Lecții din eșecurile lui Saul

1 Samuel 14:1-46

> Ascultarea fără spiritul ei a cauzat dificultățile lui Saul — Împărăția luată de la familia lui Saul, dată lui David, „un om după inima lui Dumnezeu” — Saul a profitat parțial de greșelile lui și a fost binecuvântat în mod corespunzător — Lecții pentru fiecare — În special pentru poporul consacrat al Domnului.

„Să ne îmbrăcăm cu armele luminii.” Romani 13:12.

R5638 W. T. 15 februarie 1915 (pag. 61-63)

Armata care s-a strâns la Saul și care a câștigat victoria descrisă în studiul nostru anterior a fost desființată; și după aceea împăratul a avut o armată permanentă de trei mii de oameni. O mie dintre aceștia erau sub comanda fiului său Ionatan. Restul constituiau o gardă regală și erau sub conducerea directă a lui Saul. Se pare că țara lui Israel era complet dominată de filisteni, care aveau garnizoane ici și colo. Aceștia erau mulțumiți să ia o anumită taxă de la popor, foarte asemănător cu felul în care englezii guvernează India.

Israeliții erau slab înarmați, deoarece filistenii nu le permiteau să aibă arme de război, ca nu cumva să se răscoale. În mod asemănător, englezii împiedică intrarea muniției de război în India pentru același motiv. Prin urmare, când Ionatan a atacat garnizoana filistenilor și a distrus-o, s-a stârnit o învălămșeală, foarte mult asemenea împrejurărilor care ar fi dacă poporul din India s-ar ridica împotriva garnizoanei britanice de acolo. Ar fi război. Evreii au tremurat gândindu-se la ceea ce putea urma, întocmai cum poporul din India ar tremura gândindu-se la ceea ce ar putea face în caz asemănător.

Filistenii și-au crescut armata de ocupație; și israeliții — neînarmați, decât cu unelte agricole etc. — au fost terorizați de filistenii războinici. Armata lui Saul de trei mii a scăzut la șase sute; totuși vorba care a ajuns de la profetul Samuel a fost să aștepte șapte zile sosirea lui, se pare cu intenția ca poporul să-și simtă complet neputința și să strige către Domnul după ajutor. Împăratul Saul a făcut așa cum a fost îndrumat, până acolo încât a așteptat șapte zile; și când a expirat timpul, văzând că armata se micșora și că Samuel nu se întorcea, în a șaptea zi s-a pornit să facă el însuși pe preotul. El a oferit sacrifcii Domnului fără autorizare.

Imediat ce a terminat sacrificiile, a apărut profetul Samuel, l-a mustrat aspru și i-a spus că datorită faptului că n-a ascultat deplin de Domnul, familia sa nu va continua ca reprezentanți ai Domnului în împărăția lui Israel. Împăratul și-a cerut scuze, i-a explicat împrejurările — a gândit că era necesar să facă ceva, și că ceea ce a făcut era singurul lucru la care se putea gândi. Foarte puțini regi sau generali din zilele noastre ar fi pregătiți să facă ceva mai aproape de voia Domnului decât a făcut împăratul Saul. Foarte puțini ar fi așteptat șapte zile, sau ar fi dat vreo atenție profetului. Foarte puțini și-ar fi cerut apoi scuze de la profet și ar fi explicat de ce au încercat să ofere sacrificii lui Dumnezeu.

Putem să ne gândim că dacă împăratului Saul i s-ar mai fi dat și alte ocazii, poate ar fi învățat treptat lecția ascultării necondiționate de ((668)) Dumnezeu; și totuși lecția noastră următoare ne va arăta că iarăși a căzut chiar în legătură cu aceleași lucruri. Pentru unii dintre noi se cer multe experiențe ca să ne învețe lecția completei sprijiniri pe Domnul și a deplinei ascultări de fiecare cerință a Sa. Poate că Domnul dorea să dea o lecție specială în legătură cu aceasta — că orice împărat care stătea pe tronul tipic al Domnului trebuia să fie ascultător în mod necondiționat, nu numai de litera poruncii, ci și de spiritul ei; pentru că împărații lui Israel au preumbrit în mare măsură Împărăția lui Cristos și a Bisericii Sale. Cei care vor fi comoștenitori cu Mesia în Împărăția Sa de glorie trebuie să învețe ascultare; altfel ei nu vor fi socotiți vrednici de onorurile Împărăției. Ei trebuie să fie ascultători nu numai pe dinafară, ci înăuntrul lor să fie ascultători de spiritul sau intenția Legii Domnului.

