CĂLĂTORIA SPRE ROMA

Fapte 27:13-26

> Sf. Pavel trimis spre capitala imperială — O călătorie furtunoasă — Zile de probă și încercare — Apostolul încurajat de o viziune — „Dumnezeu umblă pe căi ascunse” — Marinarii încurajați de spiritul de ajutor al apostolului — Lecții din experiențele lui.

„Încredințează-ți Domnului calea, încrede-te în El și El va lucra”. Ps. 37:5

W.T. 15 Sept 1916 (pag. 284-285)

Nu mult după cuvântarea Sf. Pavel în fața lui Festus și a regelui Agripa, s-a oferit posibilitatea de a trimite pe apostol și pe alți prizonieri la Roma sub pază întărită. Totuși nu era formulată nici o pretenție defavorabilă împotriva Sf. Pavel. Nu exista nici o legătură directă între Roma și micul port al Cezareii, deci pe o distanță de șase sute de mile (960 km.), călătoria s-a făcut într-un mic vas comercial.

Această călătorie a durat cam de la mijlocul lui August până pe la întâi Septembrie, viteză bună pentru un vas cu pânze în zilele acelea, însă vremea a fost bună. La Mira, Sf. Pavel și doi dintre frații care-l însoțeau — Sf. Luca și Aristarh — au fost transferați împreună cu ceilalți prizonieri și cu paza, pe un vas egiptean încărcat cu grâu care era în drum spre Roma. Pe lângă echipaj, acest vas ducea un număr considerabil de pasageri, cu totul două sute șaptezeci și șase de persoane.

Vremea frumoasă a continuat câteva zile, iar apoi a devenit furtunoasă. Vasul și-a abandonat ruta intenționată pentru a ajunge sub adăpostul insulei Creta și a zăbovit pentru vreme mai bună în portul Limanurile Bune. Astfel au întârziat până pe la 1 Octombrie, vremea furtunilor echinocțiale. Sf. Pavel a atras atenția asupra pericolelor continuării călătoriei și a sfătuit să ierneze acolo. Opinia lui poate să fi fost rezultatul vreunei inspirații, dar foarte probabil a fost doar propriul raționament despre vreme, etc. El avusese deja experiență mare văzând dezastre, după cum suntem informați într-una din Epistolele scrise înainte de acest timp (2 Cor. 11:25). În afară de aceasta, îndeletnicirea lui de confecționer de pânze de corabie în mod natural îl aducea în legătură cu marinarii și îi stârnea interesul în toate chestiunile privitoare la meșteșug.

Dar cei în autoritate au hotărât să meargă spre Fenix, un port mai mare. Înainte să fi mers departe totuși, un uragan din nord-est a izbit brusc vasul și au fost obligați să meargă cu vântul spre sud intrând la adăpostul micii insule numite Clauda. Aici au încins corabia, punând lanțuri și frânghii pe sub chilă, deoarece greutatea încărcăturii și severitatea furtunii o slăbiseră. Apoi au coborât pânzele și au continuat mânați de vânt, păzindu-se de bancurile de nisip. Corabia a trudit din greu prin furtună. O parte din încărcătură a fost aruncată peste bord, iar mai târziu a fost mai mult ușurată prin aruncarea peste bord a mobilierului mai greu, a echipamentului, etc.

Zile de Încercare și pericol

Furtuna a continuat câteva zile. Nu s-a văzut nici soarele nici stelele și căpitanul nu putea spune unde se află, pentru că busola nu fusese încă inventată. De aceea, toți cei de la bord au abandonat treptat orice speranță. Încetaseră să mănânce și erau aproape în disperare.

În timpul acelor patrusprezece zile, apostolul a avut din abundență ocazii să se teamă, să se îndoiască și să pună sub semnul întrebării providențele Domnului. După cât se pare, numai în noaptea celei de a treisprezecea zi de furtună a trimis Domnul la Sf. Pavel un înger cu mesajul încurajator: „Nu te teme, Pavel! Tu trebuie să stai înaintea Cezarului; și iată, Dumnezeu ți-a dăruit pe toți cei ce merg cu corabia împreună cu tine” (versetul 24). Putem în siguranță presupune că în timpul acelor zile de încercare apostolul a rămas din toată inima loial în credință către Dumnezeu și că acest mesaj la sfârșit a fost de natura unei încurajări și o expresie a aprobării.

Din această întâmplare noi putem extrage o lecție bună, nu numai în ce privește propriile afaceri în viață, dar și într-un mod general, în toate probele și încercările spirituale. Domnul poate conduce pe căi ascunse în privința problemelor noastre pământești și a serviciului nostru pentru El și pentru cauza Lui. În timp ce ne asigură de iubirea și grija Lui și de rezultatul final al căii înguste, pe toți aceia care cu credincioșie urmează în urmele lui Isus, totuși între timp poate permite să vină peste noi, ca furtunile, încercări și dificultăți de diferite feluri, amenințându-ne chiar cu nimicirea, amenințându-ne cu distrugerea vieții spirituale, întunecând cerul speranțelor noastre cu norii de furtună ai amenințărilor vrăjmașilor noștri și cu urletele lui Satan. Datoria noastră este să nu lăsăm ochiul credinței să se întunece de aceste diferite condiții îngrozitoare, să ne lăsăm inimile să se fixeze strâns de Cel care a promis și care va face.

