((23))

Vie Impărăția Ta - Studiul II
„Timpul sfârșitului”
sau „Ziua pregătirii Sale”
— Daniel XI —

Timpul sfârșitului — Începutul lui, 1799 d. Cr. — Sfârșitul lui, 1914 d. Cr. — Ce trebuie să se pregătească și cu ce scop — Istoria lumii trasată profetic prin conducătorii ei principali — De la 405 Î. Cr. până în această zi a pregătirii — Începutul timpului sfârșitului marcat precis, dar fără nume sau date

„TIMPUL sfârșitului”, o perioadă de o sută și cincisprezece (115) ani, de la 1799 d. Cr. până la 1914 d. Cr., este marcat în mod deosebit în Scripturi. „Ziua pregătirii Sale” este un alt nume dat aceleiași perioade, pentru că creșterea generală a cunoștinței din această perioadă, având ca rezultat descoperiri, invenții etc., pregătește calea Mileniului de favoare care vine, pregătind mijloacele mecanice care vor economisi forța de muncă și care vor da lumii în general timp și comodități, care sub domnia de dreptate a lui Cristos vor fi o binecuvântare pentru toți și un ajutor pentru umplerea pământului de cunoștința Domnului. Aceasta este o zi sau o perioadă de pregătire și în alt sens, fiindcă prin creșterea cunoștinței în rândul maselor, dându-le tuturor un gust al libertății și al luxului înainte ca domnia lui Cristos să fie stabilită ca să reglementeze în mod corect lumea, aceste binecuvântări vor deveni treptat mijloace ale puterii de clasă și vor avea ca rezultat ridicarea maselor și răsturnarea trusturilor corporative etc., cu care vor cădea și toate stăpânirile actuale ale pământului, civile și eclesiastice. Și astfel prezentul este o zi de pregătire (printr-o asemenea ((24)) răsturnare) pentru stabilirea stăpânirii universale a Împărăției lui Dumnezeu cerute de atâta timp în rugăciune.

Ultimii patruzeci de ani ai Timpului Sfârșitului sunt numiți „Sfârșitul” sau „Secerișul” Veacului Evanghelic, așa cum citim: „secerișul este sfârșitul veacului” (Mat. 13:39). Asupra caracterului prezis și a evenimentelor generale din această perioadă vom atrage în curând atenția în mod deosebit, rezervând însă aspectele speciale ale secerișului pentru un capitol următor.

Deși informația care indică data acestei perioade este dată în profeția lui Daniel, noi știm că el n-a înțeles nimic cu privire la ea, după cum a spus: „am auzit dar n-am înțeles” (Dan. 12:8). Ca răspuns la întrebările sale nerăbdătoare i sa spus că acele cuvinte erau închise și pecetluite până la Timpul Sfârșitului. Rezultă, prin urmare, că nimeni n-a putut înțelege profeția înainte de 1799; și înainte de a părăsi acest subiect vom arăta că profeția indică faptul că ea nu va începe să fie înțeleasă înainte de 1829, nici nu va ajunge la o dezvăluire clară până în 1875.

Capitolul 11 al profeției lui Daniel este dedicat evenimentelor remarcabile care duc la această perioadă, Timpul Sfârșitului, în timp ce capitolul 12 continuă de atunci până la Sfârșit sau Seceriș. Cei care studiază profeția vor observa felul deosebit în care este prezentată data începutului Timpului Sfârșitului — un fel remarcabil atât pentru exactitate în fixarea datei, cât și pentru tăinuirea ei până la timpul stabilit pentru ca ea să fie înțeleasă. Și după ce acest punct al timpului este astfel în mod deosebit marcat în capitolul 11, fără ca vreun nume sau vreo dată să fie menționate, capitolul 12 dă trei perioade de timp, 1260, 1290 și 1335 de zile profetice, care confirmă și stabilesc lecția capitolului 11, că începutul Timpului Sfârșitului a fost în anul 1799.

Și, deși capitolul 11 menționează în treacăt câteva dintre cele mai proeminente personaje și evenimente ale istoriei, după cum vom arăta, totuși mărturia lui este încă pecetluită ((25)) pentru foarte mulți dintre cei care studiază profeția, din cauză că subiectul central al profeției, de care multe depind, a avut deja o împlinire aparentă. Acest mod de a acoperi sau a ascunde o profeție până la timpul cuvenit ca să fie descoperită nu este nicidecum neobișnuit. Și unii dintre cei care au studiat profeția în trecut au fost atât de încrezători că acest subiect central se împlinise deja, încât în Bibliile englezești, versiunea comună, referința marginală spune — „împlinită de la 171 până la 168 î. Cr.” Textul (Dan. 11:31) spune: „Niște oști trimise de el vor veni și vor profana sfântul locaș, cetățuia, vor face să înceteze jertfa necurmată [literal neîntreruptă] și vor așeza [sau stabili] urâciunea care pustiește [sau urâciunea pustiitoare]”.

Se pretinde că această profeție a fost împlinită prin Antiohus Epifanes, un rege sirian, când a intrat forțat în Ierusalim și a oprit sacrificiile pentru Dumnezeu în Templu, și a pus în templu idolul lui Jupiter Olimpianul.

Această împlinire aparentă a profeției este suficientă pentru a-l satisface pe cercetătorul obișnuit, mulțumit să creadă ce i se spune; și aceasta îl face să-și piardă interesul pentru profeție, ca una împlinită în trecutul îndepărtat și fără vreun interes special pentru el. Dar cel care va studia cu seriozitate va observa că a fost prezis (versetul 14) că jefuitorii poporului lui Daniel vor încerca într-adevăr să împlinească viziunea (sau o vor împlini aparent), dar nu vor reuși; și, mai departe, că Timpul Sfârșitului a fost un timp stabilit (versetul 35); și că nu se putea da o interpretare deplină și corectă până atunci. Ca atare, unii ca aceștia nu vor aștepta interpretări corecte din trecut. Și cel care studiază cu grijă nu va trece cu vederea nici faptul că Domnul nostru a atras atenția chiar asupra acestei profeții cu două sute de ani după pretinsa ei împlinire și ne-a spus să așteptăm împlinirea ei în viitor, zicând: „Veți vedea [în viitor] «urâciunea pustiirii ... așezată în locul sfânt»” (Mat. 24:3, 15). Domnul nostru chiar a adăugat o atenționare, că trebuie să ((26)) luăm aminte și să nu greșim în privința adevăratei urâciuni, spunând: „Cine citește să înțeleagă”.

Avem încredere că dovezile prezentate în volumul precedent au clarificat faptul că marele sistem papal este urâciunea pustiitoare care de secole a jefuit atât lumea cât și Biserica în numele împărăției lui Cristos. Într-adevăr, ea stă de mult în „locul sfânt” — în templul lui Dumnezeu, Biserica creștină. Mulțumim lui Dumnezeu pentru privilegiul de a vedea tot mai clar caracteristicile ei oribile, ca să putem fugi de toate erorile ei. Mulțumim lui Dumnezeu că zilele ei sunt numărate și că Sfântul Locaș curățat (Dan. 8:14) va fi în curând înălțat și umplut de slava lui Dumnezeu.

Cu această introducere continuăm să examinăm Daniel 11 în ordine succesivă.

Versetul 2 începe cu imperiul medo-persan, al patrulea și ultimul împărat fiind Darius al III-lea Codomanus.

Puternicul împărat din versetul 3 este Alexandru cel Mare al Greciei, despre care citim cu interes următorul fragment din istoria lui Willard. El spune:

„Alexandru cel Mare, după ce a invadat Iudeea, a trimis la Ierusalim un mandat pentru a se furniza armatei sale provizii și trupe. Jaddus, marele preot de atunci, i-a răspuns că el jurase supunere față de împăratul Persiei și nu-i putea abandona cauza cât timp trăia. De îndată ce asediul Tirului a fost încheiat, Alexandru a înaintat spre Ierusalim ca să se răzbune pentru acest refuz. Înștiințat de scopul lui și cu totul incapabil să se lupte cu el, în strâmtorarea sa marele preot a strigat spre cer după protecție. Fiind îndrumat printro viziune de noapte, el a deschis larg porțile cetății și a presărat calea cu flori. Îmbrăcându-se în splendidele veșminte ale preoției levitice, a ieșit să-l întâmpine pe cuceritor, urmat de toți preoții îmbrăcați în alb. Alexandru l-a întâlnit, i s-a plecat și i s-a închinat. Fiind întrebat de prietenul său uimit pentru ce el, pe care alții l-au adorat, lar adora pe marele preot, el a răspuns: «Nu-l ador pe el, ci ((27)) pe Dumnezeul al cărui slujitor este. L-am cunoscut imediat ce i-am văzut veșmântul, că este același pe care l-am văzut într-o viziune în Macedonia când făceam planuri pentru cucerirea Persiei; și el m-a asigurat atunci că Dumnezeul lui va merge înaintea mea și-mi va da izbândă». Apoi Alexandru i-a îmbrățișat pe preoți, mergând în mijlocul lor și intrând astfel în Ierusalim, unde, în modul cel mai solemn, a oferit sacrificii în templu. Atunci marele preot i-a arătat profeția lui Daniel și a interpretat-o în sensul că prezicea că puterea persană va fi răsturnată de el”.

