Vol. 2 Ianuarie-Februarie 1995 Nr.2

UN COMPLOT CARE A EȘUAT

Fapte 23:14-24

Mânia omului dejucată — Sf. Pavel înaintea Sinedriului — Marele preot mustrat — Sf. Pavel ca un general — Sinedriul are păreri împărțite — Neînțelegerea printre membrii Sinedriului — Apostolul dus înapoi la castel — Încurajat de o viziune — Conspirația împotriva lui — Informația dată colonelului Lisias cu privire la complot — Sf. Pavel trimis în Cezareea pentru siguranță

„Ei vor lupta împotriva ta, dar nu te vor birui, căci Eu sunt cu tine, ca să te scap” — Ieremia 1:19.

W. T. 1 Sept. 1916 (pag. 266-268)

Dimineața după revoltă și după salvarea Sf. Pavel de către soldații romani, colonelul Lisias în nedumerire a chemat împreună Sinedriul evreiesc pentru a exa-mina cazul apostolului, deoarece acum recunoștea că problema de dispută era una religioasă și că datoria lui era numai să păstreze pacea. În acest fel Sf. Pavel i s-a oferit o altă posibilitate de a face mărturie pentru adevăr în fața evreilor, în fața celui mai învățat corp de oameni ai lor, în fața celei mai influente Curți de Șaptezeci a lor. Poate că pe timpul acesta apostolul a început să-și dea seama că experiențele sale grele îi dădeau posibilități superioare ca și vestitor al Evangheliei.

Privind înapoi cu ochiul credinței, putem observa că acest lucru întotdeauna este așa; că, tocmai ca la început, Domnul își supraveghează propria lucrare. Dar noi putem avea și putem folosi ochiul credinței numai în măsura în care știm ce constituie lucrarea Domnului. Noi trebuie să vedem că programul divin nu este să încercăm a converti lumea în prezent, ci să lăsăm lucrarea aceea pentru viitor, pentru a fi realizată de Împărăția Milenară a lui Cristos. Noi trebuie să vedem că în timpul vârstei prezente lucrarea Lui este numai aceea de selectare sau de alegere a Bisericii pentru a-I fi mireasă-consoartă în Împărăția Sa — asociați ai Săi în marea lucrare care atunci va fi realizată pentru întreaga lume.

Când Sf. Pavel și-a dat seama de posibilitatea ce i s-a acordat, de a se adresa conducătorilor națiunii sale, el a încercat s-o folosească înțelept. De aici și seriozitatea înfățișării sale. „S-a uitat țintă” la audiență și a început să le amintească despre credincioșia sa ca evreu. Fusese întotdeauna un cetățean model, niciodată ilegal. S-a adresat consiliului cu „frați”, punându-se astfel la egalitate cu ei, atât în privința zelului religios, cât și a învățăturii generale. De fapt, în general se presupune că pe timpul omorârii cu pietre a Sf. Ștefan, Saul din Tars, după aceea Sf. Pavel, era un membru al Sinedriului.

„Nu vorbiți rău de nimeni”

Luarea de cuvânt pe care Sf. Pavel plănuise s-o facă a fost întreruptă de marele preot, care a poruncit celor ce stăteau lângă apostol să-l lovească peste gură. Acesta era un semn special de înjosire și un protest împotriva cuvintelor rostite. Nu este incorect a presupune că marele preot și-a simțit propriul mers în viață în mod special condamnat de cuvintele Sf. Pavel, deoarece, așa cum a declarat Învățătorul, „întunericul urăște lumina.” Iosephus îl acuză pe Anania de a fi fost un șperțar de speță josnică, dar atât de șiret, încât publicul în general îl aprecia. Întrerupt brusc din vorbire, apostolul a strigat: „Te va bate Dumnezeu, perete văruit”. Profeția s-a adeverit. Înainte de a se sfârși doi ani, Anania a fost destituit. Înainte de a se sfârși șase ani, a avut o moarte groaznică, propriul fiu fiind asociat cu asasinii care l-au scos pe Anania din ascunzătoarea dintr-un canal de scurgere și l-au ucis.

Termenul „perete văruit” se aplica la mormintele obișnuite care erau acoperite cu o lespede de piatră având pe ea inscripția. Acestea erau frecvent văruite, așa încât să se discearnă ușor, pentru ca nu cumva vreun trecător să calce peste ele și, conform ceremonialului evreiesc, să le pângărească (Numeri 19:11-16). Piatra curată, de un alb sclipitor, era frumoasă, dar dedesubt era stricăciune. Puterea acestui simbol, reprezentând ipocrizia, este evidentă.

