Tabernacolul - Capitolul III
CONSACRAREA PREOȚIMII
Leviticul 8:14-33

> Puși deoparte pentru serviciul lui Dumnezeu — „Fii credincios până la moarte" — „Sfințiți-vă" și „Eu vă voi sfinți" — Vițeii și berbecii de consacrare — Uleiul de ungere al consacrării

70. Consacrarea preoțimii a tipificat consacrarea naturii umane a Domnului nostru Isus și a Corpului Său, Biserica, voinței lui Iehova — supunerea lui Isus chiar până la moarte și supunerea membrilor Corpului Său, suferind cu El pentru cauza dreptății chiar „până la moarte". Întregul Corp, reprezentat prin fiii lui Aaron (ca și Capul, reprezentat personal de către Aaron însuși), este, prin sacrificiile antitipice care se aduc în decursul Vârstei Evanghelice, consacrat pentru lucrarea lor viitoare ca regi și preoți, pentru a restaura, conduce și binecuvânta omenirea. Această consacrare înseamnă predarea a TOT ce au ei voinței lui Dumnezeu, în serviciul Său. Iar limita extremă a celor care se sacrifică devine ocazia favorabilă a lui Dumnezeu; când acești preoți au consacrat tot ce au, tot ce sunt și toate speranțele lor ca ființe omenești, dedicându-le sau jertfindu-le spre nimicire, devenind astfel împreu-nă-jertfitori cu Isus, Răscumpărătorul lor, atunci, pri-mindu-le jertfa, Iehova îi concepe la o natură nouă — natura spirituală. Și nu numai atât, dar, ca răsplată pentru credincioșie, El promite să le dea cel mai înalt grad de existență spirituală — natura divină; și imediat ei sunt socotiți ca fii spirituali ai lui Dumnezeu (Gal. 4:4-7; 2 Pet. 1:4).

„FII CREDINCIOS PÂNĂ LA MOARTE"

71. Faptul că unii care se consacrează pentru jertfă, alăturându-se astfel „preoțimii împărătești", nu vor ajunge la serviciul împărătesc din viitor este, de asemenea, arătat în aceste tipuri, precum este și explicit declarat în Noul Testament. O clasă va fi „mântuită ca prin foc", „ieșind din marele necaz", dar pierzând premiul pentru care ei au intrat în consacrare, deoarece n-au apreciat suficient privilegiul de a jertfi ca preoți — n-au fost destul de zeloși să „sufere împreună cu El", cu Marele Preot. Acestea vor fi analizate în amănunțime ceva mai târziu, când vom examina jertfele din Ziua Ispășirii.

72. O altă clasă din aceia care se consacrează ca preoți, dar care nu vor câștiga binecuvântările împărătești făgăduite acestor preoți, va fi distrusă în moartea a doua. Aceștia, asupra cărora ni se atrage în mod expres atenția în Noul Testament (Evr. 6:4-6; 10:28-31; 1 Ioan 5:16) sunt, de asemenea, ilustrați în aceste tipuri sau umbre ale serviciilor Tabernacolului.

73. Cei patru fii ai lui Aaron reprezentau la început sub-preoțimea, dar doi dintre aceștia au fost nimiciți — corespunzând celor două clase descrise mai sus, care nu reușesc să ajungă în preoția împărătească; una din acestea va suferi moartea a doua, iar cealaltă va fi salvată de ea, dar numai „ca prin foc" — necaz, purificare. Aaron și cei doi fii ai săi au fost opriți să plângă după frații lor, care au fost astfel îndepărtați, ceea ce ilustrează faptul că toți cei credincioși dintre preoți vor recunoaște dreptatea hotărârilor divine și li se vor supune într-o ascultare umilă, zicând: „Drepte și adevărate sunt căile Tale, Împărate al neamurilor!" Într-adevăr, aceasta aduce o binecuvântare credincioșilor, conducându-i spre un zel mai mare, zicând: „Să luăm dar bine seama, ca atâta vreme cât rămâne în picioare făgăduința intrării în odihna Lui, nici unul din noi să nu se pomenească venit prea târziu" (Lev. 10:1-7; Apoc. 15:3; Evr. 4:1).