Cu toate că Alexandru a cucerit lumea în scurta perioadă de treisprezece ani, împărăția n-a continuat după moartea sa ca o singură națiune în familia sa, ci a fost împărțită de către cei patru generali ai săi și fărâmițată în bucăți, după cum se afirmă în versetul 4.

Remarcați aici asemănarea acestei profeții cu cea din Daniel 8:3-9, 20-25. Aici este arătat că dintr-una din diviziunile imperiului lui Alexandru (compară versetele 8, 9 și 21) va ieși un „corn mic” sau o putere care va deveni extrem de mare. Aceasta se referă în mod evident la Roma, care s-a ridicat în influență pe ruinele Greciei. Din starea de supus neînsemnat, ai cărui ambasadori se grăbeau să recunoască supremația greacă și să devină parte din imperiu la picioarele lui Alexandru cel Mare, Roma s-a ridicat treptat la supremație.

Istoria spusă în puține cuvinte în Daniel 8:9, 10 este relatată cu mai multe detalii în capitolul 11:5-19. În această relatare detaliată, Egiptul este menționat ca împăratul de la miazăzi; în vreme ce grecii și după aceea romanii, succesorii lor la putere sau noul corn ieșit din Grecia, sunt numiți împăratul de la miazănoapte. Împletită între aceștia, legată când de unul când de altul, este istoria poporului lui Dumnezeu — poporul lui Daniel — în a cărui binecuvântare finală, așa cum a fost promisă de Dumnezeu, Daniel s-a încrezut. Este anevoios și inutil a urmări această istorie în ((28)) multele ei detalii ale conflictelor dintre generalii lui Alexandru și succesorii lor, până la versetul 17, care se referă la Cleopatra, împărăteasa Egiptului. Și deoarece până aici toate sunt stabilite, nu este nevoie să mergem mai departe în trecut.

Cei care pretind că versetul 31 se aplică la Antiohus Epifanes continuă să aplice profeția din versetul 18 la micile încăierări și lupte dintre Seleucus, Filopater, Antiohus Epifanes și Ptolemeus Filomater până la sfârșitul capitolului — așa cum evreii erau în mod evident obișnuiți s-o aplice. Evreii, continuând această interpretare în capitolul 12, aveau temeiuri puternice să aștepte eliberarea grabnică prin Mesia; astfel citim că pe timpul nașterii Domnului nostru „tot poporul era în așteptarea” Lui, și prin El a eliberării lor de sub jugul roman. Însă de la versetul 18 încolo, noi care vedem adevărata „urâciune”, avem o părere diferită de a lor și înțelegem că profeția numai atinge personajele proeminente până la papalitate; și apoi referindu-se în treacăt la ea și identificând-o, trece mai departe până la sfârșitul puterii ei de a persecuta și marchează acea dată printr-o relatare detaliată a unuia dintre cele mai remarcabile personaje ale istoriei — Napoleon Bonaparte.

Dar se poate pune întrebarea, de ce această schimbare a metodei amănunțite din versetele anterioare, de a se atinge numai aspectele proeminente ale istoriei? Răspundem că aceasta a fost o parte din metoda lui Dumnezeu de a pecetlui și a închide profeția. În plus, totul în profeție a fost aranjat astfel încât să nu poticnească pe Israel la prima venire. Dacă amănuntele și detaliile a douăzeci de secole ar fi fost expuse cum este acea profeție din versetele 3-17 ale acestui capitol, ele ar fi fost lungi, obositoare și în afara înțelegerii, și ar fi dat evreilor și bisericii creștine timpurii o idee despre lungimea timpului înainte de venirea Împărăției lui Dumnezeu; și nu acesta a fost scopul lui Dumnezeu.

Continuând deci, înțelegem că versetele 17-19 se aplică la timpurile și la întâmplările în care au figurat Marc ((29)) Antoniu și Cleopatra, când Antoniu a căzut și Egiptul („împăratul de la miazăzi”) a fost înghițit de imperiul roman. Versetul 20 îl aplicăm la Cezar August, care a fost vestit pentru colectarea sistematică de impozite mari de la toate națiunile tributare, și ale cărui perceperi de impozite în Iudea și în toată lumea civilizată de atunci sunt amintite în Scriptură în legătură cu nașterea Domnului nostru (Luca 2:1). Declarația, „În timpul acela a ieșit o poruncă de la Cezar August: să se facă recensământ în toată lumea”, corespunde exact cu descrierea — „în locul său se va ridica unul care va face să treacă un colector de taxe prin podoaba împărăției” [Trad. lit. nouă — n. e.]. Această parte din urmă a descrierii se potrivește și ea cu exactitate, pentru că perioada domniei lui Cezar August este consemnată în istorie ca epoca cea mai slăvită a marelui Imperiu Roman și este numită „vârsta de aur a Romei”.

O altă traducere a versetului 20 spune: „În locul lui se va ridica unul care va face ca perceptorul de impozite să treacă prin ținutul glorios al împărăției”. Aceasta ar părea să se aplice în mod special la Palestina și ar face ca ea să se potrivească exact cu relatarea din Luca. Dar ambele aplicări sunt corecte: A fost timpul glorios al Imperiului Roman, și perceptorilor de impozite li s-a cerut să treacă prin ținutul Palestinei — ținutul glorios al împărăției. Mai mult, să se remarce că Cezar August a fost cel dintâi conducător care a instituit în lume o impozitare sistematizată.

Citim mai departe despre acest conducător proeminent — „dar în câteva zile va fi zdrobit și anume nu prin mânie, nici prin război”. Despre Cezar August este consemnat că a murit de moarte liniștită, în timp ce predecesorul său și cei șapte succesori ai săi la puterea imperială au murit de moarte violentă. Moartea sa a survenit la câțiva ani după ce atinsese culmea puterii și făcuse „ca perceptorul de impozite să treacă prin ținutul glorios al împărăției”.

Versetul 21 îl descrie în mod potrivit pe Tiberiu Cezar, succesorul lui August: „În locul lui se va ridica un om ((30)) disprețuit, căruia nu-i vor da cinstea împărăției; dar el se va ridica într-un timp de liniște și va obține împărăția prin intrigi”. Să remarcăm aici cum relatarea istorică despre Tiberiu este în acord cu cea de mai sus făcută de profet.

White spune: „Tiberiu avea cincizeci și șase de ani când a urcat pe tron, declarând mare lipsă de dorință de a-și asuma grijile importante ale acestuia. ... Toate restricțiile fiind acum înlăturate, tiranul a dat frâu liber patimilor sale crude și senzuale”.

Willard spune: „La început s-a prefăcut și părea că domnește cu moderație; dar masca a căzut curând. ... Senatul, căruia el i-a transferat toate drepturile politice ale poporului, devenise degradat și astfel îi aproba slugarnic faptele și oferea tămâia lingușirii neîncetate omului care le umplea străzile cu sânge. Sub administrația acestuia, cel mai degradat dintre oameni, Domnul nostru Isus Cristos a fost răstignit în Iudeea”.

Aceste imagini se potrivesc exact cu descrierea profetului și sunt confirmate în continuare de versetul următor — 22: „Oștile [toți împotrivitorii] se vor revărsa ca un râu [potop] înaintea lui, dar vor fi zdrobite, împreună cu căpetenia legământului”. Această ultimă afirmație pare să se refere negreșit la Domnul nostru Isus, care, așa cum s-a remarcat mai sus de către istoric, a fost răstignit sub administrația lui Tiberiu de către reprezentantul său, Pilat, guvernatorul roman al Iudeii, și de soldații romani.

