Capitolul 5

Răscumpărarea

R — 4605 / mai 1910

A socoti sângele ca un lucru obișnuit

„Gândiți-vă, cu cât mai aspră pedeapsă se va cuveni celui care a călcat în picioare pe Fiul lui Dumnezeu, a nesocotit (a considerat ca un lucru obișnuit) sângele legământului cu care a fost sfințit și a insultat Duhul harului?” Evrei 10:29.

Evident, aici apostolul compară pe Moise și Legea lui cu Antitipicul Moise și Legea mai mare. Oricine disprețuia Legea lui Moise, aranjamentul făcut și stabilit prin Legământul Legii tipic, era condamnat la moarte, o sentință din care va fi eliberat prin meritul lui Cristos. Deoarece acea condamnare a avut caracter numai temporar, aceasta nu-i afectează interesele veșnice.

Este evident că există o deosebire între aceste două condamnări — că, dacă cineva ar veni sub condamnarea Antitipicului Moise, pedeapsa lui ar fi chiar mai severă. Această pedeapsă mai severă sau „mai aspră” înțelegem că este „Moartea a Doua” — nimicire completă. Dacă cineva disprețuiește Legea lui Dumnezeu, în vreun amănunt, așa cum este exprimată prin Cristos și prin aranjamentul Noului Legământ, acesta va fi vrednic de Moartea a Doua. Acest principiu, vedem, se va aplica de-a lungul întregului Veac Milenar, în sensul că oricine, toți care după ce au fost aduși la o cunoștință a pregătirilor și favorurilor pe care Dumnezeu i le-a adus prin Cristos, va trata chestiunea cu ușurință și nu va răspunde la astfel de iubire, nu se va supune acestui aranjament pentru ajutorarea lui, va fi socotit nevrednic de a primi vreo altă favoare de la Dumnezeu și va merge în Moartea a Doua. Evident însă, apostolul nu analizează aici ce se va întâmpla la sfârșitul Veacului Milenar, și noi menționăm doar în treacăt pentru a arăta sfera largă a comparației dintre Moise și Cristos.

Însă apostolul nu aplică acest text la lume, ci la Biserică. Tot contextul arată că el se adresează Bisericii, celor care au fost concepuți de Spiritul sfânt, cei ale căror păcate au fost acoperite prin atribuirea dreptății lui Cristos și care, în virtutea acestei acoperiri, sunt îndreptățiți, și-au prezentat corpurile ca jertfe vii. Cu ce scop ne consacrăm noi astfel? Ca răspuns la invitația Domnului nostru de a bea din „Paharul” Său; de a fi botezați în moartea Sa; de a suferi cu El ca membri ai Trupului Său, pentru a putea domni cu El și a fi membrii Săi pe planul gloriei, membrii Israelului spritual, Sămânța spirituală a lui Avraam, pentru marea lucrare de binecuvântare a Israelului natural, iar prin Israelul natural a tuturor familiilor pământului.

Așadar, apostolul, în faptul că ne aduce această chestiune în atenție, discută despre Biserică și ce s-ar întâmpla dacă vreunul dintre noi — nu vreunul dintre noi care doar s-a întors de la păcat și și-a dat seama că Cristos este marele Ispășitor pentru păcatele noastre — nu, ci aceia dintre noi care au fost îndeptățiți prin credință în sângele Lui și au fost sfințiți — aceia dintre noi care apoi ar cădea.

Ne amintim că în noaptea când Domnul nostru a instituit Cina de Amintire, în aceeși noapte când a fost vândut, când a luat paharul a zis: „Acesta este sângele Meu, al legământului celui nou, care se varsă pentru mulți, spre iertarea păcatelor”. Intenția lui Dumnezeu în privința acestui sânge, ca sânge care va pecetlui Noul Legământ, este ca el să fie eficient pentru iertarea tuturor păcatelor lui Adam și a copiilor lui. Acesta a fost scopul, obiectivul pentru care a fost vărsat sângele Domnului. „Acesta este sângele Meu”, nu sângele vostru. Este sângele sau viața pe care o dau, pe care am consacrat-o când am fost conceput și pe care o voi da astăzi pe cruce (pentru că atunci era aceeași zi, sau parte din aceeași zi în care a fost răstignit). La acest sânge care este al Meu astăzi — sângele care va pecetlui Noul Legământ între Dumnezeu și oameni — vă invit să participați. „Beți toți din el”. Toți beți din el și beți-l tot. Nu lăsați nimic. Invitația de a participa la acest sânge, la acest pahar, nu va mai fi făcută altor oameni sau altei clase în afară de voi — vouă, care sunteți chemați în mod special pentru acest scop. Nu numai pe voi, apostolii, cărora vă vorbesc acum, ci pe toți cei care vor crede în Mine prin cuvântul vostru și care în mod asemănător vor face această consacrare și vor fi botezați în moartea Mea, îi invit să bea din paharul Meu.