„SFINȚIȚI-VĂ" — ȘI — „EU VĂ VOI SFINȚI"

74. Invitarea credincioșilor îndreptățiți spre a se consacra, sfinți, sau a se pune deoparte pentru serviciul divin, este o invitare spre jertfirea intereselor și drepturilor pământești și făgăduința din partea lui Dumnezeu este că astfel de jertfe vor fi sfinte și acceptabile prin meritul Răscumpărătorului nostru și că în schimb El ne va accepta ca și creaturi noi, concepându-ne la o natură nouă prin Spiritul Sfânt al adevărului. Astfel Dumnezeu sfințește sau pune deoparte pe acei care sunt socotiți creaturi noi, sfinte.

75. Serviciul consacrării tipice făcut asupra preoților tipici arată cele două părți ale consacrării — partea noastră fiind predarea naturii umane și a drepturilor ei, iar partea lui Dumnezeu fiind acceptarea sacrificiului nostru, punerea noastră deoparte și recunoașterea noastră ca și creaturi noi. Natura nouă spirituală a fost reprezentată prin Aaron și fiii săi, natura pământească jertfită a fost reprezentată prin vițelul și berbecii aduși pe altar (Lev. 8:14-33).

76. Vițelul de jertfă pentru păcat era adus iar „Aaron și fiii săi își puneau mâinile pe capul vițelului", spunând astfel despre el: acest sacrificiu ne reprezintă pe noi. Din acel moment, tot ce se întâmpla cu vițelul reprezenta ceea ce urma să fie făcut cu Isus și Corpul Său, Biserica, ca ființe umane. Vițelul a fost predat „Legii" (reprezentată de Moise) pentru a satisface cerințele ei împotriva lui Israel, care tipifica omenirea în general. Pentru a mulțumi cerințele Legii, vițelul trebuia să fie înjunghiat — „Și Moise l-a înjunghiat". El a pus apoi sânge pe coarnele altarului. „Degetul" „Legii" arăta astfel că altarul sacrificiilor pământești era acceptabil pentru Dumnezeu datorită sângelui vărsat (viața dată) și că toți cei care recunosc puterea altarului (coarnele simbolizează puterea) trebuie mai întâi să recunoască sângele care-l sfințește. Sângele vărsat la baza altarului arată că prin sângele sacrificiului (viața dată) chiar și pământul a fost răscumpărat de sub blestem. „Spre răscumpărarea stăpânirii cumpărate" (vezi Efes. 1:14; Diaglott).

UN PREOT — ÎN HAINE DE IN

77. Iar Moise a luat vițelul, pielea lui, carnea etc. și le-a ars în foc afară din „Tabără" (Lev. 8:17). Astfel natura umană a Hristosului complet — Cap și Corp — este făcută „un sacrificiu pentru păcat", suferind distrugerea la care lumea a fost osândită și din care, prin acest sacrificiu, va fi în cele din urmă eliberată — meritul fiind în sacrificiul Domnului nostru Isus, iar noi, „frații" Săi, fiind privilegiați să împlinim o măsură din suferințele SALE, ca „membre ale Corpului Său" (Col. 1:24). Dar, în timp ce natura umană a preoțimii împărătești este distrusă, ca un lucru respingător în ochii lumii, așa cum este reprezentat prin arderea vițelului afară din „tabără", Dumnezeu acceptă dăruirea inimii care îndeamnă la sacrificiu, care spune: „Iată, vin să fac voia Ta, o Dumnezeul meu", „Desfătarea mea este să fac plăcerea Ta, o Dumnezeul meu!" Aceasta a fost reprezentată prin prezentarea pe altar a grăsimii și a părților interne producătoare de viață ale organismului, ca un „miros plăcut" pentru Domnul.

78. Alte trăsături ale aceleiași consacrări au fost arătate prin cei doi berbeci amintiți în versetele 18 și 22. Primul menționat a fost berbecele pentru arderea-de-tot. Aaron și fiii săi și-au pus mâinile pe capul berbecelui, indicând astfel că îi reprezenta pe ei. Și acesta a fost înjunghiat; sângele lui a fost stropit pe altar și Moise a „tăiat berbecele în bucăți și a spălat părțile dinăuntru și picioarele cu apă" și „au ars capul, bucățile și grăsimea". Astfel, în decursul întregii Vârste Evanghelice, Isus și Corpul Său, Biserica, sunt prezentați membru cu membru înaintea lui Dumnezeu pe altar, dar cu toate acestea sunt socotiți împreună ca o singură jertfă. Capul a fost primul pus pe altar și de atunci toți câți sunt morți cu El și curățați, ca în tip, prin spălare cu apă — prin Cuvânt — sunt socotiți ca puși pe același altar împreună cu Capul. Arderea jertfei pe altar arată cum primește Dumnezeu sacrificiul: ca „un miros plăcut".