„După ce se vor uni cu el [Senatul recunoscându-l ca împărat], el va lucra cu viclenie; va porni și va deveni puternic cu puțină lume. [Tiberiu a organizat garda pretoriană, la început de 10.000, apoi dublată. Acest mic număr de oameni, ca gardă de corp a împăratului, era în permanență la Roma și sub controlul său. Prin ea, el a terorizat poporul și Senatul, a abolit alegerile populare, adunările etc.] În timp de pace va intra în locurile cele mai roditoare ale ținutului, va face ce nu făcuseră nici părinții ((31)) lui, nici părinții părinților lui: va împărți prada, jafurile și bogățiile; va urzi planuri împotriva cetățuilor, dar aceasta pentru un timp.” Versetele 23, 24.

Politica lui August și a succesorilor lui a fost să păstreze în mod pașnic stăpânirea domeniilor câștigate înainte, mai degrabă decât să caute noi anexări prin cucerire; și pentru a-și asigura această stăpânire, politica lor a fost să împartă prada prin numirea de guvernatori locali, cu demnitate și autoritate, al căror mandat a fost făcut să depindă de păstrarea ordinii în provinciile lor, de loialitatea lor față de cezari și de colectarea neîntârziată a impozitelor. Ei n-au mai continuat ca la început politica de jefuire și prădare a lumii numai ca să ducă prăzile ca trofee la Roma. Prin această politică diplomată, astfel „urzind planuri”, Roma conducea acum lumea mai deplin și cu mai mare prestigiu decât atunci când armatele sale mergeau încoace și încolo.

Trebuie recunoscut că în timp ce profeția a detaliat relatarea, și în cazul lui August și Tiberiu aproape că a individualizat-o, totuși acesta a fost doar un mijloc pentru un scop. Scopul care trebuia atins era să marcheze timpul transferării stăpânirii universale de la Grecia la Roma, de la cei patru generali ai lui Alexandru cel Mare, reprezentând patru diviziuni ale acelui imperiu (cele „patru coarne” ale „țapului” grec, menționate în Daniel 8:8) către Imperiul Roman, care în acea vreme și mai înainte era o parte din Grecia. Cei patru generali care i-au urmat lui Alexandru cel Mare sunt la fel de clar marcați în istorie ca și în profeție*. Istoricul** spune:

*În Daniel 8:8 și 11:4, 5 se face în mod distinct referire la diviziunea între aceștia patru.

**Universal History (Istoria Universală) de Willard, pagina 100.

„Imperiul [grec] era acum divizat în patru părți și fiecăruia dintre generalii care formau alianța i-a fost încredințată câte o parte. Ptolemeu și-a asumat puterea regală în Egipt; ((32)) Seleucus în Siria și în Asia de Sus, Lisimah în Tracia și în Asia Mică până la Taurus, iar Casandru și-a luat ca parte Macedonia”.

În această divizare Italia aparținea de administrația lui Casandru, care era diviziunea nordică, numită „împăratul de la miazănoapte”, în timp ce Egiptul era diviziunea sudică sau „împăratul de la miazăzi”. Treptat influența romană a predominat și bucată cu bucată teritoriile deținute inițial de Seleucus, Lisimah și Casandru au fost aduse în supunere Romei, care era parte a diviziunii nordice, și a rămas numai Egiptul, diviziunea sudică. Acest împărat de la miazăzi, Egiptul, a devenit supus puterii diviziunii nordice, cum s-a amintit mai sus, în zilele Cleopatrei, ale lui Antoniu și August Cezar, în parte prin voia tatălui Cleopatrei, care, murind în timp ce copiii erau mici, a lăsat împărăția sub protecția Senatului roman, și în parte datorită înfrângerii lui Marc Antoniu. Pentru o vreme, într-adevăr, „împăratul de la miazăzi”, Egiptul, a fost cam la fel de puternic ca și „împăratul de la miazănoapte”, Roma. Istoricii ne spun că „era cea mai mare națiune comercială existentă atunci”, că avea „33.000 de cetăți” și că venitul lui anual „se ridica la 14.800 talanți de argint”, cam 20.000.000 de dolari.

Recunoscând sensul și scopul profeției, nu trebuie să ne așteptăm la relatări detaliate, personale despre monarhii acestor împărății, dar prin „împăratul de la miazănoapte” trebuie să înțelegem reprezentantul Imperiului Roman, iar prin „împăratul de la miazăzi” un reprezentat al împărăției Egiptului. Cu această explicație continuăm cu profeția.

Versetul 25: „Apoi [Roma] va porni cu puterea și curajul lui, împotriva împăratului de la miazăzi [Egiptul], cu o armată mare. Și împăratul de la miazăzi va porni la război cu o armată și mai mare și foarte puternică; dar nu va putea să țină piept, căci se vor urzi [cu înșelăciune] planuri rele împotriva lui”.

((33))

Din anul 30 î. Cr., când Cezar August a făcut Egiptul o provincie romană, n-a avut loc nici o ostilitate între cele două țări până când împărăteasa Zenobia, o urmașă a Cleopatrei, cam pe la anul 269 d. Cr., a pretins și a exercitat control asupra lui. Domnia ei a fost scurtă; Aurelian, împăratul roman, învingând-o în anul 272 d. Cr. Istoricul spune: „Siria, Egiptul și Asia Mică au recunoscut stăpânirea Zenobiei, regina Palmirei. Dar ea a trebuit să facă față forței superioare a imperiului și iscusinței militare a celui mai de seamă comandant al vremii. Totuși Aurelian scrie despre ea: «Poporul roman vorbește cu dispreț despre războiul pe care îl duc împotriva unei femei. Ei nu cunosc nici caracterul, nici faima Zenobiei. Este imposibil să descrii pregătirile ei de război și curajul ei disperat»”. Firmus, aliatul Zenobiei în Egipt, a fost repede învins și ucis, iar Aurelian s-a întors la Roma acoperit de onoare și cu mare bogăție, așa cum este descris în versetul 28 — „Când se va întoarce în țara lui cu mari bogății, în inima lui va fi vrăjmaș legământului sfânt, va lucra [diferite fapte vitejești] și se va întoarce în țara lui”.

Ca dovadă a bogățiilor acumulate de el, să remarcăm un fragment din relatarea lui Gibbon, despre marșul lui triumfal pe străzile Romei. El spune:

„Bogăția Asiei, armele și drapelurile popoarelor cucerite, platoșa și garderoba magnifică a reginei siriene, erau dispuse în simetrie exactă sau în dezordine artistică. ... Frumoasa figură a Zenobiei era restrânsă în lanțuri de aur; un sclav susținea lanțul de aur care îi încercuia gâtul și ea aproape leșina sub greutatea de nesuportat a bijuteriilor. Ea mergea pe jos înaintea carului magnific în care odată spera să intre pe porțile Romei”.

Cât despre afirmația profetului, că la întoarcere inima lui va fi împotriva legământului sfânt (creștinismului), Mosheim spune:

((34))

„Aurelian, deși dedat excesiv la idolatrie și având o puternică aversiune față de creștini, totuși timp de patru ani n-a luat nici o măsură pentru a le face rău. Dar în cel de-al cincilea an al domniei sale, fie din propria sa superstiție, fie îndemnat de superstiția altora, el s-a pregătit să-i persecute: și dacă ar fi trăit, atât de crudă și feroce îi era firea și atât de mult a fost influențat de preoții și admiratorii zeilor, încât persecuția lui ar fi fost mai crudă decât oricare din cele anterioare. Dar înainte ca noile sale edicte să ajungă în toate provinciile, a fost asasinat; și de aceea numai puțini creștini au suferit sub el pentru evlavia lor.”*

*History of Christianity (Istoria Creștinismului), Vol. II, pag. 101.

Acest spirit de persecuție împotriva creștinismului s-a manifestat după întoarcerea sa din expediția de cucerire, așa cum este arătat în profeție. Aurelian a fost un adorator al soarelui și a atribuit Soarelui victoria sa asupra Zenobiei; și imediat după bătălie s-a îndreptat spre magnificul templu dedicat Soarelui să recunoască favoarea. Întrucât creștinii socoteau Soarele nedemn de închinare, se presupune că refuzul lor de a participa la această adorare a Soarelui a provocat împotrivirea sa neașteptată și violentă.

Versetul 26: „Aceia care vor mânca bucate alese de la masa lui îl vor zdrobi; armatele lui se vor împrăștia și morții vor cădea în mare număr”. Aurelian a fost asasinat de propriii săi generali, armata lui a avut izbândă, deși mulți au fost uciși.

