ISPITE DEOSEBITE PENTRU NOUA CREAȚIE

„Căci n-avem un mare preot care să n-aibă milă de slăbiciunile noastre, ci Unul ispitit în toate asemenea nouă, dar fără păcat. Să ne apropiem, deci, cu deplină încredere de scaunul harului, ca să căpătăm îndurare și să aflăm har, ca să avem ajutor la momentul potrivit.” — Evrei 4:15, 16.

W. T. 1916 (pag. 295-296)

În discursul său, așa cum este dat în această epistolă, apostolul Pavel și-a condus cititorii la punctul aprecierii faptului că deși Domnul Isus n-a fost un preot după aran-jamentul evreiesc, nefiind un membru al seminției lui Levi, totuși El a fost un preot prin numire divină specială. El a intrat în funcția preoțească la conceperea și ungerea Sa cu Spiritul Sfânt, pe care l-a primit când a fost botezat de Ioan. Lucrarea Sa de Mare Preot continuă încă, și nu va fi completă până la sfârșitul domniei Sale de o mie de ani. El este acum preot pe cel mai înalt plan, planul divin. Deși la înviere a devenit atât de mare, atât de mult înălțat deasupra omenirii, totuși acest Mare Preot, cel mai mare din toată casa fiilor, este unul care poate fi atins de simțământul neputințelor omenești. El își dă seama de imperfecțiunile, încercările și dificultățile noastre, deoarece în zilele când era în trup a avut încercări similare, dificultăți similare.

Se ridică întrebarea: Cum a putut Isus avea același fel de dificultăți pe care le-ar avea o mamă? Cum a putut fi încercat în toate privințele ca o mamă? El n-a fost niciodată mamă. Cum a putut fi încercat ca un tată? El n-a fost niciodată tată. Cum a putut fi încercat ca un bețiv, sau în multe feluri cum este încercată omenirea căzută, dacă El a fost perfect?

Răspundem: Apostolul nu se referea la ispitele omenirii căzute. El spune: „Ispitit în toate asemenea nouă”. El vorbea despre noile creații. În afara celor pe care le-a avut ca nouă creație, nu știm despre nici o altă ispită care să fi venit la Domnul nostru. El a fost ispitit cum suntem noi ispitiți, ca și creații noi în Cristos. El n-a fost supus fiecărei ispite de la gusturile, poftele și tendințele căzute care ne asalteză, care ne vin ca membri ai rasei degenerate a lui Adam. Acestea nu sunt ispitele creației noi. Cei care s-au înrolat sub stegul lui Iehova trebuie să iubească dreptatea și să urască nelegiuirea. Acesta a fost gândul Domnului nostru.

Oricine iubește și aprobă răul în gândul lui, dă dovadă că nu are gândul lui Cristos, și, în mod cuvenit, n-ar fi unul din clasa „noi”, la care se face referire aici, deoarece ispitele lui n-ar fi ca și acelea pe care le au noile creații concepute de spirit, ca și acelea pe care le-a avut Isus. Cei care înainte au trăit în păcat ar trebui să știe suficient cât de nedorit este. Cei care au practicat păcatul ar trebui să aibă dovezi satisfăcătoare despre natura lui nesfântă, despre efectele lui dăunătoare și distructive. Astfel, noi, care am fugit de păcat și am venit în familia lui Dumnezeu, nu dorim să ne întoarcem în robia lui, ca un câine care s-a întors la ce vărsase sau ca o scroafă care s-a întors să se tăvălească iarăși în mocirlă. Acelea nu sunt deloc ispitele noastre. Ispitele noastre sunt cu mult mai subtile.

Ispitele spre egoism

Privind în urmă la viața Domnului nostru, vedem cum a fost ispitit după botezul Său la Iordan. Una dintre ispite a fost cu privire la folosirea puterii date Lui de Dumnezeu. Îi era foarte foame și era într-un loc unde nu se putea procura deloc hrană. Adversarul I-a sugerat să-Și folosească puterea miraculoasă pentru a face hrană pentru Sine, poruncind pietrelor să se facă pâine. El putea să facă aceasta, deoarece ne amintim că nu numai cu o ocazie El a creat miraculos hrană pentru a hrăni mulțimea, iar altă dată a prefăcut apa în cel mai ales vin. Dar cu această ocazie, El a refuzat să folosească această putere pentru a-Și satisface propria foame. Spiritul de devotare către Tatăl L-a dus în pustie pentru rugăciune, meditare și studiere a Cuvântului lui Dumnezeu, ca pregătire pentru începerea serviciului Său de jertfire.

