sămânța făgăduinței, tot așa Legământul lui Dumnezeu a fost sterp timp de aproape două mii de ani și a început să nască Sămânța făgăduită la învierea din morți a Domnului nostru. Atunci S-a născut Capul Seminței lui Avraam, și în cele din urmă întreg corpul lui Cristos, Isaac cel antitipic, va fi eliberat („născut dintre cei morți”) în starea spirituală. Atunci Sămânța fiind venită, făgăduința sau Legământul își va avea împlinirea -- toate familiile pământului vor fi binecuvântate.

În perioada stearpă a acestuia, a Legământului originar, a fost adăugat alt Legământ, adică Legământul Sinaitic, evreiesc sau al Legii. El a născut copii -- o sămânță trupească, nu conform făgăduinței, nu potrivită să împlinească făgăduința originară. Apostolul arată că acest Legământ al Legii a fost simbolizat prin roaba Sarei, Agar, iar evreii sub Legământul Legii au fost simbolizați prin Ismael, fiul ei; și deoarece Dumnezeu a spus că fiul femeii roabe (Agar) nu va fi moștenitor cu fiul femeii libere (Sara), în mod antitipic însemna că evreul sub Legământul Legii nu va moșteni făgăduința avraamică originară, care trebuia ((362)) să treacă la Sămânța spirituală. Toate acestea sunt descrise frumos și amănunțit de către apostolul Pavel în scrisoarea sa către Galateni (Cap. 4). Argumentul apostolului este împotriva învățăturii false că creștinii trebuie să devină evrei și să vină sub Legea Mozaică pentru a fi moștenitori sub făgăduința avraamică originară.

Pavel arată că, dimpotrivă, toți care sunt sub Lege sunt în robie și că Sămânța spirituală a lui Avraam trebuie să fie liberă, cum a fost Isaac -- nu cum a fost Ismael. Argumentul lui mai departe este că dacă vreunul dintre neamuri, inițial nefiind sub Lege, va intra sub Legământul Legii Sinaitice, el se va separa astfel de Sămânța adevărată a lui Avraam și se va face un ismaelit antitipic. Cuvintele apostolului sunt: „Eu, Pavel, vă spun că dacă veți fi circumciși, Hristos nu vă va folosi cu nimic. Și mărturisesc iarăși oricărui om circumcis că este dator să împlinească întreaga lege. Voi, care căutați să vă îndreptățiți pe voi înșivă prin lege, v-ați lipsit de Hristos, ați căzut din har”. Opunându-se la aceasta, el îi îndeamnă pe evreii care s-au eliberat de robia Legământului Legii prin moartea lui Cristos și pe neamurile care n-au fost niciodată sub Legământul Legii, dar care L-au acceptat pe Cristos și Legământul Harului, zicând: „Hristos ne-a eliberat ca să fim liberi. Rămâneți deci tari și nu vă supuneți iarăși sub jugul robiei!” Gal. 5:1-4.

Vedem deci că „Noua Creație”, cu Cristos ca și Cap al ei, este cea care constituie Sămânța lui Avraam, potrivit cu Legământul acesta originar sau avraamic, și că aceasta va binecuvânta lumea prin răscumpărare și restabilire. Nu suntem surprinși că în tip, precum și în ilustrațiile folosite de Domnul și de apostoli, această Creație Nouă este reprezentată uneori ca un om matur -- capul reprezentându-L pe Isus Cristos, iar membrele reprezentând Biserica, fiecare membre în parte ale corpului Său (Efes. 4:13; Col. 1:18). Astfel, „voi fraților, ca și Isaac, voi sunteți copii ai făgăduinței” -- membre ale lui Isaac cel antitipic, Capul acestuia fiind Isus. Domnul nostru Se reprezintă pe Sine și ca Mire, iar pe ((363)) Biserica Sa credincioasă ca logodnica Sa, așteptând căsătoria, ca ea să devină Mireasă. Apostolul folosește aceeași ilustrație, spunând: „V-am logodit cu un bărbat, ca să vă înfățișez înaintea lui Hristos ca pe o fecioară curată” (Apoc. 21:2; 2 Cor. 11:2). Și aceeași ilustrație a legăturii de căsătorie între Cristos și Biserică este reprezentată și în tip, deoarece Avraam și-a trimis servul, Eliezer (care reprezintă Spiritul sfânt), să caute o mireasă pentru Isaac -- iar Rebeca, acceptând bucuroasă oferta, a fost condusă în final la Isaac și a devenit soția lui, întocmai cum noi suntem chemați să fim moștenitori ai lui Dumnezeu și moștenitori împreună cu Isus Cristos Domnul nostru, în moștenirea nestricăcioasă și nepătată și care nu se veștejește. Oricare din aceste imagini am examina-o, lecția este aceeași -- că Cristosul, Cap și Corp, Mire și Mireasă, făcuți unul, este moștenitorul Legământului Avraamic și al tuturor făgăduințelor și lucrurilor bune incluse în acesta.

Apostolul spune că Muntele Sinai și Ierusalimul pământesc au fost simboluri și tipuri ale Israelului natural, care n-a reușit să obțină binecuvântarea spirituală. Rămășița Israelului natural, găsiți vrednici de binecuvântarea spirituală, au fost separați de Israelul după trup și au devenit membri ai adevăratului Israel al lui Dumnezeu, moștenitori împreună cu Cristos cel înviat, în lucrurile cerești pe care Dumnezeu le are încă în păstrare pentru cei care-L iubesc; și atât rămășița aceea din Israelul trupesc, cât și ceilalți din aceeași clasă spirituală pe care Dumnezeu i-a chemat dintre neamuri, au simboluri mai înalte decât Sinaiul și Ierusalimul: adică, Muntele Sion și Ierusalimul ceresc, a căror imagine simbolică în glorie ne este dată în Apocalipsa 21.