Versetul 27 nu se aplică la Roma și la Egipt, ci la doi împărați sau două puteri din Imperiul Roman — puterea imperială stingându-se treptat, iar puterea clericală ajungând încet la viață și la ambiție. Fiecare căuta să-l folosească pe celălalt pentru propriile sale scopuri egoiste, deși negau astfel de intenții. Este scris: „Cei doi împărați nu vor căuta decât să-și facă rău unul altuia, vor sta la aceeași masă și vor vorbi cu viclenie. Dar nu vor reuși [atunci], căci sfârșitul nu va veni decât la timpul hotărât”.

((35))

Sau, pentru a exprima gândul mai clar, o anumită perioadă, de 1260 de ani, fusese stabilită de Dumnezeu ca durata puterii de persecuție a papalității; de aceea, uniunea sau alianța dintre cler și puterea civilă nu putea „reuși” atunci, deoarece cei 1260 de ani socotiți de la acea dată ar fi adus „sfârșitul” prea curând; de aceea, ea trebuia să fie amânată sau reținută, și îngăduită să vină treptat prin decăderea imperiului în Italia. Vedem în paginile istoriei eclesiastice intrigile episcopilor creștini pentru putere în Imperiul Roman; și evident împărații au dezbătut mult dacă nu era în avantajul lor să recunoască noua religie. Se pare că Constantin a pus doar în practică, la un timp mai potrivit, ceea ce alții gândiseră mai mult sau mai puțin. Însă chiar și Constantin a fost împiedicat de atitudinea poporului să realizeze dintr-o dată și pe cât de repede se dorea o unire a forțelor bisericii și statului.

Privim versetele 29 și 30 ca o paranteză, pusă aici pentru a ascunde înțelesul pentru o vreme, prin întreruperea ordinii relatării, și credem că se aplică la o ciocnire atunci încă departe în viitor, între reprezentanții Imperiului Roman și ai Egiptului. Nici un conflict ulterior între aceștia nu avea să se petreacă cu excepția unuia, și acesta avea să fie chiar la „timpul stabilit” — timpul sfârșitului, 1799. Pentru acest motiv vom lăsa examinarea acestor versete până când vom analiza acea ultimă bătălie dintre ei, cum este detaliată în versetele 40-45.

Versetul 31 este legat de ideea din versetul 27, și noi recunoaștem că se referă la cea mai plină de succes dintre cele două puteri ale Imperiului Roman — papalitatea. După ce am urmărit istoria prin conducători individuali remarcabili până la Aurelian și după ce ni s-au prezentat cele două conduceri opuse — civilă și eclesiastică — care sau ridicat la scurt timp după aceea, sunt indicate predominanța papalității, caracterul și lucrarea ei, așa cum se raportează la adevărul și la Biserica lui Dumnezeu — fiind reprezentată ca un împărat sau ca o putere, neținând seama de diferiții ei papi sau capi care se ((36)) schimbau. Știm că în rivalitatea dintre conducătorii civili și religioși papalitatea a fost victorioasă; și profeția spune: „Niște oști trimise de el vor veni [sau „cei puternici ai lui se vor ridica” — traducerea Young] și vor profana sfântul locaș, cetățuia, vor face să înceteze jertfa necurmată și vor aȘeza urâciunea care pustiește”.

În interpretarea noastră aceasta înseamnă că, deși nici biserica nici puterea civilă n-au reușit să se înghită una pe alta, cum părea odată posibil, totuși „cei puternici” s-au ridicat, care au profanat principiile fundamentale atât ale guvernului civil cât și ale religiei adevărate. „Sfântul locaș, cetățuia”, limitele sacre ale autorității civile pe care Dumnezeu o dăduse pentru un timp neamurilor, împărățiilor acestei lumi, au fost subminate de către aceia din Biserică ce au însetat după dominație actuală, și care au căutat prin orice mijloc să obțină putere civilă pentru a ajuta la propășirea uneltirilor lor eclesiastice; și sanctuarul lui Dumnezeu (locașul Său sfânt — Biserica) a fost pângărit și degradat de eforturile susținute ale acestor „puternici” de a obține putere la conducătorii civili și număr și influență la popor. Aceasta a fost papalitatea în embrion, uneltind să se ridice la putere ca un imperiu sacerdotal.

Nu ne putem mira că acești „puternici”, încrezuți, nesocotind planul lui Dumnezeu, care prevede pentru prezentul nostru supunere față de „autoritățile care sunt” (care sunt rânduite de Dumnezeu pentru încercarea noastră actuală și pentru pregătirea în vederea înălțării viitoare la putere, glorie și stăpânire a lumii), și hotărând să domnească, dacă este posibil, înainte de timpul lui Dumnezeu, au fost atât de mult în dezacord cu planul lui Dumnezeu, încât au pierdut însăși esența și miezul adevărului, și au reținut numai forma, aparența exterioară. Un pas foarte hotărâtor al apostaziei a fost acela de a „face să înceteze jertfa necurmată”. Pe acesta, apogeul degenerării doctrinare, reprezentat în doctrinele papale ale Transsubstanțierii și ((37)) Jertfei Liturghiei, doar îl amintim aici, lăsându-l pentru o examinare mai completă într-un capitol următor în legătură cu altă profeție. De la introducerea acestei erori fatale și blasfematoare, Dumnezeu numește sistemul o urâciune; și înălțarea lui ulterioară la putere este numită aici „așezarea urâciunii care pustiește”. Cât de bine și-a câștigat papalitatea acest nume și cât de vătămătoare a fost influența ei otrăvitoare este bine atestat de istoria „veacurilor întunecate”, despre care am dat o mică idee în volumul anterior.

Versetul 32: „Va ademeni prin lingușiri pe cei care rup legământul”. Aceia din biserică ce n-au trăit la înălțimea legământului lor cu Domnul au căzut pradă ușoară lingușirilor, onorurilor, titlurilor etc. puse în fața lor de ierarhia papală când aceasta a început să aibă influență. Dar, deși mulți au cedat în fața erorilor, nu toți au făcuto, căci citim: „Dar aceia din popor care vor cunoaște pe Dumnezeul lor vor rămâne tari și vor acționa. Înțelepții poporului vor învăța pe mulți”. Astfel este arătată o divizare a Bisericii în două clase distincte, diferențiate în Daniel 8:11-14 ca locașul sfânt și oștirea: o clasă, coruptă de onorurile măgulitoare ale lumii, și-a încălcat legământul cu Dumnezeu, în timp ce cealaltă clasă a fost de fapt întărită de persecuțiile la care a expus-o loialitatea față de Dumnezeu. În clasa din urmă au fost unii care au înțeles situația și i-au învățat pe credincioși că așa a fost scris în Scripturi, că Anticristul sau Omul Păcatului se va dezvolta dintr-o mare lepădare de credință în Biserică.

Numărul și puterea erau în mâinile celor care au părăsit legământul, care s-au unit cu imperiul; și cei credincioși, puțini, au fost persecutați — vânați, întemnițați, schingiuiți, torturați și omorâți în sute de forme revoltătoare, așa cum atestă clar paginile istoriei și cum a fost prezis aici prin profet, care a spus: „Unii vor cădea, loviți de sabie și de flacără, de captivitate și de jaf, multe zile” (aici se întrerupe cu o altă paranteză din versetul 34 și cu o parte din 35), ((38)) „până la timpul sfârșitului; căci sfârșitul nu va fi decât la timpul hotărât [în viitor]”. Lungimea timpului în care această persecuție trebuia să continue nu este declarată aici, decât că aceasta se va încheia așa cum a fost hotărât, la Timpul Sfârșitului. Din alte Scripturi aflăm că aceasta a fost o perioadă de 1260 de ani, care s-a sfârșit cu 1799 d. Cr., o dată remarcată în mod deosebit de Daniel și de Revelator, precum și în istorie.

Versetele 34, 35: „Când vor cădea, vor fi ajutați puțin”. Întreaga perioadă a puterii persecutorului (a papalității), 1260 de ani, nu se va sfârși până în 1799; dar înainte de sfârșitul ei Dumnezeu a acordat puțin ajutor prin mișcarea Reformei, care, deși la început mai degrabă a intensificat persecuția, mai apoi a dat oarecare mângâiere și protecție celor care cădeau din cauza credincioșiei față de Cuvântul lui Dumnezeu. Reforma a împiedicat zdrobirea completă a adevărului din lume. Dar, vai! Odată cu puținul ajutor au venit iarăși „lingușitorii”. De îndată ce persecuția a început să slăbească, adversarul a recurs la aceeași stratagemă prin care reușise înainte să corupă și să degradeze biserica, pentru ca acum să biruiască mișcările de reformă. Regii și prinții au început să dea onoruri și titluri protestanților și să se unească cu protestantismul; iar aceasta a dus la rezultate deosebit de rele și la devierea de la legământ, după cum citim: „Dar mulți se vor uni cu ei din fățărnicie. Chiar și dintre cei înțelepți [lideri, reformatori, învățători, care au fost în stare să informeze pe mulți în privința erorilor papalității] vor cădea, ca [puținii credinicioși] să fie încercați, curățiți și albiți”.