Numai preoții puteau sacrifica

În trecere, facem bine dacă notăm de ce sacrificiul de arderi de tot Domnului a fost condamnat ca păcat. Aceasta a fost fiindcă Dumnezeu făcuse o lege specifică în sensul că numai preoții puteau oferi sacrificii. Atunci vine întrebarea: De ce să limiteze Dumnezeu oferirea sacrificiilor la seminția preoțească? Răspunsul este că acea seminție a reprezentat în mod tipic Biserica — deplin consacrată lui Dumnezeu și acceptată de El. Apostolul îi numește pe aceștia antitipuri, nu numai ale împăraților lui Israel, ci și ale preoților lui Israel. Sf. Petru spune despre Biserică în general, și nu despre cler în special: „Voi sunteți o preoție împărătească”.

În antitip, toți din poporul consacrat al Domnului sunt împărați în devenire și preoți sacrificatori. Dacă acești creștini evlavioși nu-și sacrifică interesele pământești, viața prezentă, ei nu vor primi marea răsplată de comoștenire cu Cristos, marele Preot Principal al mărturisirii lor. După cum citim: „Dacă răbdăm, vom și împărăți împreună cu El”; și iarăși sf. Pavel spune: „Vă îndemn, fraților ... să aduceți trupurile voastre ca o jertfă vie”.

Ar fi ca atare o greșeală să presupunem, cum presupun unii, că clerul are acum funcții preoțești speciale și este însărcinat să ofere slujbe și rugăciuni. Să ne amintim că există un singur Mare Preot — Domnul Isus — că El S-a oferit în zilele trupului Său și a trecut dincolo de văl în glorie, iar de atunci El îi oferă pe acei din poporul Său consacrat, care se prezintă la El în spiritul cuvenit de supunere și sacrifciu de sine.

Biblia nu recunoaște nici o separare a poporului Domnului în cler și laici. Aceasta a fost o capcană a Adversarului, introdusă treptat în secolele al treilea și al patrulea. Învățătura Bibliei este că toți copiii concepuți de spirit ai lui Dumnezeu sunt membri ai Preoțimii împărătești antitipice, că toți sunt frați, că toți sunt rânduiți sau autorizați să propovăduiască Mesajul harului lui Dumnezeu așa cum este prezentat în Cuvântul lui Dumnezeu; și că ei să nu numească pe nici un om de pe pământ tată, ci să-și dea seama că Unul este Tatăl lor, Însuși Dumnezeu, și că Domnul Isus este Fratele lor mai Mare.

Dorința după o altă șansă

Câți din familia umană au simțit, când au ajuns pe patul de moarte, că dacă ar fi putut să-și trăiască încă o dată viața, lecțiile lor de experiență ar fi prețioase și i-ar ajuta să facă mai bine! Bărbatul sau femeia care n-a avut unele experiențe de eșec în această privință și care nu s-a străduit să le depășească și să facă mai bine, și-a trăit viața în zadar. De aceea, să ne încurajăm unul pe altul la străduință pentru idealuri înalte și să nu ne descurajăm prin eșecurile noastre neintenționate. Acest lucru este exprimat în micul citat pe care l-am învățat cu toții în copilărie: „Dacă la-nceput n-ai reușit, încearcă, încearcă necontenit”. Acest mic mesaj care a venit pentru mintea noastră copilărească a fost foarte valoros. Ne-a ajutat să trecem peste multe descurajări.

Asediați de propriile slăbiciuni cu care ne-am născut, înconjurați de alții care în mod asemănător au slăbiciuni mintale, corporale și morale, și asediați, după cum ne asigură Scripturile că suntem, de Satan și de îngerii căzuți, care caută să ne prindă în capcană și să ne abată de la Dumnezeu și de la dreptate, este vreo mirare că nu reușim să ajungem la idealurile noastre cele mai înalte, și prin urmare nu reușim încă și mai serios să ajungem la standardele perfecte ale Cuvântului lui Dumnezeu?

