INTRAREA TRIUMFALĂ A LUI CRISTOS

Marcu 11:1-11

„Saltă de veselie, fiica Sionului! Strigă de bucurie, fiica Ierusalimului! Iată, Împăratul tău vine la tine.” Zaharia 9:9.

R5494 W. T. 1 iulie 1914 (pag. 204-206)

Mesajul lui Ioan Botezătorul a fost: „Împărăția cerurilor s-a apropiat”. Isus le-a cerut ucenicilor Săi să ducă același mesaj din cetate în cetate în toată Palestina. Același mesaj a fost și conținutul predicării Sale și tema pildelor Sale. În final, la sfârșitul misiunii Sale, Împărăția a venit la națiunea evreiască în sensul că i-a fost oferită — ca s-o accepte. Lecția de astăzi ne spune despre oferirea formală a Împărăției de către Isus și despre faptul că evreii ca popor n-au acceptat-o. Astfel „El a venit la ai Săi, și ai Săi nu L-au primit” — cu excepția câtorva. Națiunea Lui L-a respins și după cinci zile L-a răstignit. Puțin mai târziu, la Cincizecime, câțiva care L-au primit au fost concepuți de Spiritul sfânt și au devenit nucleul Israelului Spiritual, în pregătire pentru Împărăția glorioasă și pentru lucrarea care trebuie îndeplinită la a doua Venire a Sa.

În seara care a precedat istoria din această lecție, Isus și ucenicii Săi erau în Betania, oaspeții lui Lazăr, ai Martei și ai Mariei, care pregătiseră un ospăț special pentru Isus, pe care Îl iubeau atât de mult. Acesta era Lazăr pe care El îl trezise din somnul morții numai cu puțin timp în urmă. Ospățul a avut loc la sfârșitul zilei Sabatului iudaic. Dimineața următoare corespundea duminicii noastre, prima zi a săptămânii.

Momentul de răscruce în experiența lui Israel

Ca pregătire pentru a Se prezenta ca Împărat, Isus a trimis pe doi dintre ucenicii Săi după un mânz al unei măgărițe, spunându-le unde-l vor găsi și instruindu-i să spună că acesta va fi adus înapoi după ce Învățătorul îl va folosi. Până la sosirea mânzului, s-a adunat o mulțime considerabilă — oameni din satul Betania și alții care veniseră din Ierusalim, cam la două mile distanță, să-L vadă pe Isus și să-l vadă pe Lazăr, pentru care se făcuse minunea remarcabilă. De mult era obiceiul ca împărații lui Israel să meargă călare pe un asin la încoronarea lor; și se pare că mulțimea a intrat în spiritul acestei ocazii și și-a dat seama ce însemna faptul că Isus era pe cale să intre în Ierusalim călare pe mânz. Însemna că în fine El era gata să-Și asume funcția de Împărat.

De un anumit timp ucenicii Îl recunoscuseră ca Mesia, gloriile Domniei căruia ei trebuiau să le împărtășească; și mulțimea în general învățase să-L privească astfel, spunând: „Când va veni Mesia, va face El lucruri mai mari decât acest om?” — am putea aștepta ceva mai mult de la Mesia decât vedem că se împlinește prin acest om Isus? Dar aceasta era prima dată când Isus a ieșit în față. În ocaziile anterioare, când au încercat să-L ia cu forța pentru a-L face Împărat, El S-a retras, dându-Și seama că încă ((898)) nu venise vremea. Acum, departe de a Se retrage, El lua partea activă, trimițând după mânz, pregătindu-Se pentru intrarea triumfală călare în capitala națiunii ca Împăratul ei.

Putem fi siguri că inimile apostolilor au vibrat de emoție în timp ce se gândeau la apropierea gloriei Învățătorului lor și la partea lor în ea; pentru că până atunci n-au înțeles importanța deplină a cuvintelor Lui, în sensul că El trebuia să fie răstignit și trebuia să plece într-o „țară îndepărtată”, chiar în cer, și să fie învestit cu autoritate, iar mai târziu să Se întoarcă pentru a stabili Împărăția care va binecuvânta lumea.

Totuși, Isus era pe deplin conștient că prezentarea Sa ca Împărat era o chestiune formală, împlinind profeția și lăsând națiunea lui Israel fără nici o scuză. Dacă atunci când intra în cetate poporul se ridica în masă, Îl recunoștea și-L aclama, atunci într-adevăr ei erau în acord cu cerințele divine care le aduceau cea mai mare binecuvântare dintre toate. Dar Isus știa că profeția declarase deja că El va fi disprețuit și respins și că propriul Său popor își va ascunde fața de El cu rușine (Isaia 53:3). De aceea, călătoria și pregătirea pentru ea au însemnat pentru Isus ceva foarte diferit de ceea ce au însemnat pentru ucenici și pentru mulțime.