Noi n-avem puterea să prefacem pietrele în pâine, ori apa în vin. Dar noi avem anumite privilegii și posibilități; de exemplu, posibilitatea de a vorbi în numele Domnului și de a spune despre bunătatea Lui și despre mi-nunatul Lui plan pentru mântuirea omului. Toate aceste lucruri sunt privilegii pentru noi care urmăm în urmele lui Isus. În acestea, ispita este de a face aceste lucruri pentru propriul avantaj deosebit. De exemplu, am putea intreprinde vestirea adevărului cu gândul de a obține onoare și plată mare. Această ispită, de a folosi această putere a lui Dumnezeu și adevărul lui Dumnezeu pentru mărire personală, vine frecvent la aceia care sunt servi ai lui Dumnezeu. În măsura în care cineva ar face aceste lucruri, în acea măsură ar cădea în ispită.

((66))

Un alt mod în care Isus a fost ispitit, a fost sugestia de a se arunca jos de pe acoperișul templului și astfel să atragă atenția tuturor oamenilor spre Sine. Acest act L-ar dovedi posedat de o putere supraomenească și ar părea să implice că era sub protecția specială a lui Dumnezeu. Astfel ar putea face o demonstrație minunată despre Sine și ar fi considerat ca cineva mare. Adversarul, cre-dincios metodelor lui obișnuite, a aplicat greșit o Scriptură, străduindu-se să convingă pe Învățătorul că Dumnezeu îi promisese că-L va proteja tocmai într-o astfel de împrejurare, că-L va sprijini ca nu cumva să-și lovească piciorul de vreo piatră. Dar lui Isus i-a displăcut această denaturare a Scripturii și a răspuns: „Este scris: Să nu ispitești pe Domnul Dumnezeul tău.” El a refuzat să ispitească pe Dumnezeu, să-L încerce printr-o aplicare greșită a făgăduinței Sale. Cuvântul scris a fost refugiul și tăria Lui în fiecare ispită.

Tot așa, unii dintre ucenicii lui Cristos sunt ispitiți să facă lucruri într-un spirit de nesăbuință, sperând că Dumnezeu îi va apăra de rezultatele rele ale unui curs contrar cu legile naturii, sau îi va cruța de urmări care în mod natural ar rezulta din anumite acțiuni. Aceasta ar fi îngâmfare din partea unui copil al lui Dumnezeu. Un astfel de curs spune prin implicație: „Dumnezeu mă va proteja, El nu va permite să ajung la daune.” A-ți lua libertatea să faci ceea ce Dumnezeu niciodată n-a autorizat în Cuvântul Său, și apoi a aștepta un miracol pentru a preveni răul din cele ce ar urma, este în întregime greșit și nejustificabil. Dacă ne-am lua libertatea să ieșim afară pe vreme rece sau furtunoasă îmbrăcați nepo-trivit, când nu este necesar să facem astfel, și în acest fel a risca să ne îmbolnăvim, am face un lucru greșit și nejustificat. Corpurile noastre aparțin Domnului și n-avem nici un drept să facem fără nici un rost ceva ce ar fi risc de rănire sau de moarte. Numai datoria sau necesitatea ar scuza un astfel de curs.

Ispite de a face compromis

O altă ispită care I s-a prezentat Domnului nostru a fost ca să privescă peste împărățiile lumii și apoi să fie sigur că toate acestea îi vor fi date în stăpânire, fără să trebuiască să se supună la suferință, fără să adopte cursul dureros trasat de Dumnezeu, dacă doar ar cădea la pământ și s-ar închina lui Satan, i-ar recunoaște autoritatea lui, în locul celei a lui Iehova. Cuvintele lui Satan implicau că el n-ar cere așa suferință și sacrificiu cum cerea Dumnezeu, că numai de-ar coopera Isus cu el, și toate ar merge fără piedici și prosper. Dragul nostru Domn a replicat: „Pleacă Satan! căci este scris: „Domnului Dumnezeului tău să te închini și numai Lui să-I slujești.” Astfel adversarul cel viclean a fost zădărnicit în fiecare punct. Isus a avut ca armătură Cuvântul lui Dumnezeu și a fost în siguranță la fiecare atac.