Cea mai simplă declarație a Legii lui Dumnezeu este Regula de Aur. Dar câți dintre cei care înțeleg perfect această Regulă de Aur și spiritul ei ar putea pretinde că trăiesc la înălțimea cerințelor ei în fiecare ceas, în fiecare zi? „Să iubești pe Domnul Dumnezeul tău, cu toată inima ta, cu tot sufletul tău, cu toată puterea ta și cu toată cugetarea ta; și pe aproapele tău ca pe tine însuți.” Tot ce putem face fiecare dintre noi este să fim onești cu noi înșine, să ne mărturisim abaterile, să ne străduim zilnic să le învingem și să ajungem tot mai mult la standardele divine în gând, cuvânt și faptă.

Este încă o lecție, pe care numai creștinii au învățat-o, că este imposibil să trăiești la înălțimea standardelor acestei Legi, și că avem nevoie de acoperirea meritului Răscumpărătorului — chiar și după ce I-am predat Lui totul pentru a căuta să umblăm în urmele Sale — ca să ne acopere neajunsurile și să ne continue relația cu Dumnezeu. Altă lecție pe care o învață creștinii este că acei care continuă în relație cu ((669)) Dumnezeu găsesc nu numai iertare pentru încălcările comise neintenționat, ci găsesc și har care să-i ajute, ajutoare pentru orice nevoie — prin același Mântuitor.

Astfel creștinul învață despre slăbiciunile sale și despre îndurarea lui Dumnezeu, și se întărește în lupta pentru ceea ce este drept, zi de zi. El nu numai că are o a doua șansă, ci are multe șanse, repetate zi de zi, de a se căi de păcat și de a face un nou început după revenirea din poticnire, prin meritul lui Cristos.

În lecția noastră, împăratul Saul n-a avut astfel de experiențe. Mântuitorul nu murise încă. El nu Se înfățișase înaintea lui Dumnezeu, să ofere o ispășire sau să deschidă o cale nouă a vieții. Saul, prin urmare, avea numai aranjamentul comun tuturor evreilor — Ziua Ispășirii tipică, o dată pe an, pentru a ispăși păcatele întregului popor pentru un an, inclusiv preoțimea tipică prin care le era comunicat mesajul lui Dumnezeu. Și el însuși fiind în parte tip, împăratul Saul a fost tratat pe linia strictei dreptăți, și s-a declarat că familia sa pierduse împărăția din pricină că el a oferit Domnului un sacrificiu neautorizat.

Lumea în viitor

Studenții Bibliei învață treptat că povestea diferitelor crezuri din creștinătate este neadevărată, care spune că toți păgânii au mers în chin veșnic, și toți evreii de asemenea, fiindcă n-au crezut în Domnul nostru Isus Cristos; și mai mult, că aproape toți oamenii din țările civilizate care au murit, au mers în chin veșnic fiindcă, auzind despre Cristos, n-au devenit urmașii Lui evlavioși. Aceste învățături groaznice i-au îndepărtat pe mulți de Dumnezeu și de Cartea Sa, deoarece oamenii încep să-și dea seama de ororile și de nedreptatea lor.

Studenții Bibliei ajung să vadă că Dumnezeu a pregătit două încercări pentru toată omenirea. Prima încercare a fost în Eden, tatăl Adam fiind reprezentantul său și al rasei sale. Încercarea s-a sfârșit cu dezastru pentru toți cei implicați. Dacă Dumnezeu n-ar fi făcut un aranjament pentru o a doua încercare, nimeni din familia umană n-ar fi câștigat vreodată viață veșnică sau n-ar fi scăpat de sentința care a venit asupra lor atunci. Moartea lui Cristos a fost chiar cu scopul de a da o a doua încercare lui Adam și întregii sale rase; după cum spune apostolul: „Căci dacă moartea a venit prin om, tot prin om a venit și învierea morților. Și după cum în Adam toți mor, tot așa, în Hristos, toți vor fi făcuți vii, dar fiecare la rândul lui”. 1 Cor. 15:21-23.