Gânduri în legătură cu cele spuse

Expresia „Dumnezeu ți-a dăruit pe toți cei ce merg cu corabia împreună cu tine” este foarte semnificativă. În aceste cuvinte nu există nici o sugestie la „paternitatea lui Dumnezeu și la fraternitatea oamenilor”, așa cum acea învățătură falsă este acum susținută de mulți, care sunt împinși de un impuls nobil. Dimpotrivă, gândul este că la bordul acelei corăbii exista numai un om în relație personală cu Dumnezeu. Ceilalți, oricare erau trăsăturile lor naturale de caracter, niciodată nu veniseră în relație cu Dumnezeu.

Există un alt gând care poate fi dedus din cuvintele îngerului: grija divină care-i însoțește pe sfinți se poate dovedi a fi o mare binecuvântare pentru tovarășii lor, chiar dacă aceștia, ca și în acest caz, sunt lumești și ((75)) neregenerați. Acest gând este în special aplicabil la familiile pământești ale poporului lui Dumnezeu. Părintele consacrat este obiectivul direct al grijii Divine, deoarece este scris despre îngeri: „Nu sunt ei oare toți duhuri slujitoare trimise să slujească pentru cei care vor moșteni mântuirea?” (Evrei 1:14). Și în slujirea îngerească a acestora, foarte frecvent — de fapt putem presupune foarte în general — aceia din familiile lor care n-au venit în relație deplină cu Domnul sunt într-o anumită măsură incluși sub grija protectoare.

În altă parte apostolul arată că în unele privințe soția credincioasă are o influență binecuvântată mai presus de soț, ori soțul credincios o influență favorabilă mai presus de soție în privința copiilor, altfel copiii ar fi socotiți nesfinți (1 Cor. 7:14). Aceasta este o altă ilustrație a aceleiași lecții generale, că grija Divină deși este în special pentru sfinți, ea include toate interesele lor, de orice fel. Aceasta nu implică în mod necesar prosperitate pământească, bogăție, protecție de accident, naufragiu, etc., ca și în cazul Sf. Pavel; și totuși ea întotdeauna înseamnă un avantaj în vreun sens și în vreun grad. Să luăm din acest gând toată încurajarea pe care o putem. Toate lucrurile vor lucra împreună spre bine pentru sfinții Domnului (Rom. 8:28); iar cei care le sunt cei mai apropiați și cei mai dragi, cu siguranță vor fi participanți într-o anumită măsură la avantajul lor și la grija Divină.

Mesajul de încurajare al Sf. Pavel

Imediat după ce a primit încredințările de siguranță la bord a tuturor, apostolul a făcut cunoscută chestiunea echipajului corăbiei. Apoi și-a manifestat propria credință în mesaj prin bună dispoziție, prin încetarea postului și prin sfătuirea tuturor celorlalți să facă la fel. Spiritul lui era contagios. Toți s-au încurajat și fără îndoială toți au fost impresionați nu numai de faptul asupra căruia le-a atras atenția apostolul — că acest dezastru rezultase din neurmarea de către ei a sfatului său — dar și de dovezile favorii speciale a lui Dumnezeu față de el, în privința cunoștinței salvării lor finale.

Așa trebuie să fie cu poporul Domnului. Orice știm că este bun, mângâietor sau încurajator pentru noi, să dăm altora. Dacă apostolul păstra vestea bună pentru sine, ar fi însemnat fie că nu avea credință în împlinirea ei, fie că era egoist. Dar având spiritul Domnului de generozitate, ca și mare încredere în Domnul, el n-a ezitat să facă cunoscută eliberarea viitoare și a mărit pe Dumnezeu prin aceea că n-a pretins a avea această cunoștință de la sine, ci a pus-o pe seama unei descoperiri.

Evident prizonierul produsese o adâncă impresie asupra multora dintre soldați și marinari. Cine poate spune că purtarea bravă, nobilă a apostolului poate să fi influențat pe unii din cei două sute șaptezeci și șase de tovarăși ai săi odată, în viitor, posibil în cele din urmă atrăgând pe unii din ei spre Domnul? Așa trebuie să fie cu fiecare din noi. Trebuie să fim prompți în a spune altora cele mai bune vești pe care le avem. Compătimirea cu creația care geme în variatele încercări ale vieții să ne conducă spre a arăta către făgăduințele Domnului cu privire la Împărăția viitoare a lui Mesia și la binecuvântările care vor veni atunci pentru toate familiile pământului. Oricine nu vestește astfel zilnic, cu orice ocazie potrivită, dă dovadă fie de lipsă de cunoștință sau de credință în descoperire, fie, altfel, de egoism, ceea ce Domnul nu poate aproba și în care dacă se persistă, îl va exclude în cele din urmă de la o parte în Împărăție.