79. Al doilea berbece, „berbecele de consacrare", arăta ce efect va avea sacrificiul asupra noastră, după cum cel dintâi arăta cum primește Dumnezeu sacrificiul nostru. Aaron și fiii săi și-au pus mâinile pe capul berbecelui de consacrare, arătând astfel că el îi reprezenta pe ei. Iar Moise l-a înjunghiat, a luat sângele lui (viața consacrată) și l-a pus pe fiecare dintre ei, arătând prin aceasta că pentru noi consacrarea este o lucrare individuală. Și l-a pus pe vârful urechii drepte, pe degetul mare de la mâna dreaptă și pe degetul mare de la piciorul drept. Astfel prin consacrare ni se dă posibilitatea să avem „auzul credinței" și să prețuim promisiunile lui Dumnezeu așa cum nu o poate face nimeni în afara celor consacrați. Mâinile noastre sunt consacrate, astfel că orice află mâinile noastre de făcut, noi facem cu puterea noastră, ca pentru Domnul. Picioarele noastre sunt consacrate, așa că de aici înainte nu „trăim ca neamurile", ci „umblăm în înnoire de viață" „umblăm prin credință", „umblăm potrivit duhului", „umblăm în lumină" și „cum l-am primit pe Hristos, așa umblăm în El" (vers. 23,24). (Efes.4:17; Rom. 6:4; 2 Cor. 5:7; Rom. 8:4 — Cornilescu rev.; 1 Ioan 1:7; Col. 2:6 — n. e.)

80. Bucățile alese ale berbecelui, „măruntaiele" și „grăsimea" lui, reprezintă sentimentele inimii noastre, puterile noastre cele mai bune. Acestea erau luate în mâini de către preoți și „legănate" — trecute încolo și încoace înaintea Domnului, reprezentând faptul că o jertfă consacrată nu este adusă lui Dumnezeu pentru un moment, o zi sau un an, ci noi ne consacrăm ca să ținem sentimentele și puterile noastre încontinuu ridicate, ca să nu încetăm niciodată până ce nu vom fi acceptați de El ca unii care ne-am sfârșit alergarea. Iar Moise a luat jertfa legănată din mâinile lor (preoții nu o lăsau jos), acceptarea de către Dumnezeu fiind arătată prin foc. Astfel noi, „preoții împărătești", n-avem voie să punem jos sau să încetăm a ne oferi toate puterile noastre în serviciul lui Dumnezeu atâta timp cât le avem, până când sunt consumate cu totul în serviciul Lui, până când Dumnezeu va zice: Este destul — vino mai sus. Când iubirea („grăsimea") ființei noastre cea mai lăuntrică este pusă pe altar, ea ajută la creșterea focului acceptării din partea lui Dumnezeu. Cu cât este mai multă iubire legată de consacrarea noastră față de Dumnezeu, cu atât mai curând ni se va consuma jertfa.

81. Peste această „jertfă legănată", în timp ce ea era în mâinile lor, erau puse trei turte nedospite luate dintr-un coș. Această jertfă era pusă de Moise atât în mâinile Marelui Preot, cât și ale sub-preoților.

82. Prima, o turtă nedospită, reprezenta puritatea reală a lui Isus ca om și puritatea socotită Bisericii ca oameni, ca atestată de Lege (reprezentată prin Moise) — îndreptățirea — pentru că, „dreptatea Legii se împlinește în noi" (Rom. 8:4 — Diaglott), atâta vreme cât suntem acceptați ca membri ai Corpului Lui. A doua turtă nedospită, făcută cu ulei, reprezenta locuirea Spiritului lui Dumnezeu în noi — sfințirea. A treia, o „plăcintă", reprezenta speranța și credința noastră în promisiunile nespus de prețioase, de glorie, onoare și nemurire.