După ce am stabilit clar faptul că Noua Creație în aranjamentul divin și în legăminte este separată și distinctă, nu numai de lume în general, ci și de Israelul trupesc, și după ce am stabilit și faptul că Noua Creație nu este sub Legământul de la Sinai sau al Legii, ci sub Legământul ((364)) originar, întrebăm: atunci ce Lege este în legătură cu Legământul Avraamic; ce Lege este peste Noua Creație? Apostolul răspunde zicând: „Nu suntem sub Lege, ci sub har”. Cum! Este posibil? Oare Noile Creaturi în Cristos Isus nu sunt puse sub nici o Lege a poruncilor? Oare nu sunt Cele Zece Porunci obligatorii pentru aceștia? Ca răspuns punem o altă întrebare: au fost Cele Zece Porunci obligatorii pentru Avraam și pentru Isaac? Dacă răspunsul este nu, fiindcă poruncile nu le-au fost date lor și de aceea ei n-au fost sub acea Lege, atunci răspunsul nostru este că acele porunci nu i-au fost date nici Noii Creații și că toți câți vin în relație cu Dumnezeu ca membri ai clasei spirituale, numită „Corpul lui Cristos” și „Creații Noi în Cristos Isus”, sunt liberi de condamnare și liberi de Legământul Legii.

Poziția acestei Creații Noi în fața lui Dumnezeu, în fața Legii Sale etc., este separată și distinctă de a altora. Ei au o stare nouă și socotită în fața lui Dumnezeu -- prin credință -- o stare de îndreptățire sau corectitudine socotită, după cum am văzut deja. Această corectitudine socotită, acordată lor prin meritul sacrificiului lui Cristos, nu numai că acoperă imperfecțiunile din trecut, ci ea continuă pentru ei ca o haină a dreptății care acoperă și îndreptățește, prin al cărei merit este acoperit fiecare defect fără voie, neajuns în cuvânt, faptă și gând. Ca Noi Creaturi, toți sunt îmbrăcați în mod figurativ cu haină albă -- dreptatea sfinților, dreptatea atribuită a Răscumpărătorului, Capul lor. Aceste Creaturi Noi sunt acceptate în starea și relația lor ca membre ale Corpului lui Cristos pe baza declarației lor de Iubire. Declarația lor de consacrare este că ei astfel apreciază îndurarea și harul lui Dumnezeu, manifestate prin moartea Fiului Său, și îndreptățirea lor prin El, și astfel Îl iubesc pe Dătătorul tuturor favorurilor lor, încât le face plăcere să-și prezinte corpurile ca jertfe vii în armonie cu invitația divină.

Această consacrare sau jertfire a intereselor, speranțelor, scopurilor și ambițiilor pământești este determinată nu de ((365)) frică, nici de o iubire egoistă pentru răsplată, ci de o iubire curată -- de aprecierea iubirii divine și de o iubire sensibilă, care dorește să se manifeste față de Dumnezeu și în cooperare cu tot planul Său minunat. Aceste mărturisiri de iubire și devotare fiind acceptate de Domnul, acestora le este împărtășit Spiritul Său și ei sunt socotiți ca fii ai lui Dumnezeu, concepuți de Spiritul sfânt. „Preaiubiților, acum suntem copii ai lui Dumnezeu. Și ce vom fi nu s-a arătat încă (ce schimbare mare vom suferi când vom primi la înviere corpurile noi pe care Domnul ni le-a promis). Dar știm că, atunci când Se va arăta El, vom fi ca El, pentru că Îl vom vedea așa cum este (și acest gând este satisfăcător pentru noi).” 1 Ioan 3:2.

A pus oare Tatăl ceresc pe fiii Săi îngerești sub Legea Sinaitică? I-a avertizat oare să nu aibă alți dumnezei, să nu-și facă chipuri ca să li se închine, să nu râvnească ce-i al altuia, să nu fure, să nu pună mărturie mincinoasă, să nu ucidă etc.? Noi răspundem, nu; în mod sigur El n-a fixat astfel de lege pentru fiii Săi îngerești. Atunci de ce am aștepta ca astfel de lege să-i fie dată Noii Creații? N-a acceptat oare Tatăl ceresc aceste Noi Creaturi ca fii ai Săi și nu le-a dat oare din Spiritul Său? Și ar putea fi oare necesar să le dea astfel de legi celor care au primit Spiritul sfânt în locul propriei lor dispoziții sau voințe naturale egoiste? Putem vedea că este potrivit a pune servitorii sub legi, deoarece ei nu sunt în mod vital interesați de binele general și ar putea să nu aibă în întregime spiritul sau dispoziția stăpânului lor; dar dacă presupunem un stăpân perfect și fii perfecți, cu totul pătrunși de spiritul Său, plăcându-le să-I facă voia și bucurându-se să fie conlucrători cu El în toate planurile Sale îndurătoare, cum ar putea fi necesar ca un astfel de tată să pună astfel de fii sub astfel de legi?