În timpul acestui Veac Evanghelic, cei care cred mesajul Evangheliei și care se consacră pe deplin Domnului și pe care-i acceptă prin concepere de Spirit sfânt — aceștia devin Creații Noi în Cristos, iar aceste Creații Noi sunt în încercare a doua oară — destinul lor fiind, fie viață veșnică pe plan spiritual, fie moarte veșnică. Restul lumii se află încă în starea condamnată; sau, după cum spune apostolul, n-au scăpat de condamnarea care este asupra lumii. Este o singură cale de scăpare acum — prin acceptarea lui Cristos, în condițiile uceniciei.

Totuși, vedem că pregătirea lui Dumnezeu în privința unei a doua încercări include restul oamenilor care nu aud acum, sau care nu-L acceptă pe Cristos și care nu sunt acum concepuți din nou ca Noi Creaturi. Lumea în general va avea timpul ei de încercare în timpul Mileniului. Atunci „pământul va fi plin de cunoștința slavei Domnului”. Atunci „toți Îl vor cunoaște, de la cel mai mic până la cel mai mare”. Ei nu vor avea împotrivirea lui Satan, căci acesta va fi legat în acel timp. Vor avea ajutorul lui Cristos și al Bisericii glorificate, Preoțimea împărătească.

Obiectivul acelei Împărății Milenare va fi să ridice lumea — să aducă pe toți cei care vor dori și vor asculta, iarăși la perfecțiune umană și la viață veșnică, și să distrugă pe toți incorigibilii, care vor refuza când vor avea acea a doua și acea deplină ocazie. În legătură cu aceasta ne amintim de cuvintele poetului:

„Aș dori să existe un loc minunat
Chemat Loc al unui Nou Început,
Unde toate ale noastre greșeli și dureri
Și-al nostru biet necaz egoist,
Ca o haină veche, uzată, să poată fi la ușă lăsate
Și niciodată să nu mai fie-mbrăcate”.

Cuvintele poetului trebuie să se adeverească, iar timpul este aproape. Dacă, așa cum înțeleg Studenții Bibliei, războiul european actual este un preludiu la anarhia marii Bătălii a Armaghedonului, și este anticamera Împărăției lui Mesia, atunci timpul dezbrăcării omenirii în general de „vechea haină uzată” a imperfecțiunilor actuale este aproape. Desigur că toți care s-au dezbrăcat de zdrențele murdare ale propriei lor dreptăți și prin credință au îmbrăcat Haina Dreptății lui Cristos, se pot bucura că sărmana lume — păgâni, evrei și neamuri civilizate — poate avea o așa bună ocazie, cum iubirea și îndurarea lui Dumnezeu au pregătit pentru ei prin marele Sacrificiu făcut la Calvar, când „Isus Hristos, prin harul lui Dumnezeu, a gustat moartea pentru toți”, pentru ca cel care crede în El, fie acum fie în viitor, să nu piară ci să poată câștiga viață veșnică.

Nu numai atât, dar după cum Isus dă tuturor care vin la El ocazia îndurătoare prin care ei pot „încerca, încerca necontenit” și treptat își pot demonstra, cultiva loialitatea față de Dumnezeu și față de dreptate, tot așa Biblia sugerează că lumii în general îi va fi dată o ocazie. Timp de o mie de ani, lumea va avea ocazia să încerce, să încerce tot mereu, cu scopul ca prin multele lecții din acel timp, ((670)) să poată învăța dreptatea și veni în armonie cu Marele Împărat Etern și cu glorioasa Lui Regulă de Aur. Aceasta ne asigură Scripturile în privința Mileniului: „Când judecățile Domnului sunt pe pământ, locuitorii lumii învață dreptatea”. Isa. 26:9.

Credința lui Ionatan a fost răsplătită

Lecția noastră continuă și spune întâmplarea cum Ionatan și purtătorul său de arme, binecuvântați de Domnul, au fost victorioși asupra vrăjmașilor; și cum filistenii, împărțiți în trei părți, s-au confundat unii pe alții cu evreii și s-au măcelărit unii pe alții.