„Pietrele vor striga”

Când a sosit asinul, unii din popor și-au pus hainele pe el în loc de șea; Isus a încălecat și procesiunea a pornit. Unii au mers înaintea Lui, alții L-au urmat. Poporul era familiar cu profeția legată de venirea lui Mesia, care spunea: „Strigă de bucurie, fiica Ierusalimului! Iată, Împăratul tău vine la tine; El este drept, aducând mântuire, smerit și călare pe un măgar”. Ei erau familiari și cu „strigătul” pe care profeții îl preziseseră și cu răspunsurile — o parte strigând: „Osana, Fiul lui David! Binecuvântat este Împăratul lui Israel, Cel care vine în Numele Domnului!” Apoi au strigat iarăși: „Binecuvântată este Împărăția care vine, a părintelui nostru David, care vine în numele Domnului!” Apoi răspunsul: „Osana în cele prea înalte!” Aceste diferite expresii sunt consemnate de diferiți evangheliști.

Dar nu toți erau aclamatori entuziaști ai lui Isus; se auzea o notă discordantă. Unii dintre cei care veniseră din cetate de curiozitate au criticat strigătul și s-au întrebat de ce Isus nu mustra poporul pentru că Îi atribuia o onoare atât de mare. În acest scop ei au trimis vorbă lui Isus prin ucenicii Lui. Isus a răspuns că se împlinea o mare profeție. Profetul Zaharia spusese prin inspirație: „Strigă de veselie, fiica Ierusalimului!” și trebuia să se strige astfel. Isus a spus că dacă mulțimile nu strigau, profeția ar fi fost totuși împlinită — înseși pietrele ar striga.

Prima duminică de Florii

Unii creștini din diferite părți ale lumii obișnuiesc să comemoreze în mod special acea duminică a intrării triumfale a lui Isus în Ierusalim. Relatarea spune că în acea călătorie mulți oameni din popor și-au așternut hainele pe drum, ca o dovadă de respect și onoare, așteptând până când micul animal trecea peste ele și fugind apoi înainte pentru a le așterne din nou. Alții au adus ferigă, flori și ierburi și le-au presărat pe cale. Evanghelia lui Ioan ne spune că alții au adus și ramuri de palmier.

Era o procesiune triumfală care a împlinit profeția lui Zaharia. Dar pentru Isus avea un aspect trist, după cum arată relatarea. Când au ajuns la cotitura Muntelui Măslinilor, de unde se vedea Ierusalimul, Învățătorul a oprit procesiunea în timp ce privea peste cetate și plângea zicând: „Ierusalime, Ierusalime, care omori pe proroci, și ucizi cu pietre pe cei trimiși la tine! De câte ori am dorit să adun pe copiii tăi, cum își adună găina puii sub aripi, și n-ați vrut! Iată, vi se lasă casa pustie; dar vă spun că nu Mă veți mai vedea, până în ziua aceea îaproape cu 1900 de ani mai târziuș când veți spune: «Binecuvântat este Cel care vine în Numele lui Iehova!»”

Isus Și-a dat seama că acea zi era un punct de răscruce pentru națiunea evreiască — faptul că L-au respins a însemnat respingerea lor de către Tatăl ceresc pentru multă vreme. Însemna că vor fi respinși de la favoarea divină, cu excepția câtorva care vor deveni ucenicii Săi. Însemna că în timpul acelor lungi secole, mult favorizatul popor din sămânța naturală a lui Avraam va fi în suferință. Însemna că favoarea lui Dumnezeu, care fusese cu ei timp de secole, va fi în schimb oferită neamurilor, ca să adune dintre neamuri o companie de credincioși, evlavioși, pentru a fi asociați și comoștenitori cu Isus și cu cei credincioși dintre evrei în Împărăția cerească. Însemna că până când această clasă aleasă, cerească, spirituală a Împărăției nu va fi primită în glorie, poporul evreu nu va fi primit iarăși în părtășie cu Dumnezeu.

Sf. Pavel atrage atenția în mod deosebit asupra acestui fapt, că respingerea lui Israel nu este permanentă, ci numai pentru un timp — numai până când numărul complet al sfinților credincioși va fi adunat dintre neamuri. Atunci favoarea lui Dumnezeu se va întoarce la Israelul Natural, și după aceea se va extinde la toate familiile pământului. Romani 11:25-32.