Apostolul întreabă în privința acestui pahar la care noi participăm în comuniune: „Nu este el o părtășie a sângelui lui Hristos?” (1 Cor. 10:16). Răspundem: da. Nu este sângele lui Cristos sângele Noului Legământ? Nu suntem noi, prin urmare, participanți la sângele Noului Legământ? De aceea, prin participare la acel sânge, prin invitația Domnului nostru, nu suntem noi părtași la „Paharul” Lui și la tot ce aparține de acesta? Da. Ce înseamnă aceasta pentru noi? Mult înseamnă. Noi trebuie să fim foarte recunoscători pentru marele privilegiu care ni s-a acordat să avem parte la „Paharul” Lui, să fim botezați în moartea Lui. După cum declară apostolul Pavel în Filipeni capitolul 3: Privesc toate aceste lucruri ca

o pierdere, ca să câștig pe Cristos; ca să pot avea părtășia suferințelor Lui; ca să pot fi botezat în moartea Lui; să am părtășia „paharului” Său de suferințe; și așa trebuie să declarăm și noi. Pavel a socotit toate celelalte interese și considerații fără nici o valoare în comparație cu acest mare privilegiu al Veacului Evanghelic, care ne este acordat nouă.

Ei bine, dacă pierdem din vedere acest mare privilegiu, dacă ajungem vreodată la un punct unde să nu apreciem faptul că am fost invitați să participăm la „Paharul” Domnului nostru, că am fost invitați să participăm cu El la acest sânge al Noului Legământ, acest sânge care va ratifica, va pecetlui Noul Legământ, ar însemna să facem în ciuda tuturor acestor privilegii și favoruri care ni s-au dat în mod special, dar care nu li s-au dat altor oameni din lume și nu vor mai fi date niciodată, un mare privilegiu care nu li s-a oferit niciodată îngerilor, ci I S-a oferit numai lui Isus Cristos și celor care vor avea spiritul Lui în acest veac.

Dacă, prin urmare, ne pierdem aprecierea pentru acel „Pahar” și spunem că este numai un lucru obișnuit, numai așa cum l-au considerat toți creștinii nominali, numai întoarcerea de la păcat și încercarea de a trăi o viață corectă, că nu este un sacrificiu special, nu este deloc o participare la „Paharul” Său, atunci noi disprețuim și respingem toate privilegiile oferite nouă în mod special, mai presus de cele oferite altor oameni. Ar însemna că am disprețuit tot aranjamentul și că ceva a fost greșit în inimile noastre — dovedind însă că noi am făcut intenționat, cu voia, cu bună știință, după ce am văzut că acesta este privilegiul sacrificiului, după ce am știut că am fost acceptați ca membri lui Cristos, ca să „răbdăm, ca să și împărățim împreună cu El”.

Pentru că toți aceștia care au avut vreodată această cunoștință și apreciere mai clare, a se întoarce înseamnă a respinge acest „sânge al Legământului” și a proceda în ciuda lui, și a nu folosi privilegiile oferite. Încercarea de a folosi aceste privilegii pe care le-au avut la început, înseamnă cu necesitate a sacrifica natura umană. Prin urmare, înseamnă că n-a rămas nimic pentru ei, fiindcă ei au disprețuit natura nouă și prevederile Domnului care se pot obține numai prin participare la sângele lui Cristos. Nu le-a rămas nici o ocazie de restabilire. Ca atare, singurul lucru pentru ei este cel potrivit pentru cei care disprețuiesc aranjamentul lui Dumnezeu după ce odată l-au înțeles, iar acest lucru este Moartea a Doua.