„Moise, într-adevăr, a fost credincios în toată casa Lui, ca servitor”, iar acea casă a servitorilor a fost în mod cuvenit sub Legea Mozaică, „adăugată din cauza fărădelegilor, până când avea să vină Sămânța”. Isus, după trup, S-a lipsit de un nume bun și a devenit rob, servitor sub Lege, pentru ca ((366)) să poată demonstra nu numai că Legea era dreaptă, ci și că El a fost perfect după trup, precum și să poată răscumpăra lumea. Când a înviat din morți și a devenit „întâiul-născut dintre morți”, El a ajuns să fie întâiul-născut dintre mulți frați -- Capul Noii Creații. După trup El era sub Lege, dar Noua Creatură, Domnul înviat, nu este sub Lege, și El este cel care a devenit Capul casei noi a fiilor; „Hristos este credincios ca Fiu peste casa Lui (a fiilor). Și casa Lui suntem noi dacă păstrăm până la sfârșit încrederea neclintită” etc. Și chiar dacă suntem încă în carne, ca Noi Creaturi nu suntem din carne și nu suntem tratați ca și cum am fi carne -- nu suntem tratați de Dumnezeu cum este tratat restul omenirii, ci, ca și Creaturi Noi, care deocamdată locuim în trup ca într-un tabernacol sau cort, așteptând adopția, adică eliberarea corpului nostru întreg, ca să fim împreună cu Capul nostru deja glorificat și asemenea Lui. „Voi însă nu sunteți (considerați de Dumnezeu ca fiind) în firea păcătoasă, ci în Duhul, dacă Duhul lui Dumnezeu locuiește în adevăr în voi.” Rom. 8:8, 9.

Nimeni nu poate înțelege clar acest subiect decât dacă-l privește din punct de vedere divin. Aceste Creaturi Noi, toate concepute de Spiritul sfânt, nu s-ar putea gândi să aibă decât un singur Dumnezeu; nu s-ar putea gândi să-și făcă chipuri sau să li se închine; nu s-ar putea gândi să hulească numele lui Dumnezeu; nu s-ar putea gândi să fure de la alții -- foarte mult ar prefera să dea; nu s-ar putea gândi să aducă mărturie mincinoasă împotriva altuia -- mai degrabă iubirea care este în ei ar căuta să acopere și să ascundă neajunsurile, nu numai ale fraților, ci și ale lumii în general; nu s-ar putea gândi să ucidă un semen -- mai degrabă și-ar da viața pentru alții și aceasta cu prisosință -- da, spiritul lor sfânt i-ar îndemna să-și dea viața pentru frați, după cum același Spirit sfânt L-a îndemnat pe Căpetenia mântuirii noastre să Se dea pe Sine ca răscumpărare pentru toți. Nu vedem noi, deci, că dacă Dumnezeu i-ar fi dat o lege Noii Creații, casei fiilor, asemenea celei date casei servitorilor, ar fi fost ceva cu totul nepotrivit -- ceva cu totul necorespunzător? Membrii acestei „case a fiilor” ((367)) n-ar putea fi răspunzători în fața unei astfel de legi fără să-și piardă Spiritul sfânt, fără să înceteze a fi din Noua Creație; căci „dacă n-are cineva Duhul (mintea, dispoziția) lui Hristos, nu este al Lui”. Rom. 8:9.

Dar cum pot fi aceste Noi Creaturi fără o lege -- fără ceva reglementări? Răspundem că cea mai înaltă declarație a Legii divine este Iubirea. Poruncile lui Dumnezeu sunt așa de cuprinzătoare, așa de pătrunzătoare, așa despart încheieturile și măduva, încât ele nu pot fi împlinite în sensul absolut, complet, decât prin Iubire. Dacă am putea presupune că fiecare punct din Lege ar fi împlinit cu strictețe și totuși spiritul devotării iubitoare față de Dumnezeu să fie absent, Legea divină n-ar fi satisfăcută. Dimpotrivă, Iubirea este împlinirea Legii, iar unde domnește Iubirea, fiecare punct și fiecare aspect al aranjamentului divin va fi urmărit și ascultat cu zel după capacitatea cea mai bună a ființei; nu din constrângere, ci cu bucurie, din iubire.

Astfel de iubire pentru Dumnezeu și pentru dreptatea Sa a declarat Noua Creație la consacrare; și atunci Iubirea a devenit Legea ei și ea este strâns legată de această Lege a Iubirii -- chiar până la moarte. Orice eșec în supunerea la această Lege este în acea măsură o încălcare a relației de Legământ. După cum ascultarea de acea lege a Iubirii, în măsura cunoștinței și capacității, înseamnă sacrificiu de sine și biruință asupra spiritului lumii, asupra slăbiciunilor cărnii și asupra împotrivirii Adversarului -- harul Domnului compensând pentru greșelile neintenționate și scoțându-i pe aceștia biruitori prin numele și meritul Său -- tot așa, pe de altă parte, neascultarea voită față de ea, încălcarea deliberată și persistentă a acestei Legi a Iubirii ar însemna pierderea spiritului înfierii -- ar însemna stingerea Spiritului sfânt, ar însemna că Noua Creatură a murit, a încetat să mai existe.

Apostolul preia acest punct, al felului în care harul compensează toate imperfecțiunile noastre, și pune o întrebare ipotetică și răspunde la ea, zicând: „Să continuăm să păcătuim, ca să se înmulțească harul? Nicidecum! Noi, ((368)) care am murit față de păcat, cum să mai trăim în păcat?” (Rom. 6:1, 2). Acceptând iertarea în Cristos, noi am declarat că ne-am săturat de păcat și întrucât privește voința noastră ea a murit față de păcat și a început o viață nouă de dreptate. După cum starea noastră vie față de Dumnezeu și față de dreptate, ca Noi Creaturi, a implicat moartea noastră față de păcat, tot așa, dacă am deveni vreodată vii față de păcat până acolo încât voința noastră, inima noastră, iubirea noastră, ar fi pentru păcat și nedreptate, ar însemna în mod sigur că am murit ca Noi Creaturi, că n-am mai fi socotiți de către Dumnezeu sau de către poporul Său ca Noi Creaturi în Cristos Isus, de la care cele vechi au trecut și la care, cel puțin în ceea ce privește voința, toate au devenit noi.