Unii din cei ce stăteu alături, auzind pe apostol l-au întrebat: „Insulți pe marele preot al lui Dumnezeu?” Sf. Pavel a răspuns: „N-am știut, fraților, că este marele preot, căci este scris: Pe mai marele poporului tău să nu-l vorbești de rău” (Exodul 22:28). A se reaminti că apostolul niciodată nu și-a recăpătat vederea pe deplin, după ce a fost orbit în drumul spre Damasc (Fapte 9:8-9). Domnul a refuzat să-l ușureze de „țepușul lui în carne” (2 Corinteni 12:7-10), vederea lui imperfectă, dar l-a asigurat că în compensație va avea cu atât mai mult din harul divin. Apostolul a acceptat cu bucurie acest răspuns la rugăciunea sa. Prin urmare este posibil să nu-l fi discernut pe marele preot, sau să nu fi știut că Anania voia să-l înjosească.

O practică obișnuită dar periculoasă

Unii pretind că Anania uzurpase funcția sa și, prin urmare, se poate ca vorbele apostolului să fi însemnat că el nu recunoștea prezența adevăratului mare preot. Vederea din urmă este sugerată de faptul că Sf. Pavel nu și-a cerut scuze pentru cuvintele sale, ci a arătat numai că el recunoștea pe deplin Legea divină, că nu trebuie vorbiți de rău conducătorii.

Aceasta este astăzi o regulă bună pentru fiecare. Tendința de a vorbi rău despre demnitari, de a-i minimaliza, de a-i caricaturiza este un păcat răspândit, care face mai mult pentru a submina un guvern bun, decât par să-și dea seama cei care se amuză. Fără îndoială că există timpuri și moduri de a protesta împotriva lucrurilor și metodelor ((94)) cu care nu suntem cu totul de acord. Dar poporul lui Dumnezeu trebuie să stea în mod proeminent pentru lege și ordine, cu maximum de dreptate la care se poate ajunge, așteptând dreptatea absolută când Regele regilor își va lua Tronul Milenar. Între timp, porunca Lui pentru noi este „să fim supuși autorităților care sunt” și să „urmărim pacea cu toți oamenii”, pe cât este posibil — Romani 13:1; Evrei 12:14.

Remarcăm în treacăt că unii sunt dispuși chiar să vorbescă în glumă despre Domnul și despre Scripturi. Aceasta este o practică periculoasă. „RESPECTUL de Domnul este începutul înțelepciunii”; și acesta trebuie să continue în noi, iar cu trecerea anilor trebuie să crească, dacă vrem să ne facem chemarea și alegerea sigură, pentru lucrurile glorioase pe care le are Dumnezeu în păstrare pentru cei care-L iubesc și-L venerează — Iov 28:28; Psalm 111:10.

Tactul prompt al Sf. Pavel

Acest incident a întrerupt în începuturile ei prezentarea Evangheliei la care el spera. Sf. Pavel și-a dat seama că astfel era prejudecata împotriva lui, încât nici o vorbire de-a lui nu putea să-i afecteze pe ascultători, deoarece erau dominați de marele preot, a cărui lipsă de dreptate se manifestase atât de devreme. Asemenea unui general care, găsindu-și atacul frontal nefolositor, își rotește forțele și printr-o mișcare din flanc își captureză vrăjmașul, tot așa a capturat Sf. Pavel simpatia unei întregi jumătăți din ascultătorii săi. În același timp el și-a asigurat ocazia de a arăta că doctrina pe care o propovăduia era rezultatul logic al credinței marii secte a fariseilor.

Apostolul a făcut acest lucru strigând: „Fraților, eu sunt fariseu, fiu de farisei; sunt judecat din cauza nădejdii în învierea morților”. Această declarație era strict adevărată. Cuvântul fariseu înseamnă o persoană care declară sfințire deplină pentru Dumnezeu. Sf. Pavel niciodată nu încetase de a-și menține această atitudine. Experiența sa pe drumul spre Damasc îi schimbase felul conduitei, dar nu și atitudinea inimii, care de la început a fost loială față de Dumnezeu — „într-un cuget curat”.

Sf. Pavel știa bine că Sinedriul era cam egal împărțit între ultra ortodocși, farisei care declarau sfințenie, și saduchei agnostici, hipercritici, care numărau printre ei pe mulți dintre evreii cei mai proeminenți, inclusiv pe preoți. Efectul strigătului său a fost instantaneu. Fariseii i-au luat partea, ca unuia care în unele privințe credea ca și ei, deși ei nu-i puteau sprijini toate învățăturile. Fiind între necredincioșii saduchei și rătăciții farisei, membrii Sinedriului cu promptitudine au îmbrățișat cauza celor din urmă.