Isus, Prințul Păcii

Cât de diferită a fost această intrare a lui ((899)) Isus, Prințul Păcii, de marșurile triumfale ale cuceritorilor și regilor pământești! În aprinderea patimii omenești și în prejudecata minților umane, cuceritorii lumii au fost înconjurați de o aureolă specială de glorie. Faptele eroice, cuceririle vitejești, așa cum sunt înfățișate de istorici, au un farmec. Generația care se ridică citește cu un interes pasionant despre faptele vitejești ale lui Alexandru cel Mare, ale spartanilor din Grecia, ale Cezarilor Romei, și în timpurile mai moderne despre Robert Bruce, Napoleon și Wellington, despre generalii Grant și Lee, Sherman și Johnson, Sheridan și Stewart. Întoarcerile acasă ale tuturor acestora au fost marșuri triumfale, în multe cazuri dând onoare cui i se cuvenea onoare.

Cu toate acestea, în fiecare caz ochiul minții se închide în mod necesar la scenele care au dus la astfel de triumfuri. Încercăm să uităm milioanele de oameni uciși și răniți, și alte milioane de văduve și orfani care jelesc. Încercăm să uităm ruinele fumegânde ale locuințelor lăsate în urma acelor armate victorioase. Oricât de necesar ar părea uneori războiul pentru menținerea dreptății, totuși cu toții trebuie să recunoaștem că binecuvântările câștigate cu sabia sunt obținute cu un preț înspăimântător.

Din acest punct de vedere Isus, Prințul Păcii, urmat de o armată de sfinți care merg în urmele Sale, prezintă o frumoasă ilustrație — chiar și pentru cei lumești. Acești învingători — Conducător și urmași — cuceresc prin moarte. Astfel Isus le-a spus urmașilor Săi: „Oricine va voi să-și scape viața, o va pierde; dar oricine își va pierde viața pentru Mine și pentru Evanghelie, o va salva”. Privită chestiunea astfel, toți urmașii Mielului sunt sacrificatori de sine, după cum declară Biblia: „Vă îndemn, dar, fraților, pentru îndurările lui Dumnezeu, să aduceți trupurile voastre ca o jertfă vie, sfântă, plăcută lui Dumnezeu; aceasta este slujirea voastră înțeleaptă” (Romani 12:1). O astfel de victorie — victorie prin moarte — este greu de înțeles pentru majoritatea oamenilor! Care este filosofia ei? Unde este victoria?

Împărați victorioși prin moarte

Se poate foarte bine întreba: În ce constă victoria lui Cristos și a urmașilor Lui prin faptul că își dau viețile pentru frați și pentru susținerea adevărului și a dreptății? Numai Biblia răspunde la întrebare și numai cei care exercită credință pot înțelege răspunsul Bibliei. Biblia declară că adevărata victorie a lui Cristos și a Bisericii este asupra eului. Ziua încoronării lor este în viitor — atunci va fi triumful lor.

Intrarea triumfală a lui Isus călare pe un asin a fost numai tipică. Antitipul va fi glorios — dincolo de văl. După cum Isus a fost „înălțat în slavă” după învierea Sa, tot așa El a promis Bisericii Sale că învierea ei o va schimba din ființe umane imperfecte în ființe spirituale perfecte, comoștenitori cu Învățătorul lor, Răscumpărătorul lor, în Împărăția Milenară glorioasă care va binecuvânta lumea.

După ce Isus a înviat din morți, El le-a explicat ucenicilor Săi dezorientați ce a însemnat moartea Sa, spunând: „Nu trebuia să sufere Hristosul aceste lucruri îmoarteaș și să intre în slava Sa?” (Luca 24:26). Astfel a spus sf. Pavel în privința tuturor celor care vor fi asociații lui Isus în Împărăție — ei trebuie să sufere cu El dacă vreau să domnească împreună cu El; ei trebuie să fie morți cu El dacă vreau să trăiască împreună cu El (2 Tim. 2:12). Cristos și Biserica Sa mor față de speranțele și interesele umane prezente și veșnice — dându-și viețile, suferind pentru dreptate. Răsplata lor este îndoită: (1) Înălțarea lor personală la glorie cerească, spirituală, asemenea îngerilor, și încă mai glorioasă — „mai presus de orice domnie, de orice stăpânire, de orice putere ... și de orice nume care se poate numi”. (2) Gloria Împărăției — bucuria de a fi agenții divini pentru restaurarea umană.