Este însă cuvenit să ne oprim aici și să remarcăm o diferență între o astfel de poticnire simplă a cărnii și o cădere din har cu voia, după ce am gustat Cuvântul cel bun al lui Dumnezeu și puterile veacului viitor, devenind părtași ai Spiritului sfânt -- o cădere din care ar fi cu neputință a fi recuperați (Evr.6:4-6; 10:26). Ar trebui să facem o distincție clară între acestea, fiindcă sunt cu totul diferite. O poticnire a cărnii înseamnă doar că trupul nostru muritor a fost surprins într-o greșeală prin slăbiciunile ereditare sau prin atacurile Adversarului, dar voința, inima, n-a încuviințat carnea deloc, sau n-a încuviințat-o deplin. Este adevărat, asemenea poticniri trebuie deplânse, trebuie combătute etc.; totuși, prin harul lui Dumnezeu, ele devin uneori un ajutor în dezvoltarea caracterului. Astfel învățăm să nu ne încredem în noi înșine, să nu ne lăudăm cu puterea noastră, ci să ne dăm seama că biruința care biruie lumea se obține prin credință; ca atare, când Noua Creatură află cu tristețe că într-o anumită măsură carnea sa s-a poticnit, ea trebuie să se fortifice pe linia slăbiciunii astfel indicate și să devină mai tare în Domnul și în puterea tăriei Lui și mai puțin predispusă a se poticni din nou în legătură cu același atac.

Astfel, ca Noi Creaturi învățăm pas cu pas să nu ne punem încrederea în carne, ci să privim spre Domnul, de la care ne vine ajutorul în orice timp de lipsă -- aducându-ne aminte totdeauna că suntem încă Noi Creaturi și că deoarece rămânem încă sub meritul sacrificiului lui Cristos prin credință și ne ((369)) străduim încă să ne îndeplinim Legământul de Iubire până la sacrificiu de sine, de aceea, cum a spus Învățătorul, „Însuși Tatăl vă iubește”. Noi trebuie să ne încurajăm și să nu uităm că Noua Creatură nu păcătuiește -- că păcatul nu este pus pe seama Noii Creaturi și că, prin urmare, atâta timp cât ne luptăm împotriva păcatului nimeni nu poate ridica acuzație împotriva aleșilor lui Dumnezeu -- pentru că „Dumnezeu este Acela care îndreptățește . . . Hristos a murit”. Rom. 8:33, 34.

Creșterea în aprecierea legii desăvârșite

Deși Legea Iubirii a stat la baza Legământului nostru cu Domnul, sub care am devenit Noi Creaturi, totuși la început noi n-am înțeles pe deplin această Lege. Începând de atunci am fost în școala lui Cristos, învățând sensul adevărat al Iubirii în plinătatea ei, în integritatea ei, crescând în har și în cunoștință, adăugând la credința noastră diferitele elemente și calități ale iubirii -- blândețe, răbdare, iubire frățească etc. Suntem încercați pe linia Iubirii și examenul nostru de absolvire va fi în mod special în legătură cu acest punct. Numai cei care ajung la Iubirea desăvârșită, Iubirea sacrificatoare de sine, vor fi socotiți vrednici să fie din Noua Creație, membri ai corpului lui Cristos.

Alergarea spre țintă și rămânerea cu fermitate la ea

În altă ilustrație apostolul reprezintă experiențele noastre prezente ca o alergare și ne îndeamnă să dăm la o parte orice ne îngreuiază și păcatul care ne înfășoară așa de ușor, orice slăbiciune a cărnii și orice ambiție omenească, pentru a putea alerga cu răbdare alergarea pusă în fața noastră în Evanghelie -- pentru a putea ajunge la ținta premiului; și după ce am făcut totul să stăm la acea țintă -- credincioși, compleți în Cristos (Filip. 3:13, 14; Evr. 12:1; Efes. 6:13). Aceasta ne duce cu gândul la o alergare cu marcajele ei: primul, al doilea, al treilea și al patrulea, cu atacurile, dificultățile, împotrivirile și amăgirile de pe cale, și la intrarea noastră în această alergare, dorind să ajungem la ținta Iubirii desăvârșite -- știind că dacă nu ajungem la acea țintă nu vom fi asemenea Fiului Iubit al lui Dumnezeu și prin urmare nu vom putea fi plăcuți lui ((370)) Dumnezeu în sensul cel mai larg, și ca atare nu vom putea fi moștenitori împreună cu Isus în Împărăție. Întreaga alergare este Iubirea, de la poartă până la sfârșit. Când intrăm pe poartă, o facem cu Iubire recunoscătoare față de Dumnezeu pentru favoarea Sa față de noi în Cristos, în iertarea păcatelor noastre. Această iubire-datorie este cea care la început ne conduce spre a ne prezenta corpurile ca jertfe vii. Ne spunem nouă înșine că dacă Dumnezeu a făcut atât de mult pentru noi, ar trebui să ne arătăm aprecierea: Cristos Și-a dat viața pentru noi și noi ar trebui să ne dăm viața pentru frați.