Urmărind mai departe profeția, găsim că în vreme ce versetele precedente descriu cu precizie personajele principale în mod proeminent legate de transferul stăpânirii la Grecia și apoi la Roma, iar apoi cu viclenie, treptat, pe furiș, la papalitate ca o putere care a crescut din Roma civilă, tot așa, când se ajunge la punctul foarte important de a ((39)) remarca unde a fost sfărâmată* dominația papală, nu este decât rezonabil să ne așteptăm să fie evidențiat Napoleon, personajul principal asociat cu această schimbare; și acest lucru, de asemenea, nu printr-o descriere a înfățișării sale personale, ci printr-o descriere a caracteristicilor sale specifice, întocmai cum au fost indicați August și Tiberiu Cezar. Găsim într-adevăr astfel de descriere; și cariera lui Napoleon Bonaparte corespunde exact cu acea descriere. Versetele 31-35 descriu papalitatea, erorile și urâciunile ei, Reforma și „puținul ajutor” din partea ei, deși un eșec parțial din pricina lingușirilor; și aceste versete ne duc până la „timpul sfârșitului” și ne arată că, în ciuda puținului ajutor acordat, unii vor cădea prin persecuție până la Timpul Sfârșitului. Și așa s-a și întâmplat: în toate țările supuse papalității — Spania, Franța etc. — persecuția prin groaznica Inchiziție a continuat până când a fost efectiv zdrobită de Napoleon.

*Este potrivit să spunem că dominația papală s-a terminat la începutul secolului actual; căci după Revoluția Franceză autoritatea Romei peste conducători și peste împărății (și chiar peste propriul ei teritoriu în Italia) a fost numai cu numele, nu reală. Să ne amintim de asemenea că până atunci Franța a fost, dintre toate națiunile, cea mai credincioasă și mai supusă autorității papale. Regii, prinții, nobilii și poporul ei au fost cei care s-au supus cel mai prompt la poruncile papei — au organizat cruciade, au mers la război etc., în ascultare de porunca papei, și au fost atât de loiali încât să nu permită nici unui protestant să trăiască pe solul ei după masacrul din noaptea Sfântului Bartolomeu. Prin urmare, nici o altă națiune nu putea să-i dea papalității o lovitură atât de uluitoare și distructivă ca națiunea franceză.

Urmează apoi versetele care îl descriu pe Napoleon, instrumentul folosit de Providență ca să zdrobească puterea papalității și să înceapă chinuirea ei, care se va sfârși în nimicire completă, pentru a fi realizată mai târziu, așa cum este scris: „Pe care Domnul Isus îl va ... desființa cu strălucirea prezenței Sale”. 2 Tes. 2:8.

((40))

Cariera publică a lui Napoleon Bonaparte, care a fost recunoscut chiar în timpul său ca „omul destinului”, este atât de clar zugrăvită de afirmația profetică încât fixează în mod categoric data „timpului hotărât”. Această metodă de a fixa o dată este corectă. Și dacă vom arăta că evenimentele menționate aici în profeție sunt în acord cu cariera lui Napoleon în istorie, putem determina data la fel de sigur cum am putut determina începutul domniei lui August Cezar, sau a lui Tiberiu, sau a Cleopatrei — descrise în versetele 17, 20 și 21. Cariera lui Napoleon, în lumina profeției, a marcat anul 1799 d. Cr. ca încheierea celor 1260 de ani ai puterii papale și începutul perioadei numite „Timpul Sfârșitului”. Descrierea profetică continuă astfel:

Versetul 36: „Împăratul va face ce va voi; se va înălța, se va slăvi mai presus de toți dumnezeii și va spune lucruri nemaiauzite împotriva Dumnezeului dumnezeilor; și va prospera până va trece mânia, căci ce este hotărât se va împlini”. Napoleon nu era împărat, dar termenul împărat este unul general pentru a indica un conducător puternic. El a făcut poate „ce a voit”, cât de mult a putut face vreun om care a trăit vreodată; el s-a remarcat prin voința și hotărârea sa care au învins dificultăți aproape de neînvins. Pentru a obține înțelesul potrivit al versetului de mai sus, trebuie să ne amintim că cuvântul „dumnezeu” înseamnă puternic și că este des folosit în Scriptură cu referire la regi și la conducători, ca și în acest verset: „dumnezeul dumnezeilor”*. Aici cuvântul „dumnezei” se referă la conducători, împărați și prinți, iar expresia „dumnezeul dumnezeilor” sau conducătorul conducătorilor se referă la papa. Cei mai mulți oameni au recunoscut vreun superior religios, dar Napoleon n-a recunoscut nici unul. El a avut propria sa voință, propriul său plan, care era să se înalțe deasupra oricărui alt conducător. Chiar și „dumnezeului dumnezeilor” (adică, conducătorului conducătorilor — papa) i s-a adresat într-un fel uimitor, ((41)) ordonându-i supunere ca servitor al său într-un fel care a zguduit atât superstițiile lumii la acea vreme, cât și demnitatea ierarhiei papale. Și după cum este declarat aici, el a prosperat până când și-a îndeplinit misiunea de biciuire a papalității și de zdrobire a influenței sale asupra minții oamenilor. Ca dovadă la aceasta, istoria** spune:

*Vezi Studii În Scripturi, Vol. II, paginile 274 și 275.

**Campaigns of Napoleon (Campaniile lui Napoleon), paginile 89, 95, 96.

„În timp ce prinții laici care încheiaseră tratate cu francezii au rămas fideli acestora în bună credință și au plătit contribuțiile stipulate, suveranul pontif s-a făcut vinovat de cele mai nechibzuite încălcări ale angajamentelor sale. Înconjurat de preoți care erau singurii lui sfătuitori, papa a recurs la vechile sale practici de viclenie și de înșelăciuni pioase; și s-au făcut mari eforturi de a ațâța mințile poporului împotriva francezilor. ... Preoții au pretins că cerul intervenise și s-a afirmat clar că se făcuseră felurite miracole în diferite biserici pentru susținerea sfintei credințe catolice, a supremației papale, arătând nemulțumirea cerului față de conduita francezilor. Bonaparte, înțelegând că infatuarea curții de la Roma era așa încât toate eforturile sale pentru pace vor fi zadarnice, a luat imediat măsuri ca să-i vină «Sfinției Sale» mințile la cap.

El a ordonat generalului Victor să invadeze teritoriile papale, care a împrăștiat armata papei ca «pleava înaintea vântului» și care a răspândit o panică generală printre statele eclesiastice. ... «Sfinția Sa», aflând că Sfântul Petru nu i-a acordat nici un sprijin în această împrejurare critică ... a trimis de urgență plenipotențiari la Bonaparte să-l implore pentru pace. Pacea a fost obținută, dar în condiții destul de umilitoare. Pe lângă conformarea la tratatul provizoriu încheiat anterior și încălcat de papa, el a fost obligat să cedeze o parte din teritoriul său și să plătească o sumă de bani care s-a ridicat la aproape treizeci de milioane de livre franceze [cam șase milioane de dolari] ca ispășire pentru ultima neînțelegere”.

((42))

Aceasta, adăugată la prima evaluare, făcea în total peste zece milioane de dolari, pe care papa i-a plătit Franței în aur și argint, pe lângă alte lucruri de preț — statui, picturi etc. Un scriitor romano-catolic declară că „îndeplinirea acestor condiții l-a dus pe papă în pragul ruinei”. Acest tratat a fost încheiat la 19 februarie 1797.

Se poate crede că această scurtă și reușită răsturnare a puterii papale ar fi suficientă ca să dovedească lumii că pretențiile ei la dreptul divin de a conduce pe regi etc. au fost numai presupuneri; dar dacă nu, în mod sigur lovitura finală a fost adăugată în anul următor, când generalul francez Berthier a intrat în Roma, a organizat acolo o republică la 15 februarie 1798, și cinci zile mai târziu l-a dus pe papa prizonier în Franța unde a murit în anul următor. De atunci până în prezent, dominația papală asupra regatelor pământului a fost numai o umbră a ceea ce era odată. De atunci abia mai menționează presupusul ei drept de a numi și a demite pe regi. De fapt, papa care a urmat, în 1800, cu titlul de Pius al VII-lea, „a dat un comunicat în care a declarat că toți trebuie să asculte de guvernele stabilite, aceasta fiind doctrina evangheliei”, ceea ce, desigur, îl încludea și pe el.

