PACEA CU DUMNEZEU ȘI PACEA LUI DUMNEZEU

„Deci, fiindcă am fost îndreptățiți prin credință, avem pace cu Dumnezeu, prin Domnul nostru Isus Hristos” (Romani 5:1).

„Tu vei ține în pace deplină pe cel care se sprijină pe Tine.” Isaia 26:3.

R 5431 W. T. 1 aprilie 1914 (pag. 102-104)

Ca o persoană să fi ajuns într-o stare de Pace cu Dumnezeu înseamnă să se fi împăcat cu Dumnezeu. Aceasta implică să fi fost într-o stare de înstrăinare, de „vrăjmășie ... prin fapte rele”. Pacea cu Dumnezeu deci, înseamnă că această înstrăinare de Dumnezeu este un lucru al trecutului și că cel înstrăinat este acum în armonie cu Dumnezeu — că el a întors spatele la păcat și caută să umble pe cărarea dreptății. Acesta este un pas al credinței și este însoțit de reformarea vieții. Noi ne bucurăm cu toți cei care au ajuns până aici; suntem bucuroși că au această poziție avantajoasă asupra maselor omenirii, pe care dumnezeul acestei lumi le-a orbit așa încât nu pot vedea frumusețea Domnului, nici că pacea cu El este de dorit, și care n-au aflat amărăciunea roadelor păcatului.

Dar în al doilea text al nostru profetul se referă la o clasă care a mers mai departe de starea păcii cu Dumnezeu. El vorbește despre o clasă care a intrat în posesia „păcii lui Dumnezeu care întrece orice înțelegere”, după cum declară apostolul Pavel. Această pace poate veni numai la aceia care au predat fără rezerve lui Dumnezeu — timpul lor, talentele lor, influența lor, viața lor, tot ce este al lor. Aceștia au o pace pe care alții n-o pot cunoaște. Această pace a lui Dumnezeu stăpânește inima chiar și în mijlocul agitației și necazului; este o liniște și o odihnă interioară care rezultă direct dintr-o relație strânsă, personală a sufletului cu Dumnezeu. Este pacea lui Dumnezeu fiindcă este o pace pe care numai Dumnezeu o poate da, o pace pe care numai cei care sunt ai Lui o pot cunoaște pe deplin.

Ce moștenire prețioasă a lăsat Domnul nostru drag ucenicilor Săi când a plecat de la ei! El a spus: „Vă las pacea, vă dau pacea Mea. Nu v-o dau cum o dă lumea. Să nu vi se tulbure inima, nici să nu se înspăimânte” (Ioan 14:27). Aceasta a fost cu adevărat o moștenire de o valoare neprețuită, și este moștenirea întregii Biserici de-a lungul Veacului, chiar până la sfârșitul lui. Lumii i s-ar putea părea că acest curs al creștinului este departe de a fi pașnic, fiindcă sfinții Domnului adesea au o călătorie furtunoasă. Dar dacă inimile noastre continuă să fie stabile în Cristos prin credință și nu lăsăm ancora noastră, vom fi păziți prin toate furtunile vieții, oricât de sever am putea fi clătinați, oricât de fioros ar putea mugi valurile.

Credința poate exclama împreună cu profetul Isaia: „Dar Stăpânul meu, Domnul, M-a ajutat; de aceea nu M-am rușinat, de aceea Mi-am făcut fața ca o cremene, știind că nu voi fi dat de rușine” (Isa. 50:7). Pe asigurările Domnului ne putem odihni, fiindcă ancora noastră se ține strâns de Tronul lui Dumnezeu. Cuvintele inimii Învățătorului nostru au fost: „Neprihănitule Tată, lumea nu Te-a cunoscut, dar Eu Te-am cunoscut”. El fusese cu Tatăl de la început și Îi cunoștea iubirea și bunătatea; El văzuse manifestările puterii Lui; marcase bunătatea Lui iubitoare. Așa că noi care am venit în relație asemănătoare cu Dumnezeu, am ajuns să-L cunoaștem astfel și să ne încredem în iubirea și credincioșia Lui.