Acest ar trebui sau această iubire-datorie este cu totul cuvenită, rațională, adevărată, dar nu este suficientă. Ea trebuie la rândul ei să ne conducă spre un fel de Iubire mai înaltă, și atâta timp cât am alergat până la primul marcaj avem tot iubire-datorie, dar dincolo de el am ajuns la o iubire-apreciere. Învățăm mai bine să apreciem Iubirea divină -- să vedem că Iubirea lui Dumnezeu n-a fost egoistă în nici un sens al cuvântului, ci a fost rezultatul caracterului Său grandios, nobil. Ajungem să apreciem ceva din dreptatea divină, înțelepciunea divină, puterea divină, iubirea divină; și privind aceste calități ale Creatorului nostru, ajungem să le iubim și de atunci încolo practicăm dreptatea, nu numai fiindcă este de datoria noastră, ci fiindcă iubim dreptatea.

Insistând mai departe în alergare, ajungem la al doilea marcaj și aflăm că până la punctul acela am învățat nu numai să iubim dreptatea, dar acum învățăm proporțional și să urâm păcatul și găsim în inima noastră o simpatie crescândă față de programul divin de a îndepărta marele val al păcatului în care s-a scufundat lumea și a adus cu el plata lui, moartea. Acest al doilea marcaj concepe în noi o energie, o „însuflețire”, o activitate pentru dreptate și împotriva păcatului.

Iubirea noastră crește, iar noi alergăm mai departe spre al treilea marcaj. Când ajungem la el, iubirea-datorie, plus iubirea principiilor dreptății, s-a extins nu numai asupra caracterului divin și a inclus neplăcerea față de orice lucru rău care lezează omenirea și contravine caracterului și planului divin, dar la acest marcaj noi am ajuns într-o stare de simpatie mai largă față de alții -- începem să împărtășim sentimentul lui ((371)) Dumnezeu, nu numai de împotrivire la păcat, ci și de iubire și simpatie față de toți care caută calea dreptății și sfințeniei. Acum suntem în stare să-i recunoaștem pe frați într-o lumină cumva diferită de cea dinainte. Îi putem vedea acum ca Noi Creaturi și putem face deosebire între ei și corpurile lor muritoare, ale căror imperfecțiuni ne sunt evidente. Învățăm să iubim pe frați ca Noi Creaturi și să compătimim cu ei în diferitele slăbiciuni, judecăți greșite etc., ale cărnii lor. Atât de adâncă devine Iubirea noastră pentru ei încât ne face plăcere să ne dăm viața pentru ei -- zi de zi, ceas de ceas, sacrificându-ne propriile interese, plăceri sau comodități pământești, dând din timpul nostru, influența noastră și câte altele, pentru a-i ajuta sau servi.

Dar alergăm încă spre „țintă”, căci mai este încă o Iubire și mai înaltă decât aceasta, la care trebuie să ajungem -- al patrulea și ultimul marcaj -- „ținta premiului”. Ce Iubire este aceasta? Cum poate fi ea mai mare decât iubirea sacrificatoare pentru frați, în devotare deplină față de Dumnezeu și față de principiile dreptății și Iubirii? Răspunsul nostru este că Iubirea încă și mai mare este felul de iubire pe care l-a avut în vedere Domnul când a spus că noi trebuie să iubim chiar și pe vrăjmașii noștri. Pe când noi eram încă vrăjmași, străini, înstrăinați de Dumnezeu prin fapte rele, „atât de mult a iubit Dumnezeu lumea”; în timp ce noi eram încă păcătoși, El a dat pe Singurul Său Fiu Conceput pentru noi. Acesta este standardul iubirii desăvârșite și nu trebuie să ne oprim până ce nu-l atingem. Oricine va fi acceptat de Domnul ca membru al Noii Creații în glorie trebuie să ajungă la această iubire de vrăjmași.

Nu înseamnă că își va iubi vrăjmașii cum îi iubește pe frați, căci nu acesta este modelul pus pentru noi -- Dumnezeu nu-Și iubește vrăjmașii cum Își iubește fiii, prietenii; iar Isus nu Și-a iubit vrăjmașii cum Și-a iubit ucenicii. Dar Dumnezeu i-a iubit pe vrăjmașii Săi așa încât a fost gata și dispus să facă pentru ei orice se putea face în mod just; iar Isus i-a iubit pe vrăjmașii Săi așa încât din inimă a fost dispus să le facă bine -- El nu le poartă dușmănie sau pică drept răspuns la ura lor, ci este gata să reverse asupra lor la timpul cuvenit binecuvântările Sale ((372)) Milenare, ca ei să poată veni cu toții la cunoștința adevărului, și chiar și cei care L-au străpuns să-L poată privi și să plângă atunci când Dumnezeu va turna peste ei spiritul rugăciunii și cererii, la timpul cuvenit (Zah. 12:10). Noi trebuie să avem iubirea de vrăjmași pe care Domnul nostru o descrie zicând: „Iubiți pe vrăjmașii voștri, binecuvântați pe cei care vă blestemă, faceți bine celor care vă urăsc și rugați-vă pentru cei care vă insultă și vă prigonesc” (Mat. 5:44). Nu trebuie să lăsăm ca vreo amărăciune, animozitate sau răutate de vreun fel să locuiască în inimile noastre. Ele trebuie să fie atât de pline de Iubire, încât nici măcar un vrăjmaș să nu poată stârni în inimile noastre vreun sentiment rău sau răzbunător.