A urmat o tulburare, unii căutând să ia viața apostolului, iar alții străduindu-se să-l apere. Soldații lui Cezar au trebuit să intervină din nou între partidele războinice ale poporului lui Dumnezeu. Ce scenă tristă! Ce vrednic de milă este ca aceia care au avut mult avantaj în toate felurile, așa cum au avut evreii sub pregătirea divină, atât de trist să neglijeze lecțiile Legii divine cu privire la dreptatea și drepturile unuia față de altul, ca să nu mai menționăm instrucțiunea divină „să iubești pe aproapele tău ca pe tine însuți!” (Levitic 19:18). Ce vrednic de milă este că acest lucru este uneori adevărat și despre creștinii stăpâniți de o apreciere încă mai înaltă a normelor divine, care sunt sub angajamente prin legământ de a-și pune viața pentru frați, care sunt sfătuiți că de fapt nu pot câștiga premiul pe care îl caută, dacă nu ajung la punctul iubirii de vrăjmași!

Este adevărat, loviturile de pumn nu sunt astăzi atât de populare printre oamenii civilizați. Dar nu se poate oare realiza chiar mai mare cruzime prin intermediul limbii decât al mâinii? Nu este oare adevărat că și printre aceia care s-au numit cu numele lui Cristos și care și-au luat pentru sine un anangajament de consacrare de a face voia Lui, mulți se mușcă și se devorează unul pe altul sub influența spiritului adversarului — mânia, răutatea, ura, invidia, cearta? Văzând aceste lucruri, nu vom învăța noi oare o lecție valoroasă, una care să ne permită mai bine să slăvim pe Tatăl nostru din ceruri?

O conspirație expusă și zădărnicită

Înapoi spre castel, în siguranță, apostolul s-a întrebat fără îndoială în ce fel fusese slăvit Domnul prin această ultimă experiență. Adesea este astfel cu noi înșine. Dar acolo unde nu putem urmări providența Domnului și nu putem vedea rezultatul, avem cu atât mai bună posibilitate de a cultiva credința care „se poate încrede în El, ori ce ar veni”.

Între timp, colonelul Lisias evident a aflat că prizonierul său nu era deloc un om obișnuit, deoarece unul care putea rămâne calm, atent, umilit, demn și stăpân pe sine, în timp ce oponenții lui erau contrar tuturor acestora, pentru o minte fără prejudecăți dovedea că probabil el avea dreptate în controversă. Schimbarea atitudinii ofițerului roman față de Sf. Pavel s-a manifestat în tratarea amabilă a nepotului apostolului, care adusese vorbă unchiului său că o bandă de patruzeci de oameni complotau să-i ia viața.

Acești conspiratori, patruzeci de religioși declarați, neglijenți față de Legea divină „să iubești pe aproapele tău ca pe tine însuți”, se legaseră unii față de alții printr-un jurământ că nu vor mânca nici nu vor dormi până nu vor omorî pe Sf. Pavel, un om care nu le făcuse nici un rău, ci, dimpotrivă, care doar se străduise cât putuse de înțelept să le facă bine. La insistența mamei lui, care era sora apostolului, băiatul căpătase acces în castel și explicase complotul unchiului său, care l-a trimis la comandant. Acesta din urmă a luat pe băiat de-o parte, i-a ascultat povestea și i-a dat drumul, spunându-i să țină chestiunea în secret.

Înțelegând că era în conflict cu cel puțin jumătate din evreimea influentă, comandantul a tras concluzia că pentru el cea mai înțeleaptă cale de urmat era să-și pună prizonierul sub protecția lui Felix, guvernatorul roman din Cezareea. În consecință, chiar în acea noapte, la ora nouă, două sute de infanteriști, două sute de sulițași și șaptezeci de călăreți au luat pe apostol spre alte locuri, unde ca ambasador în lanțuri va avea noi posibilități de a reprezenta pe marele său Învățător.

((95))

Acest studiu ne arată că Dumnezeu preferă să folosească mijloace naturale mai curând decât supranaturale, și că toți copiii Săi ar trebui să fie atenți pentru a-I servi cauza în orice moment. Scopurile lui Dumnezeu vor fi îndeplinite. Dar fericit este acela socotit vrednic de privilegiul vreunui serviciu pentru Domnul sau pentru cel mai mic dintre frații Săi. Să fim deci continuu atenți, într-o atitudine de minte plină de interes, doritoare de a cunoaște gândul Domnului în fiecare chestiune. Cât despre apostol, fără îndoială că a învățat o lecție pe care noi am putea s-o luăm cu folos în considerare, și anume: în timp ce avem deplină încredere în voința divină, pentru noi este să apărăm rezonabil și potrivit, atât viața și interesele noastre, cât și pe acelea ale altora.