83. Fără de aceste elemente este imposibil să ne fie completă consacrarea și de aceea să fie acceptabilă, adică fără de îndreptățire (puritate), sfințire prin Spirit prin credința în adevăr, și credință în glorificarea făgăduită.

84. Uleiul de ungere amestecat cu sângele de consacrare era stropit peste ei (vers. 30), învățând că consacrarea noastră este acceptată numai pentru că suntem îndreptățiți prin sângele prețios al Mântuitorului nostru; astfel ni se spune că suntem acceptați „în Cel Preaiubit" (Efes. 1:6 — Cornilescu rev.).

85. Fierberea cărnii de consacrare (versetul 31) nu făcea parte din sacrificiu: aceasta era numai pregătirea bucății care urma să fie mâncată. Totul trebuia să fie lichidat (versul 32), arătând că noi trebuie să fim consacrați în întregime și complet și că nimic din timpul și puterea noastră să nu fie risipit.

86. Cele șapte zile ale consacrării (vers. 33, 35) arătau din nou că noi ne-am consacrat în serviciul lui Dumnezeu nu numai pentru o parte din timpul nostru, ci pentru tot. Șapte în Scriptură este un număr complet și înseamnă tot sau totalitatea lucrurilor la care se referă („șapte peceți", „șapte trâmbițe", „șapte plăgi" etc.). Versetul 36 arată terminarea lucrării de consacrare.

87. Niciodată n-a fost mai mare nevoie decât acum ca toți cei care suntem consacrați ca preoți să căutăm să fim „morți cu El" și fiecare capacitate a noastră să fie legănată înaintea lui Dumnezeu, pentru ca El să poată accepta și folosi talentele noastre spre gloria Lui. Acest lucru prezintă interes în special pentru cei care înțeleg că Scripturile învață că foarte curând toți membrii Corpului vor fi acceptați împreună cu Capul, o mireasmă plăcută lui Dumnezeu și că, lucrarea sacrificiului de sine fiind atunci terminată, va începe opera glorioasă a binecuvântării omenirii și a împlinirii Legământului lui Dumnezeu.

88. Consacrarea antitipică a preoților antitipici este limitată la Vârsta prezentă (Evanghelică). Ea a progresat cu hotărâre de când Domnul și Înainte-Mergătorul nostru s-a „oferit pe Sine Însuși" — și va fi completă înainte ca vârsta prezentă să se sfârșească în întregime. Și dacă nu reușim să fim printre preoți acum, în decursul timpului de consacrare, noi nu vom putea fi cu ei când își vor începe serviciul pentru popor în Împărăție, când acestor preoți (disprețuiți acum de oameni, dar „un miros plăcut lui Dumnezeu") li se va adăuga titlul de Rege și, împreună cu Capul lor, Isus, vor conduce și binecuvânta toate națiunile (Apoc. 20:6). Dorim noi în mod serios să fim printre cei care vor cânta spre lauda Marelui nostru Preot: „Ai făcut din noi regi și preoți pentru Dumnezeul nostru și vom împărăți pe pământ"? Dacă este așa, vom fi pe deplin consacrați acum, pentru că numai „dacă suferim cu El" vom „și împărăți împreună cu El" (2 Tim. 2:12); (vezi Apoc. 5:10 — n. e.).

RUGĂCIUNEA SUB-PREOȚILOR

Victorios Mare Preot! Nu mai trebuie să fii adus
Spre jertfire-n veșmânt colorat;
Nu va mai trebui să plătești pedeapsa pentru păcat.
Marele preț al răscumpărării e plătit, glorie ai câștigat
Și vei veni-n curând spre-a binecuvânta!
Preamărit Mare Preot! Toată puterea-n cer și pe pământ,
Toată mila și iubirea, Tu ești Cel ce le ai!
Legitim Rege al regilor și Domn al domnilor rămâi,
Când vesele trâmbițe proclamă numele-ți drept și vrednic
Și proșternute oști Îți mărturisesc slava.
Îndurat Mare Preot! Gingaș Apărător,
Prieten adevărat al celor ce se căiesc,
Ce ai simțit durerea și-al nostru loc umilitor!
Din harul ce-l vei da odată tuturor,
Și din binecuvântarea Ta, acum trimite peste noi.