O, ce amabiliate îndelung răbdătoare și frățească este implicată în astfel de împlinire a caracterului care nu va găsi, nici chiar într-un vrăjmaș, nimic ce să-l stârnească la răutate, ură sau ceartă! Și aceasta este „ținta” spre care trebuie să alergăm ca Noi Creaturi. Noi am declarat aprecierea acestui spirit de Iubire; am declarat devotare față de acesta; ne-am consacrat viața în acord cu principiile lui; și acum suntem încercați ca să se vadă în ce măsură declarațiile noastre au fost sincere. Domnul foarte îndurător ne dă timp să alergăm această alergare, să dezvoltăm acest caracter. „El știe din ce suntem întocmiți; Își aduce aminte că suntem țărână.” Totuși, este esențial să ne conformăm acestor aranjamente dacă vrem să fim moștenitori împreună cu iubitul Fiu al lui Dumnezeu, ca membri ai Noii Creații.

Domnul nostru Isus, Căpetenia mântuirii noastre, n-a trebuit să alerge această alergare; n-a trebuit să dezvolte aceste diferite aspecte ale iubirii, căci fiind perfect El le-a avut pe acestea în perfecțiunea lor la începutul căii Sale. Încercarea Sa a fost să se vadă dacă va sta ferm sau nu va sta lângă aceste principii, caracteristici, dacă va continua să iubească pe Dumnezeu și dreptatea în grad suprem, dacă va continua să-i iubească pe frați așa încât să-Și dea viața pentru ei și va continua să-Și iubească vrăjmașii așa încât să-I placă să le facă bine; să se vadă dacă va sta ferm la standardul iubirii desăvârșite. Știm cum Și-a demonstrat El loialitatea Iubirii în toate gradele ei, prin aceea că Și-a dat viața, nu numai pentru prietenii Săi, ((373)) dar și pentru dușmanii Săi, care L-au răstignit. Și noi trebuie să avem această experiență. Trebuie să ajungem la standardul Iubirii desăvârșite în inima noastră chiar dacă în trup s-ar putea să nu fim totdeauna în stare să exprimăm deplin sentimentele inimii noastre.

Unii ar putea alerga foarte repede alergarea -- trecând marcajele unul după altul, ar putea ajunge repede la starea Iubirii desăvârșite. Alții, animați de mai puțin zel, sau privind cu mai puțină concentrare la Autorul credinței noastre, fac înaintare mai lentă în alergare și ani de zile se mulțumesc cu iubirea-datorie, sau poate merg puțin mai departe până la iubirea caracterului divin și a principiilor dreptății. Remarcabil de puțini au trecut de aceasta, ca să ajungă mai departe, la iubirea de frați, care să-i facă să se bucure în negările de sine, dacă prin acestea ar putea servi casa credinței; și încă mai puțini au ajuns până la punctul Iubirii desăvârșite -- iubirea pentru vrăjmașii lor, care nu numai că ar evita să-i lezeze, prin cuvânt sau faptă, ci, pe lângă aceasta, s-ar bucura de binecuvântarea lor. Dacă Domnul a fost foarte răbdător cu noi, dându-ne ocazii abundente de a ajunge la „țintă”, noi să ne bucurăm în compasiunea Sa și să fim cu atât mai energici acum ca să ajungem la „ținta premiului”, aducându-ne aminte că timpul este scurt și că numai acest caracter de Iubire perfectă va fi acceptat de Tatăl în Noua Creație.

După cum Domnul nostru a fost încercat la „ținta” Iubirii desăvârșite, la fel și noi trebuie să fim toți încercați după ce am ajuns la ea. De aceea nu trebuie să ne așteptăm să ajungem la acea „țintă” doar la ultima suflare a vieții, ci cât se poate de repede. Vom indica Lui Dumnezeu și fraților măsura zelului și iubirii noastre prin repeziciunea cu care vom ajunge la această „țintă”.

Cuvintele apostolului, „Rămâneți în picioare, după ce veți fi biruit toate” (Efes. 6:13), sugerează că după ce am ajuns la „ținta” Iubirii desăvârșite vor fi încă multe încercări pentru noi -- încercări ale credinței, încercări ale răbdării, încercări ale tuturor diferitelor elemente ale Iubirii. Lumea nu este un prieten care să ne favorizeze, să ne ajute să mergem înainte în direcția bună; Satan este încă Adversarul nostru ((374)) și va fi în stare să stârnească multă opoziție -- ca să ne forțeze să ne retragem de la poziția la care am ajuns. Aceasta este încercarea noastră. Trebuie să ținem ferm toate la câte am ajuns; trebuie să „alergăm spre țintă” până când ne va costa viața pământească -- dându-ne viața în serviciul lui Dumnezeu pentru frați și făcând bine la toți oamenii când avem ocazia. „Credincios este Cel care ne-a chemat”, care promite sprijin și orice ajutor necesar pe această cale. Harul Lui ne este de ajuns. 1 Tes. 5:24; 2 Cor. 12:9.