„Pedeapsa mai aspră” menționată de apostol (Evr. 10:29) este pentru „păcatul de moarte”. Suntem noi competenți să indicăm cine a comis acel păcat? În ceea ce ne privește am prefera să nu judecăm în această chestiune, ci doar să spunem că astfel de judecată rămâne pentru Domnul. Noi nu vom lua nici o decizie până vom vedea judecata Domnului.

Apostolul ne spune că nu trebuie să ne judecăm unul pe altul. Dacă, de exemplu, cineva ar zice: Cred că Isus a murit și că El este Răscumpărătorul nostru, dar am pierdut ideea avută odată, că noi am fost invitați să fim morți cu El, să ne împărtășim acum de suferințele Lui și mai târziu de gloria care urmează — atunci noi să-i spunem: O, ai comis păcat de moarte; ai disprețuit sângele Legământului cu care ai fost sfințit, și de aceea, neavând nici un privilegiu al restabilirii la care să te întorci, ai mers practic în starea Morții a Doua? Răspundem: nu. Nu înțelegem că ne revine să-l judecăm sau să decidem în privința lui, fiindcă nu știm în ce măsură au fost adevărate declarațiile lui anterioare. Nu știm dacă a înțeles vreodată ce a făcut când a gândit că a făcut o deplină consacrare. Poate nu s-a înțeles pe sine. De aceea preferăm să spunem că deoarece nu suntem siguri în această chestiune, nu este pentru noi să judecăm. Totuși, trebuie să ne amintim ce spun Scripturile în legătură cu aceasta: „Domnul va judeca pe poporul Său”. Dacă, prin urmare, am vedea că, după ce cineva a respins sângele Legământului prin care a fost sfințit sau pus deoparte în mod special pentru sacrificiu, ca membru al Corpului, Dumnezeu l-a pus deoparte în mod evident și a retras de la el toată lumina și l-a aruncat afară din favoarea Sa, în măsură ca să se poată vedea aceasta, am fi îndreptățiți să spunem, cel puțin nouă înșine, fie că am menționat altuia sau nu, că Domnul s-a ocupat de acesta.

Nu ne putem imagina că, dacă cineva ar respinge pe Domnul în vreun sens al cuvântului, acesta ar rămâne încă în lumina Adevărului. Trebuie să înțelegem că dacă cineva respinge pe Domnul, lumina Adevărului va trece treptat de la el și nu va vedea mai mult decât alții, mai mult decât unul care frecventează biserica nominală sau decât orice persoană lumească. Astfel de trecere în întunericul de afară este un semn că favoarea Domnului a fost pierdută. În ce măsură a fost pierdută, am putea să nu dorim să determinăm, dar dacă, în legătură cu aceasta, se manifestă caracterul Adversarului, spiritul lui Satan — mânia, răutatea, ura, invidia, cearta — atunci trebuie să tragem concluzia că Spiritul Domnului l-a părăsit și că cel biruit este mort — „de două ori mort, dezrădăcinat”. Iuda 12.

N-ar merita să ne mai rugăm pentru unul ca acesta, în special după ce am făcut tot ce ne-a stat în putere. Dumnezeu vrea să facă tot ce se poate face, dar El are anumite legi și principii fixe, și dacă cineva s-a bucurat odată de acestea iar apoi le-a disprețuit, Domnul nu-Și va schimba principiile cu nici o rugăciune, chiar dacă este adusă atent și cu lacrimi.

***

C. M. 111 Fie departe de mine Și frica și spaima; Apără-mă de necazuri Ce-mi strică viața, Să știu ce rău e păcatul Și în el a trăi; Și-ndreptând voința, să sting Patimile mele.

Să nu mă depart de Tine, Lepădând darul Tău. Deșteptând sufletul meu, tot De la Tine-aștept eu Să fie conștiința mea Iute ca privirea; Venind păcatul, ține-mă Deștept totdeauna.

Și rătăcindu-mi sufletul, Mustre-mă vorba Ta; Înlătură piedicile, Doamne din calea mea. Fă ca și cel mai mic păcat, Să mă doară cumplit, Și pentru leac trimite-mă La sângele sfințit.