Versetul 37: „Nu va ține seama nici de Dumnezeul [conducătorul] părinților săi, nici de dorința femeilor; nu va ține seama de nici un dumnezeu [conducător], căci se va slăvi pe sine mai presus de toți”.

Nu numai că Napoleon n-a respectat pe dumnezeul părinților săi, papalitatea, dar el n-a privit favorabil pe nici una dintre sectele protestante, reprezentate aici ca femei*. De fapt, nu la stăpânit nimic altceva decât propria sa ambiție.

*După cum singura Biserică adevărată este numită simbolic Mireasa lui Cristos, și după cum Biserica Romei în alianța ei necredincioasă cu imperiul pământesc este numită desfrânată, tot așa sectele protestante sunt numite „femei”.

Versetul 38: „În schimb [în locul tuturor acestor dumnezei], va cinsti pe dumnezeul fortărețelor [puterea militară]; acestui ((43)) dumnezeu, pe care nu-l cunoșteau părinții săi, îi va aduce cinste cu aur și argint, cu pietre scumpe și lucruri plăcute”.

Alți războinici mari dădeau vreun fel de cinste unor puteri supranaturale pentru victoriile obținute. Alexandru cel Mare a vizitat templele păgâne și așa a sărbătorit victoriile; așa au făcut și Cezarii; și mai târziu, sub papalitate, obiceiul ambelor părți dintr-un război era să apeleze la Dumnezeu, la sfinți, la Fecioara și la papi pentru binecuvântări și victorie, și cel puțin să pretindă că acceptau victoria ca dată de Dumnezeu. Dar Napoleon n-a făcut nimic de felul acesta: el și-a atribuit succesul sieși și propriului său geniu. Armatele erau sprijinul său; în oamenii viteji, în manevre rapide și în generali abili și-a pus el încrederea și acestora le-a adresat cererile sale. Forma jurământului său față de „Consiliul de bătrâni” francez, când a preluat comanda armatelor Franței la întoarcerea sa din Egipt, arată că încrederea i-a fost în el însuși și în armatele sale. N-a jurat nici pe Dumnezeu, nici pe Biblie, nici pe papă, nici pe Franța, ci a spus: „Jur! Jur în numele meu și în numele vitejilor mei camarazi!” În timp ce își servea propria sa ambiție, el pretindea că servește poporul; și comorile Romei și ale altor orașe și țări pe care le-a jefuit au fost predate poporului Franței din care el și soldații săi făceau parte.

Versetul 39: „Cu ajutorul acestui dumnezeu străin [nou] va lucra împotriva locurilor întărite; cui îl va recunoaște, îi va da mare cinste, îl va face să domnească peste mulți și le va împărți țara ca răsplată”.

Napoleon și-a pus prietenii și generalii de încredere în poziții de putere în toate națiunile cucerite ale Europei. Aceste funcții au fost darurile lui, dar erau menținute cu condiția loialității față de el. Ele erau „ca răsplată”, și totuși prețul loialității lor față de el. Despre aceasta istoria* spune:

*Universal History (Istoria Universală) de Willard, pagina 452.

((44))

„Ideile ambițioase ale lui Napoleon au devenit și mai evidente. Cu un an înainte, Olanda se constituise în regat peste care a fost pus rege fratele său, Ludovic Bonaparte. Neapole i-a fost dat acum lui Joseph Bonaparte, fratele mai mare, care a fost învestit și cu titlul de rege al celor două Sicilii. Câteva provincii au fost constituite ducate sau mari feude ale imperiului și date rudelor și favoriților împăratului. Sora sa, Paulina, a fost făcută prințesă de Guastalla; cumnatul său, Murat, mare duce de Berg și Cleves, în timp ce Eugene Beauharnais, fiul împărătesei Josephine dintr-o căsătorie anterioară, a fost trimis vicerege în Italia. Patrusprezece provincii din sudul și vestul Germaniei au format Confederația Rinului. Ele au fost despărțite de corpul germanic și l-au recunoscut pe Napoleon drept cap al lor, sub titlul de Protector. ... Elveția a fost și ea adusă sub dominația Franței, Napoleon declarându-se «Mediatorul» ei”.

Politica lui Napoleon l-a dus și la instituirea diferitelor ordine distinse și onorifice în rândul ofițerilor și soldaților, cum ar fi, de exemplu, „Legiunea de Onoare”, „Ordinul Coroana de Fier” etc., etc.

După ce dă astfel baze pentru stabilirea identității acestui personaj (Napoleon), ale cărui fapte marchează începutul „Timpului Sfârșitului”, profeția continuă să arate care anume eveniment din acel timp trebuie înțeles că marchează clar data exactă a începutului „Timpului Sfârșitului”. Acest eveniment este arătat a fi invadarea Egiptului de către Napoleon, care s-a întins pe o perioadă de un an și aproape cinci luni. S-a îmbarcat în mai 1798, și întorcându-se a debarcat în Franța la 9 octombrie 1799. Această campanie este descrisă expresiv în câteva cuvinte în versetele 40-44.

Versetul 40: „Și la timpul sfârșitului [fixat], împăratul de la miazăzi [Egipt] se va împunge cu el. Și împăratul de la miazănoapte [Anglia] se va năpusti ca o furtună peste el, cu ((45)) care și cu călăreți [mamelucii egipteni etc.] și cu multe corăbii; [Forțele engleze erau alcătuite dintr-o flotă condusă de amiralul Nelson.] [Napoleon] va înainta asupra țărilor lui, se va revărsa și va trece prin ele [victorios]”.

Istoria ne informează că armata egipteană condusă de Murat Bey „a fost respinsă după o bătălie foarte înverșunată; ... succesul francezilor a răspândit groaza până departe în Asia și Africa; și triburile înconjurătoare s-au supus cuceritorului. ... Dar soarta îi pregătea o lovitură teribilă. Flota sa, alcătuită din treisprezece vase de linie [vase de război], în afară de fregate, a fost găsită în Golful Abukir de către Nelson, amiralul englez, care o urmărea de multă vreme, și a fost atacată în seara de 1 august 1798, cu un grad de forță și energie [„ca o vijelie”] care n-a fost întrecută niciodată în lupta pe mare”.

Versetele 41-43: „Va intra și în țara cea minunată [Palestina] și mulți vor cădea. Dar Edomul, Moabul și căpetenia fiilor lui Amon vor scăpa din mâna lui [Napoleon a mers de-a lungul coastei și n-a intrat în aceste ținuturi, ci a trecut pe lângă ele]. Își va întinde mâna peste felurite țări; și nici țara Egiptului nu va scăpa. Și el se va face stăpân peste vistieriile de aur și de argint și peste toate lucrurile scumpe ale Egiptului. Libienii și etiopenii îi vor urma pașii”.

Versetele 44-45: „Își va întinde corturile palatului său [corturile sale somptuoase] între mare și muntele frumuseții sfinte”. Această afirmație s-ar putea referi la unul din cei doi munți — muntele Tabor sau muntele Sinai — ambii ar putea fi numiți glorioși și sfinți. Pe muntele Tabor, glorios și sfânt, fiind locul schimbării la față a Domnului nostru și numit de către Petru „muntele sfânt”, au fost ridicate corturile lui Napoleon, una dintre cele mai importante bătălii ale sale dându-se aici. Muntele Sinai, sfânt și glorios, fiind locul unde a fost ratificat Legământul Legii între Dumnezeu ((46)) și Israel, a fost vizitat de Napoleon și de „corpul său științific” și garda sa aleasă.

„Dar niște zvonuri, venite de la răsărit și de la miazănoapte, îl vor tulbura și atunci va porni cu o mare mânie, ca să extermine și să distrugă pe mulți [națiuni]. ... Apoi își va ajunge sfârșitul și nimeni nu-i va fi în ajutor”.