Așa ispite ne pot veni și nouă. Am putea avea sugestii că numai de n-am fi așa de stricți, ci am coopera într-o oarecare măsură cu lumea și cu spiritul ei, am putea să ne înțelgem mai bine și să avem o influență mai mare asupra oamenilor. Acesta a fost argumentul adversarului la Învățătorul: „Cooperează cu mine și noi vom aduce toată lumea acolo unde îi poți da mari binecuvântări.” Dar Isus n-a vrut să se abată de la calea Tatălui. Ispite și sugestii de felul acesta vin adesea la poporul Domnului. Ne temem că mulți dintre urmașii declarați ai Lui au făcut compromisuri cu lumea și cu adversarul. Sistemele bisericești au căzut tocmai în această cursă a diavolului. Aceasta a fost desigur o greșeală gravă și costisitoare. Ispite și sugestii de acest fel vin adesea la poporul Domnului.

Ispitele de a întoarce rău pentru rău

Și noi avem ispite de a întoarce rău pentru rău și ocară pentru ocară. Domnul nostru a fost ispitit astfel chiar înainte de răstignire. Când a fost predat preoților celor mai de seamă și dus în fața Sinedriului evreiesc, El nu i-a dat în vileag, cum ar fi putut face. Isus putea atunci să-i facă marelui preot o critică foarte usturătoare; El putea să facă remarci caustice despre caracterul marelui preot, pe bună dreptate. Cu puterea elocvenței ce-o poseda, ar fi putut face o mare agitație. Poate că a simțit un impuls în această direcție, dar a păstrat liniștea și S-a lăsat să fie dus ca un miel la tăiere. Tot așa avem și noi ispite de un fel asemănător — ispite de a întoarce rău pentru rău, de a ne achita față de oameni, de a le da ceea ce merită.

Tronul nostru de milă

Când ne dăm seama că n-avem totdeauna succes în a rezista la aceste ispite, trebuie să ne amintim că avem un tron al harului la care putem veni și găsi milă și har care să ne ajute în vreme de nevoie. Putem veni la Marele nostru Preot. Marele preot din vechime deținea o poziție foarte înaltă și onorabilă. Marele Preot al nostru este cu mult mai presus înălțat. Considerând aceasta, la început am putea fi înclinați să gândim despre El că este foarte grav, nu ușor de abordat. Dar apostolul spune că trebuie să ne amintim că acesta este Mântuitorul nostru, Cel care a murit pentru noi; și că, deși este atât de mult înălțat și stă pe tronul gloriei, totuși tronul Lui este și un tron de milă.

A veni la tronul Mântuitorului nu este același lucru cu a veni la tronul Tatălui. Tronul lui Iehova este un tron de dreptate, dar tronul lui Isus este un tron de milă. Aici putem căpăta milă dacă nu reușim să ajungem până la ((67)) standardul cel mai înalt. Trebuie să ne amintim că milostivul nostru Mare Preot știe întocmai ce fel de încercări avem. Dacă am încercat să facem cât am putut de bine și am fost surprinși într-o greșeală, El știe cum să facă îngăduință pentru noi și să fie foarte compătimitor. Trebuie să ne amintim că acest Capac al Ispășirii este tocmai pentru acest scop — să ne arate milă.

Astfel, dându-ne seama că în ispitele și încercările noastre Domnul este pentru noi atunci când vede luptele și străduințele noastre serioase, aceasta ne face cu atât mai tari în rezistență altă dată. „El știe, iubește și se îngrijește.” De aceea niciodată să nu ne descurajăm, ci să venim la El tot mereu, amintindu-ne că El niciodată nu se plictisește de venirea noastră și că nu ne va îndepărta cu mâna goală.

((68))

Odihnă

„Căci noi, care am crezut, intrăm în odihnă”

Odihna credinței, ce frumusețe!
Să-ntâmpini prin harul care se-ncrede
Oricare-ncercare și-oricare tristețe
În orice momente, chiar și când nu-L vede.

Odihnă a păcii, atât de adâncă!
Precum pescărușii-n furtună se-avântă
Și au a lor mare neînfricare
Cum sufletul meu liniște dorește și are.

Odihna iubirii, ce strălucire!
Sfântă gândire că El e al meu și eu sunt al Lui.
Cupa amară mi-o îndulcește,
Ochii în lacrimi mi-i fericește, sus când mă uit.

Inima-mi goală o umple deplin,
Cerul devine al vieții cămin.
O, dulce odihn-a credinței și păcii!
Odihna iubirii, izvor dulce-al vieții!