Din acest punct de vedere, al Bibliei, lupta creștinului este diferită de orice altă luptă cunoscută lumii. Este o luptă împotriva păcatului, o luptă împotriva voinței proprii, o supunere deplină la voința divină, o victorie prin moarte. „Fii credincios până la moarte și-ți voi da cununa vieții” (Apocalipsa 2:10). „Celui care va birui îi voi da să stea cu Mine pe scaunul Meu de domnie, după cum și Eu am biruit și M-am așezat cu Tatăl Meu pe scaunul Său de domnie” (Apocalipsa 3:21). Nu este de mirare că o afirmație de acest fel nu este decât imperfect înțeleasă de lume! „Lumea nu ne cunoaște, pentru că nu L-a cunoscut nici pe El.” Și aceasta este una din cerințele Evangheliei, ca Isus și urmașii Lui să se supună la a fi înțeleși greșit de lume. Noi suntem socotiți nebuni pentru Cristos. 1 Corinteni 4:10.

Este necesară o oarecare vigoare pentru a fi un urmaș loial în urmele lui Isus, a fi înțeles greșit după cum și El a fost înțeles greșit de cei din zilele Lui, insultat după cum și El a fost insultat. „Din cauza Mea ... vor spune tot felul de lucruri rele și neadevărate împotriva voastră!” Numai când înțelegem prin promisiunile lui Dumnezeu că în aceste experiențe grele ale lui Cristos și ale urmașilor Săi există un scop glorios, putem să le răbdăm împreună cu o măsură de bucurie. Numai acestora le este acordat de Domnul ochiul ((900)) credinței care poate discerne clar lucruri de dincolo de văl — gloria, onoarea și nemurirea, și Împărăția pe care Domnul a promis-o urmașilor Săi credincioși.

„Mânia Mielului”

Deoarece Isus este Prințul Păcii, cum vom înțelege anumite pasaje din Scriptură care se referă la El ca la un Cuceritor puternic în veșminte pătate de sânge, răzbunându-Se pe dușmanii Lui? Dar în mod special, cum vom înțelege declarația că la venirea Sa pe norii cerului toate familiile pământului se vor boci din cauza Lui?

Despre acest Prinț al Păcii se poate spune că El va răni pentru a vindeca, și că orice dezastre ar aduce sau ar permite să vină peste lume, vor fi astfel conduse încât să facă din ele binecuvântări deghizate. Fără îndoială că mult din ceea ce se spune despre Domnul nostru este foarte simbolic. De exemplu, El trebuie să lovească națiunile cu Sabia care iese din gura Lui — Cuvântul sau Mesajul Adevărului. Astfel de lovire este în deplină conformitate cu declarația că atunci când sf. Petru a predicat Evanghelia la Cincizecime, unii dintre ascultătorii săi au fost „tăiați la inimă” — nu cu sabia literală a sf. Petru, ci cu „sabia Spiritului, care este Cuvântul lui Dumnezeu”. În cele din urmă, acea Sabie va lovi pe toți împotrivitorii dreptății spre binele lor. Numai cei răi cu voia vor fi în cele din urmă distruși în Moartea a Doua.

Totuși, nu trebuie să uităm că inaugurarea Împărăției Mesianice va avea loc în mijlocul Timpului de Necaz, și că Cristos va avea de-a face cu aducerea, sau cel puțin cu permiterea acestui Necaz. Se pare că omenirii îi va fi permis să aducă asupra ei marele necaz la sfârșitul acestui veac. Există forțe ale răului, Satan și îngerii lui, gata să ne facă rău, prin forțe umane, forțele păcatului înrădăcinate în natura umană, gata să facă rău structurii sociale. Biblia arată că Puterea Divină le ține pe acestea sub control — cei patru îngeri care țin cele patru vânturi — ca ele să nu sufle pe Pământ pentru a-i face rău până la timpul stabilit, până când toți cei din Biserica aleasă a lui Dumnezeu vor fi fost pecetluiți pe fruntea lor — intelectul lor — cu Adevărul.

La timpul potrivit acele „vânturi” ale conflictului vor fi lăsate libere și necazul va fi mare, până când la timpul potrivit Împăratul Împăraților și Domnul domnilor va interveni să salveze rasa de ea însăși și de Adversar. Apoi Satan va fi legat pentru o mie de ani și Împărăția lui Mesia va fi stabilită pentru binecuvântarea tuturor familiilor Pământului.

Inimi pregătite

Frances Darden

Pregătește-mi inima, Doamne, să Te cunosc
Și să caut înțelepciune în Cuvântul Tău,
Astfel ca zilele noastre și puterea să ne fie
Să răspândim Adevărul peste mare și peste glie.
Peste tot pământul această lumină trebuie să strălucească,
În toată omenirea credința s-o restabilească.
Alergați cu grabă, o, voi „picioare” îngerești,
Pe munți veștile bune răspândiți!
Vestiți Cuvântul, ca oamenii să poate cunoaște
Pe Domnul lor care domnește.
Străjer atent pe zidurile Sionului,
Ridică mai sus de toate stindardul Lui;
Și sună cu toată puterea
Din Trâmbița a Șaptea chemarea.