Pacea în Domnul

Domnul nu binecuvântează pe poporul Său cu pace într-un sens exterior. Asociații speciali ai Învățătorului, apostolii, au fost loviți, și tot așa au fost toți urmașii Lui. Adversarul face tot ce-i stă în putere ca să le facă viața oricum numai pașnică și fericită nu. Lucrul acesta este adevărat despre toți cei care merg în urmele lui Isus. Noi avem lupte interioare și lupte exterioare, mai degrabă decât pace exterioară și pace interioară. Avem lupte cu propria noastră carne; și face parte din victoria noastră să „luptăm o luptă bună”, o luptă biruitoare. Trebuie să depunem cele mai bune eforturi ale noastre în lupta împotriva lumii și a Adversarului, împotriva tuturor lucrurilor pe care Satan vrea să le pună în mintea și în inima noastră, și noi trebuie să învingem aceste lucruri. Domnul binecuvântează pe poporul Său cu putere să depășească aceste dificultăți.

Noi nu trebuie să fim în pace cu carnea, ci întotdeauna în război cu ea. Totuși există o pace în Domnul care se naște din credința în El și în făgăduințele Sale. El ne-a promis har îndeajuns; El a promis că nu vom fi biruiți când vom avea încercări și dificultăți care sunt prea mari pentru noi. Suntem asigurați că vom avea victorie dacă ne încredem în puterea Lui. Aceasta ne dă liniște și pace în experiențele noastre.

((1011))

„Prin tot zgomotul luptelor
Aud muzica sunând!
Ea-și află ecou în suflet;
Cum aș putea să nu cânt?”

Noi ne odihnim în făgăduințele Domnului — ne odihnim în puterea și în capacitatea Lui de aȘi împlini făgăduințele; căci știm că Cel care ne-a chemat este în stare să împlinească tot Cuvântul Său cel bun. Această pace sau odihnă este binecuvântarea specială a Spiritului sfânt. Numai în măsura în care primim Spiritul sfânt, mintea sfântă a lui Dumnezeu, dispoziția sfântă, se poate împlini această pace în noi. Este o chestiune de simplu raport. Pe măsură ce creștem în harul și în cunoștința Domnului, în cunoștința Adevărului, îl vom avea pe acesta ca să ne mângâie și să ne întărească; și astfel vom avea mai mult din pacea lui Dumnezeu în fiecare zi și vom putea rămâne în iubirea Lui.

Pentru învățătura și mângâierea noastră a fost scris: „Ceea ce câștigă biruința asupra lumii este credința voastră”. Această credință este zidită pe mărturia Cuvântului lui Dumnezeu — o temelie sigură. Numai prin credință tare și neclintită va rămâne pacea lui Dumnezeu cu copiii Săi. Dumnezeu ne-a făcut fiii și moștenitorii Săi, comoștenitori cu Domnul nostru. El „nu lipsește de nici un bine” pe aceștia; „toate lucrurile lucrează împreună spre binele” lor; „El îi va duce pe mâini ca nu cumva să-și lovească piciorul de vreo piatră”; „Ochii Domnului sunt peste cei drepți și urechile Lui iau aminte la strigătele lor”. Atunci să fim tari!

Pacea întemeiată pe credință

Această pace a lui Dumnezeu nu este întemeiată pe zâmbetul norocului, nici pe sănătate fizică, nici pe o mulțime de prieteni. Ci este o pace care rămâne chiar atunci când sănătatea slăbește, sau când vine sărăcia, sau când moartea fură de la noi comorile inimii noastre. Este o pace pe care nici una dintre schimbările sau vicisitudinile acestei vieți n-o pot lua de la noi și de care vrăjmașii nu au putere să se atingă. Ce dar așa de bogat a putut să dea Tatăl nostru copiilor Săi!