În timp ce era în Egipt, lui Napoleon i-au ajuns veștile despre o nouă alianță împotriva Franței și el a pornit imediat spre Franța. În legătură cu aceasta istoria* spune: „Veștile din Europa l-au făcut acum să abandoneze Egiptul; și, lăsându-și armata sub Kleber, s-a întors în Franța în secret și de urgență. ... O inversare a soartei avusese loc în afacerile franceze, o a doua coaliție se formase împotriva Franței, alcătuită din Anglia, Rusia, Neapole, Poarta Otomană și Austria”. Comparați aceste cuvinte ale istoriei cu cele ale profeției: „Dar niște zvonuri, venite de la răsărit și de la miazănoapte, îl vor tulbura și atunci va porni cu o mare mânie, ca să extermine și să distrugă pe mulți [națiuni]”. Marea mânie a lui Napoleon și încercarea lui de a nimici toate națiunilor Europei sunt prea bine cunoscute pentru a mai necesita să fie repetate aici. Aproape că a reușit în planurile sale ambițioase; dar, așa cum a fost prezis prin profet, după câțiva ani acest om, foarte renumit în vremea sa, a murit în exil, părăsit de toți.

*Universal History (Istoria Universală) de Willard, pag. 446

După cum versetul 40 declară că această invazie a Egiptului va fi la „Timpul Sfârșitului” sau (cum redă versiunea Douay) „la timpul prestabilit”, tot așa declară și versetele 29 și 30, care se referă la același eveniment și care au fost prezentate mai înainte ca o paranteză. Ne vom aminti că am găsit că versetele 25-28 se referă la o invazie anterioară a Egiptului; și în versetele 29 și 30 se sugerează că următoarea mare invazie a Egiptului va fi la „timpul hotărât”, adică la „Timpul Sfârșitului”, așa cum este descris în versetele 40-45.

((47))

„La timpul hotărât, va porni din nou împotriva împăratului de la miazăzi; dar de data aceasta lucrurile nu vor mai merge ca mai înainte”, ca la invaziile anterioare. Invadarea Egiptului de către Napoleon nu s-a sfârșit nici ca aceea din zilele Cleopatrei, nici ca aceea din zilele descendentei sale, împărăteasa Zenobia. Napoleon, deși victorios ca general în Egipt, n-a obținut așa victorii ca predecesorii săi; iar motivul este descris în versetul următor — „căci niște corăbii din Chitim [„ale romanilor” — Douay] vor înainta împotriva lui”. Flota engleză l-a hărțuit pe Napoleon și i-a împiedicat cucerirea. Deoarece atât Anglia cât și Franța făcuseră parte din vechiul Imperiu Roman și deoarece Franța era în război cu rămășița acelui imperiu, străduindu-se s-o cucerească, vedem că este potrivit ca acestea să fie numite corăbii romane. „Și, mânios împotriva legământului sfânt, el [Napoleon] va lucra, se va reîntoarce și își va îndrepta atenția spre cei care vor părăsi legământul sfânt.”

La întoarcerea din Egipt, Napoleon și-a abandonat politica anterioară de opoziție violentă față de papalitate, și a semnat un Concordat sau o înțelegere cu papa, prin care a fost restabilită religia romano-catolică în Franța. Aceasta a fost o acțiune împotriva adevărului; dar el părea să vadă că prin această politică putea reuși cel mai bine să răstoarne Republica și să se instaleze la putere ca împărat. Și într-adevăr a „reușit”. Dar această politică n-a durat mult după ce a obținut puterea imperială: curând a început iarăși să lucreze împotriva acelui sistem numit „Omul Păcatului”, așa cum descrie profeția în următoarele cuvinte: „Și ... el [Napoleon] ... se va reîntoarce [se va schimba în această privință] și își va îndrepta atenția spre cei care vor părăsi legământul sfânt”; adică a început să plănuiască și să acționeze împotriva bisericii apostate a Romei. A reușit și în aceasta.

Astfel Daniel 11 trasează în esență istoria lumii, prin personajele ei cele mai remarcabile, de la împărăția Persiei până la răsturnarea stăpânirii papale. Deși acoperă lunga ((48)) perioadă de 2400 de ani, ea își realizează scopul de a marca în mod clar chiar anul de început al Timpului Sfârșitului — 1799. Cu acel an s-a încheiat limita celor 1260 ani ai puterii asupritoare a papalității și a început Timpul Sfârșitului. Și să nu se treacă cu vederea că acest an a fost și ultimul an al mileniului papalității, sau al domniei de 1000 de ani care a început, așa cum a fost arătat în volumul anterior, cu anul 800. Dar 1799 a fost numai începutul perioadei cunoscute ca „Timpul Sfârșitului”, în limitele căreia orice rămășiță a acestui sistem va dispărea.

Remarcați cum în puținele cuvinte din versetele 34 și 35 sunt descrise declinul Reformei și cauza acestuia. Iubirea de lume și dorința de a fi în putere, influență și comoditate au fost capcanele care mai întâi au sedus biserica și au dat naștere papalității; aceleași dorințe și străduințe au întrerupt Reforma. La început Luther și tovarășii lui au denunțat cu îndrăzneală, printre alte erori ale papalității, unirea bisericii cu statul; dar atunci când, după câțiva ani de rezistență curajoasă la puternica opoziție, Reforma a început să aibă ceva influență datorită numărului, când regii și prinții au început să-i măgulească pe reformatori și când înaintea lor s-au deschis căi de avansare socială și politică, relele unirii dintre biserică și stat, pe care ei odată le văzuseră în papalitate și cărora li se împotriviseră, au fost pierdute din vedere. Bisericile reformate din Germania, Elveția etc. au călcat chiar pe urmele Romei și au fost gata să se unească și să favorizeze orice partid politic, sau prinț sau guvern doritor să le admită și să le recunoască. Astfel, unii dintre cei care au înțeles au căzut, și din conducători ai reformei au devenit conducători în ispită. Astfel mișcarea reformei, bine începută, a fost în mare măsură oprită.

Dar toate acestea n-au putut stânjeni planul lui Dumnezeu. Prin înțelepciunea Lui, acesta a fost condus pentru bine. Aceasta a servit, așa cum făcuse eroarea ((49)) papalității, să încerce mai departe pe adevărații sfinți, să dovedească dacă erau într-adevăr urmași ai oamenilor sau ai lui Dumnezeu. A servit acestui scop tot timpul, de atunci până acum — „să-i încerce, să-i curățească și să-i albească”.

Dacă suntem corecți în plasarea începutului Timpului Sfârșitului în 1799, trebuie să ne așteptăm ca atunci să înceteze în mare măsură căderea în eroarea unirii bisericii cu statul, cu toate că ar putea cere mulți ani pentru deplina recuperare din acea capcană a diavolului. Uitându-ne înapoi, aflăm că faptele corespund exact cu aceasta. De la acea dată au avut loc despărțiri între imperii și biserici, dar nu uniri noi. Într-adevăr, această dată marchează o nouă reformă pe o bază mai solidă. Influența papalității asupra regatelor Europei fusese înainte atât de mare încât națiunile se temeau de blestemele ei ca de o nenorocire nimicitoare și doreau binecuvântările ei pentru prosperitate națională. Când protestanții s-au despărțit de papalitate, ei au fost acceptați de lume doar ca un înlocuitor al papalității mai puțin corupt; și favoarea lor, sfatul sau aprobarea lor au fost adeseori căutate în mod foarte asemănător. Dar când Napoleon a nesocotit cu îndrăzneală atât binecuvântările cât și blestemele papalității, și totuși a prosperat nemaipomenit, cursul lui nu numai că a slăbit mult influența papală asupra guvernelor civile, dar a slăbit și influența diferitelor sisteme protestante în chestiuni civile și politice — influență care devenise foarte puternică în două secole și jumătate.

Noua reformă care datează din vremea lui Napoleon n-a fost mai puțin profundă decât reforma produsă de Luther și de asociații săi, chiar dacă n-a fost o mișcare religioasă și în nici un fel n-a fost însuflețită de un zel religios; nici participanții la ea n-au fost conștienți de faptul că îndeplineau o lucrare trasată pentru ei în profeție cu secole în urmă. Napoleon și colaboratorii săi erau oameni fără ((50)) Dumnezeu, însuflețiți de propriile lor ambiții egoiste după putere; dar Dumnezeu, necunoscut lor, le-a condus calea și a făcut-o să îndeplinească propriile Sale scopuri, ceea ce de fapt a și făcut. Dacă reforma pe care mai întâi Dumnezeu a început-o în Biserică ar fi continuat, dacă reformatorii și urmașii lor ar fi continuat credincioși Adevărului, marile Sale scopuri ar fi putut să fie împlinite prin mijlocirea lor onorată. Dar când ei au cedat măgulirilor lumii, Dumnezeu a arătat că avea alte căi și mijloace pentru aȘi împlini scopurile.