Legea Iubirii, după cum am văzut deja, este și legea fiilor îngerești ai lui Dumnezeu -- ascultarea lor de voința divină și armonia lor unul cu altul fiind toate bazate pe ea. Și chiar dacă în timpul Veacului Milenar vor fi puse asupra lumii legi și ordonanțe, reglementări și cerințe pentru a-i aduce sub aranjamentele binecuvântate ale Împărăției Milenare, totuși, aceia care la sfârșitul Veacului Milenar vor fi socotiți vrednici de viață veșnică, putem fi siguri că vor fi depășit simpla ascultare de legi și cerințe -- vor fi scris în inima lor Legea originară a lui Dumnezeu, ascultarea, și Legea Iubirii care este parte din caracterul divin. Acești fii ai lui Dumnezeu din timpul restabilirii pe plan uman, acceptați atunci de El, cu toții vor avea și ei acest spirit al Iubirii, fără de care ar fi cu neputință să-I fie plăcuți lui Dumnezeu; căci El caută pe aceia care I se închină în spirit și în adevăr. Astfel vedem că în timp ce atât cerul cât și pământul trebuie să aibă o lege și trebuie să se ceară ascultare de ea, totuși standardul divin de ascultare este atât de mult superior ideilor și standardelor noastre pământești și imperfecte, încât acel cuvânt, Iubire, exprimă întreaga Lege a lui Dumnezeu căreia îi vor fi supuși toți fiii Săi de pe toate planurile de existență. Cât de minunat și glorios este caracterul și planul Dumnezeului nostru! Iubirea este împlinirea Legii Sale și noi nu putem concepe nici o Lege mai înaltă decât aceasta.

Până acum ne-am ocupat de acest subiect în abstract. Acum vrem să remarcăm faptul că Noua Creație, în timp ce este încă în cortul acesta în trup și este supusă mai mult sau mai puțin la slăbiciunile, împotrivirile lui etc., trebuie să se regleze pe ((375)) sine, să-și regleze conduita unul față de altul și față de lume după această Lege a Iubirii, Porunca cea Nouă, pe care Domnul a dat-o tuturor celor care devin urmașii Săi și care depășește chiar și cerințele regulii numite

Regula de Aur

Aurul, după cum am văzut deja, este un simbol al lucrurilor divine; de aceea Regula de Aur este regula divină. Aceasta este de fapt o regulă de Dreptate mai degrabă decât de Iubire. Cea mai apropiată asemănare cu această Lege a Dreptății pe care omul natural o poate aprecia acum -- cel mai înalt standard cunoscut omului natural este: „Să nu-i faci aproapelui tău ceea ce n-ai vrea ca aproapele tău să-ți facă ție”. Aceasta este bunătate negativă, cel mult; dar Regula de Aur, pe care nimeni în afară de Noua Creație n-o poate aprecia în prezent, sau nici chiar înțelege, este pozitivă -- „Fă altora ceea ce ai vrea ca alții să-ți facă ție”. Aceasta este bunătate pozitivă, dar este numai Dreptate. Dacă membrii Noii Creații nu reușesc uneori să se supună fiecărei trăsături a acestei Reguli de Aur, simplei legi a Dreptății, trebuie să fie spre marele lor regret și spre marea lor amărăciune, dacă nu sunt decât doar „prunci” pe calea cea nouă. Și dacă vreo încălcare a acestei reguli produce durere și regret, este un semn sigur că încălcarea n-a fost voită, n-a fost din inimă, n-a fost încălcarea principiului de către Noua Creație, ci a fost cel mult o încălcare la care a consimțit sau în care a intrat din cauza cărnii, contrar dorințelor spiritului sau intenției. Totuși, în măsura în care mintea cea nouă este vie față de Dumnezeu și zeloasă să facă voia Lui, în acea măsură ea va fi promptă, trează și energică în păzirea „vasului de pământ” în care locuiește. Ea va îmbrăca armătura lui Dumnezeu ca să poată lupta o luptă bună împotriva slăbiciunilor cărnii. Ea va insista ca în cazul în care s-a comis vreo eroare, în cuvânt sau faptă, să se facă repede dacă se poate o restabilire, cu dobândă bună: ca astfel „vasul de pământ”, întâmpinând împotrivire și fiind făcut de rușine, să devină mai puțin activ în opoziția lui față de mintea cea nouă.

((376))

Această lege divină afectează relația Noii Creaturi cu Dumnezeu. Ea recunoaște sensul expresiei: „Să iubești pe Domnul cu toată inima ta, cu toată gândirea ta, cu toată ființa ta, cu toată puterea ta”. Ea nu găsește aici loc pentru sine, decât dacă eul va fi pe deplin în armonie cu Dumnezeu. Aceasta îi afectează relația cu frații, deoarece, cum ar putea iubi pe Dumnezeu, pe care nu L-a văzut (decât cu ochiul credinței), dacă nu iubește pe frați care au Spiritul lui Dumnezeu și pe care i-a văzut cu vederea naturală? (1 Ioan 4:20, 21). Pe măsură ce învață să gândească atent în procedurile sale cu frații, să facă pentru ei și față de ei așa cum ar vrea să facă ei pentru el și față de el, află că aceasta produce o mare transformare în viață; că aceasta nu este deloc regula sau legea sub care el însuși și alții au fost obișnuiți să trăiască, să gândească, să acționeze, să vorbească.

El află că așa cum lui i-ar plăcea ca frații să se poarte amabil cu el, să vorbească blând cu el, tot așa trebuie și el să vorbească blând și să se poarte amabil cu ei. Așa cum lui i-ar plăcea ca ei să fie răbdători față de imperfecțiunile și slăbiciunile lui, și să acopere cu mantaua carității aceste defecte umane, tot așa trebuie să facă și el față de ei. El află că așa cum lui nu i-ar plăcea ca frații să-l vorbească de rău, chiar dacă răul ar fi adevărat, tot așa trebuie și el să aibă o afecțiune binevoitoare față de ei și să „nu vorbească de rău pe nimeni”, ci „să facă bine la toți oamenii”, în special casei credinței. Așa cum lui nu i-ar plăcea ca alții să aștepte de la el mai mult decât ar putea el face în mod rezonabil, tot așa el să nu aștepte de la alții mai mult decât ar putea ei face în mod rezonabil. Același principiu ar acționa și în privința lumii și a afacerilor ei. Astfel întregul curs al vieții este schimbat treptat; și după cum sugerează apostolul, această schimbare se face pe măsură ce „privim slava Domnului” -- pe măsură ce ajungem să apreciem și să învățăm să copiem grandoarea caracterului divin condus de această Regulă de Aur a Dreptății desăvârșite, asociată cu Iubire abundentă.