Ce săracă ar fi moștenirea noastră astăzi dacă am fi fără ancorarea noastră în Cristos! Dar cu ea putem îndura toate lucrurile pe care le va permite providența iubitoare a Tatălui. Atunci să întâmpinăm zilele viitoare cu calm și curaj. Cel care a fost cu ucenicii Săi dragi pe marea furtunoasă a Galileii și al cărui cuvânt puternic a îmblânzit marea furtună și a liniștit marea înfuriată, are aceeași grijă față de ucenicii Săi de astăzi. Când au strigat de frică, El le-a liniștit inimile spunând: „De ce vă este frică, puțin credincioșilor?” Nimic nu ne poate răni în nici un fel dacă inimile noastre sunt stabile în El.

Pentru a ne bucura de această pace perfectă trebuie să avem încredere neclintită în iubirea Tatălui nostru și credincioșie trainică. Privind cerurile înstelate, avem o manifestare a marii puteri și maiestăți a lui Dumnezeu, dar inimile și mințile noastre n-ar fi stabile și susținute prin aceasta; am putea primi daruri de la El, dar fără cunoștința credincioșiei Sale durabile n-am ști dacă acestea n-ar fi numai capcane de la Adversar pentru dauna noastră. Dar dacă avem această temelie potrivită pentru credință, dacă învățăm să-L cunoaștem pe Tatăl nostru prin Cuvântul Său (singurul mod în care-L putem cunoaște), ajungem să avem încredere în El.

Dacă ne-am încrede în propria noastră judecată, am fi într-o stare foarte nesatisfăcătoare. Totul ar fi nesigur; n-am avea nici o bază sigură pentru credință sau asigurare. Dar când vedem că mărturia Bibliei, de la Geneza la Apocalipsa, ne descoperă un Dumnezeu al Dreptății, Înțelepciunii, Iubirii și Puterii, mințile și inimile noastre au ceva rațional și convingător de ce să se prindă și spunem: Ne putem încrede în astfel de Dumnezeu fiindcă este vrednic de încredere. Această convingere se adâncește în bucurie pe măsură ce pășim pe baza promisiunilor Sale și le verificăm pentru noi înșine, aflând astfel realitatea lor și dându-ne seama de împlinirea lor. Ne bucurăm că acest Dumnezeu iubitor ne-a chemat la răscumpărare prin Fiul Său. Ne bucurăm că nea oferit viață veșnică și ne-a chemat chiar la o comoștenire glorioasă cu Fiul Său. Rom. 8:17.

Pacea dependentă de ascultare deplină

Ne bucurăm mai departe să știm despre pregătirea minunată pentru întreaga lume în viitor. Toate aceste lucruri formează o bază fermă pentru pacea, bucuria și încrederea în Domnul. Dar pacea noastră este proporțională cu statornicia noastră — cu calitățile noastre stabile. Nimeni nu poate reține această pace a lui Dumnezeu a cărui minte nu este „sprijinită”, fixată în Dumnezeu. Nu este o pace a neglijenței sau leneviei, ci o pace concepută de Dumnezeu Însuși, prin făgăduințele Sale, pe care ni le-am însușit. Este de asemenea dependentă de ascultarea noastră totală de Domnul. Este pacea lui Cristos, „pacea Mea”. Această pace și credința care o inspiră pot privi printre lacrimi cu așteptare bucuroasă la glorioasa împlinire a speranțelor noastre pe care Dumnezeu le-a promis și din care pacea și bucuria prezentă sunt numai pregustări.

„Pace, pace perfectă? Viitorul nostru totu-i nesigur?
Pe Isus Îl cunoaștem și El este pe Tron!
„Pace, pace perfectă? Moartea umbrindune pe noi
și pe-ai noștri?
Isus a biruit moartea și toate puterile ei!
Pace, pace perfectă? printre cele mai grele convulsii
ale suferinței?
Compătimirea lui Isus aduce repaus.
Este destul! luptele Pământului curând vor înceta
Și la a cerului pace perfectă Isus ne va chema!”