După cum mintea noastră nouă, voința nouă concepută de Spiritul sfânt se dezvoltă, ea este treptat „transformată din ((377)) slavă în slavă” în calitatea inimii; și astfel schimbați în inima noastră, în mintea noastră, în voința noastră, în intențiile noastre (și pe cât posibil și în exterior), noi devenim potriviți sau „pregătiți”, conform făgăduinței divine, pentru schimbarea mare și finală a învierii, când ceea ce este semănat în slăbiciune și putrezire va fi înviat în putere și glorie, o Nouă Creație spirituală -- Cristosul lui Dumnezeu. Diferite sfaturi bune și folositoare, îndemnuri și sugestii, ne sunt date de către apostoli și sunt repetate și susținute de către diferiți frați, ca fiind de folos pentru mustrare, pentru corectare etc., dar Legea, Legea binecuvântată sub care este pusă Noua Creație este o Lege a Iubirii, care depășește Regula de Aur. Apreciată în mod corect, ar însemna că multe lucruri făcute acum de către Noua Creație n-ar mai fi făcute, și multe lucruri neglijate acum, ar fi făcute cu zel și asiduitate.

Legea desăvârșită a libertății

Dacă cineva a fost dispus la început să gândească despre Noua Creație că este lăsată prea liberă de către Domnul, fără restricții și reguli cuvenite, acesta fără îndoială și-a schimbat părerea ajungând să vadă lungimea, lățimea și caracterul cuprinzător al acestei Legi a lui Dumnezeu, rezumată pe scurt în acest singur cuvânt, Iubire. Apostolul o numește, „legea libertății” (Iac. 1:25); dar Dumnezeu face ca această lege a libertății să se aplice numai la Noua Creație concepută de Spiritul Său. Ea nu s-ar putea aplica la nimeni altcineva. Alții sunt încă fie sub Legea Mozaică, servitori nepotriviți pentru „libertatea cu care Cristos eliberează” pe fii, fie sub condamnarea legii originare -- condamnarea la moarte, iar ca păcătoși condamnați sunt încă tratați ca străini, înstrăinați, fără Dumnezeu și fără speranță în lume -- ei nu știu nici măcar despre harul lui Dumnezeu care în cele din urmă aduce mântuire lumii în general, dar care în prezent a fost manifestat numai față de relativ puțini, marea masă fiind împiedicați de Adversar să audă mesajul iubirii și răscumpărării divine. El orbește mintea și închide urechile majorității omenirii cu doctrinele diavolilor etc. 2 Cor. 4:4; 1 Tim. 4:1.

((378))

Libertatea nu este pentru cei înclinați spre rău, după cum și societatea mărturisește când îi întemnițează; și astfel Legea desăvârșită a Libertății nu este potrivită pentru cei înclinați spre rău, ci pentru cei înclinați spre bine -- pentru cei perfecți. Lumea nu va fi lăsată pe seama unei Legi a Iubirii în timpul Mileniului, ci va fi condusă cu Dreptate și Milă sub o lege a supunerii față de Împărăție. Numai la sfârșitul Împărăției (când răufăcătorii cu voia vor fi fost îndepărtați în Moartea a Doua) rasa -- dovedită desăvârșită și în acord deplin cu standardul divin -- va fi pusă sub Legea Libertății -- Iubirea, și sub Regula ei de Aur. Atâta vreme cât vor fi minori, ei vor fi tratați în mare măsură ca servitori (Evr. 13:17). Noua Creație, care este acum sub Legea Libertății, este tratată astfel fiindcă pentru ei „cele vechi s-au dus, toate s-au făcut noi” -- ei acum urăsc păcatul, iubesc dreptatea și-și folosesc libertatea, nu ca o ocazie de a-și satisface carnea, ci s-o omoare -- nu să se desfăteze în păcat, ci să-și sacrifice interesele pământești în cooperare cu Domnul pentru îndepărtarea păcatului și pentru eliberarea lumii de el și de plata lui, moartea. Cei concepuți din nou la acest spirit sau dispoziție nouă -- Spiritul lui Dumnezeu -- și care au devenit elevi în școala lui Cristos ca să învețe de la El și să umble în urmele Lui -- aceștia, și numai aceștia, pot fi puși fără risc sub Legea Libertății. Și dacă își pierd spiritul înfierii, ei încetează a mai fi fii, încetează a mai fi sub această Lege a Libertății.

Cei care învață acum să folosească libertatea cu care Cristos ne face liberi -- cei care prin consacrare vin sub această Lege desăvârșită a Iubirii și care sub ea își pun viața pentru frați, pentru adevăr și pentru dreptate -- acești credincioși vor fi socotiți vrednici să fie agenții Domnului și moștenitori împreună cu Iubitul Său Fiu în marea lucrare de binecuvântare a lumii. Și cât este de necesară această calificare pentru lucrarea lor -- cât de evidentă este necesitatea ca aceia care vor fi învățători și ajutoare, judecători și conducători ai lumii -- binecuvântând astfel toate familiile pământului în timpul Veacului Milenar -- să dezvolte pe deplin și să fie încercați în această calitate a Iubirii, pentru a fi Preoți Împărătești milostivi și credincioși!