Lucrarea lui Napoleon împreună cu Revoluția Franceză au rupt vraja superstiției religioase, au umilit mândria domnilor religioși înălțați de ei înșiși, au trezit lumea la o mai deplină înțelegere a puterilor și prerogativelor condiției de om și au zdrobit stăpânirea papală, căreia Reforma religioasă îi dăduse mai înainte o lovitură de moarte, dar pe care cursul ei de după aceea o vindecase (Apoc. 13:3). Era care s-a încheiat cu 1799 d. Cr., marcată de campania egipteană a lui Napoleon, a pecetluit și definit limita stăpânirii papale asupra națiunilor. Atunci, timpul stabilit (1260 de ani de putere) fiind expirat, a început judecata prezisă împotriva acelui sistem, care trebuie în cele din urmă să fie „prăbușită și nimicită pentru totdeauna”. Dan. 7:26.

Această dată marchează clar și începutul unei noi ere de libertate a gândirii și de înțelegere a drepturilor și privilegiilor individuale, și ea s-a distins deja prin pașii ei rapizi de progres spre deplina înfăptuire a lucrării trasate pentru acest Timp al Sfârșitului. Ca o singură ilustrație, remarcați creșterea și lucrarea diferitelor societăți biblice — „blestematele societăți biblice”, cum le numește Roma, cu toate că acum nu le mai poate opri. Și cartea sfântă pe care ea odată o ținea închisă în lanțuri, era ținută acoperită în limbi moarte și interzicea supușilor ei înșelați s-o citească, este acum răspândită cu milioanele în fiecare națiune și ((51)) limbă. Societatea de Biblii Britanică și Străină a fost înființată în 1803, Societatea de Biblii din New York în 1804; Societatea de Biblii Berlineză-Prusacă în 1805; Societatea de Biblii din Filadelfia în 1808; Societatea de Biblii Americană în 1817. Întinderea lucrării făcute de aceste societăți de-a lungul acestui secol este minunată. Milioane de Biblii sunt publicate în fiecare an și sunt vândute la prețuri mici, și multe mii sunt distribuite săracilor. Este greu de estimat larga influență a acestei opere. Deși fără îndoială se pierde mult, rezultatul în general este de a rupe lanțurile sclaviei și superstiției, politice și eclesiastice. Învățătura ei tăcută — și anume că papii, preoții și laicii, precum și regii, generalii, cerșetorii trebuie cu toții să dea socoteală unui singur Domn — este cel mai mare dintre toți nivelatorii și egalizatorii.

Deși mișcarea de reformă religioasă din toată Europa a zdruncinat grav influența papalității, totuși bisericile reformate au imitat atât de îndeaproape politica ei de diplomație, de afiliere la imperiile pământești, și pretențiile de autoritate clericală asupra poporului (că „clerul” constituie o stăpânire specială și stabilită divin în lume), încât primul efect al acelei reforme a ajuns să fie foarte modificat și a lăsat poporul și pe conducătorii civili în mare măsură sub teamă superstițioasă și subordonare față de orice lucru numit autoritate bisericească. Reforma a împărțit între câteva secte mult din venerația superstițioasă și nesănătoasă concentrată înainte doar asupra papalității. Dar reforma politică desfășurată de-a lungul secolului al nouăsprezecelea, datând mai ales din 1799, „timpul sfârșitului”, deși foarte deosebită de prima, este cu toate acestea o reformă. Revoluția și independența coloniilor americane — stabilirea încununată de succes a unei Republici prospere, a unei guvernări de către popor și pentru popor, fără amestecul regalității sau al preoțimii — a pus o nouă lecție în fața ((52)) oamenilor care acum se trezeau, și care de atâtea veacuri dormiseră în ignoranță de drepturile date lor de Dumnezeu, presupunând că Dumnezeu orânduise biserica pentru conducerea supremă a pământului și că ei erau obligați să se supună acelor regi și împărați aprobați de biserică, indiferent cât de nedrepte le erau cerințele, pentru că ea îi declarase a fi rânduiți de Dumnezeu, prin ea însăși.

Pentru un popor îndelung călcat în picioare și stăpânit de preoți, America a devenit o sursă de uimire. Într-adevăr ea era „libertatea care lumina lumea”. În cele din urmă, asuprit de preoțime, de extravaganță regală etc., la care s-au adăugat recolte slabe repetate care au sărăcit și aproape au înfometat poporul Franței, acesta s-a ridicat în disperare și a săvârșit acea cumplită revoluție care a ținut patrusprezece ani, de la 1789 la 1804.

Îngrozitoare cum au fost acele scene de anarhie și violență, ele au fost doar rodul legitim, efectul reacției trezirii unui popor îndelung oprimat la o înțelegere a rușinii și degradării sale. A fost secerarea unei furtuni de către puterile civile și religioase, care în numele lui Dumnezeu și al adevărului orbiseră și legaseră, pentru propria lor mărire, oameni pentru care a murit Cristos.

Desigur că o asemenea reacție dintr-o astfel de cauză ar fi spre necredință. Franța a devenit deodată cu totul necredincioasă sub influența lui Voltaire și a asociaților săi, care au inundat țara cu scrierile lor, aruncând dispreț și ridicol asupra creștinismului, sau mai degrabă asupra bisericii apostate a Romei, care era singurul creștinism pe care-l cunoștea poporul francez. Ei i-au arătat falsitățile, absurditățile, ipocriziile, imoralitățile, cruzimile și toate răutățile, până când poporul francez a devenit tot atât de aprins în zelul de a extermina catolicismul și orice religie, pe cât de zelos fusese înainte să le susțină. Și nefericita, înșelata Franță, timp de o mie de ani complet sub influența papalității, presupunând că Cristosul adevărat și nu Anticristul ((53)) îi fusese stăpânul vrednic de dispreț, a strigat în cuvintele lui Voltaire: „Jos mizerabilii!”; și eforturile lor de a-l da jos pe mizerabilul Anticrist au dus la toate ororile Revoluției Franceze — o uimitoare ilustrație a justiției retributive, când este văzută în comparație cu înfiorătoarele masacre din ziua Sfântului Bartolomeu și cu situațiile asemănătoare ațâțate și privite cu bucurie de către papalitate.

Franța necredincioasă s-a ridicat dintr-o dată cu puterea ei, a distrus Bastilia, și-a emis declarația drepturilor omului, i-a executat pe rege și pe regină și a declarat război împotriva tuturor regilor și simpatie cu revoluționarii de pretutindeni. Între timp conducătorii lumii, cu răsuflarea tăiată ca nu cumva molima revoluționară să izbucnească printre supușii lor și temători de anarhie mondială, au organizat alianțe pentru protecția lor reciprocă împotriva supușilor lor, care într-adevăr de-abia erau ținuți în frâu. Francezii au renunțat la creștinism și au confiscat toate marile domenii și venituri ale Bisericii Romano-Catolice, precum și domeniile regelui și ale nobilimii. Pe străzile Parisului curgea iarăși sânge, dar era sângele preoților, al nobililor și al susținătorilor lor, în loc de cel al protestanților. Numărul celor executați este estimat la 1.022.000. Aceștia au pierit prin sute de procese inventate cu acea ocazie. În timpul vânătorii și uciderii, preoților li se reproșa amintindu-li-se procedeele asemănătoare ale papiștilor față de protestanți, și propria lor doctrină — că „scopul scuză mijloacele”. Revoluționarii au pretins că scopul urmărit era libertatea umană, politică și religioasă; și că moartea celor care se opuneau acesteia era necesară, ca singurul mijloc sigur.

Ca toate lucrurile de acest fel, Revoluția Franceză a fost un mare rău și a cauzat multă suferință pentru milioane de oameni; totuși, ca și alte câteva revoluții, aceasta a fost o corectare parțială a unui mare rău; și ca altele, a fost condusă de Dumnezeu spre bine, pentru creșterea cunoștinței și pentru înaintarea planurilor Sale, așa cum se arată în profeție. ((54)) Introducem aici observația că Revoluția Franceză este arătată proeminent în cartea Apocalipsei, care arată clar că necazul de la sfârșit asupra tuturor națiunilor „Creștinătății” a fost ilustrat în acea domnie a terorii. Acea molimă a Necredinței și Anarhismului care s-a răspândit din Franța în lumea întreagă a fost hrănită și îngrășată pe doctrinele și practicile false, nescripturale ale „Creștinătății”, reprezentată nu numai de papalitate, dar și de „ortodoxie” în general. Creștinătatea nominală n-a vindecat această boală și nu are putere să-i evite mai departe izbucnirea, prezisă în Scripturi a fi cel mai mare necaz cunoscut vreodată pe pământ.

Influența necredincioșilor francezi a fost dusă în Europa de armatele lui Napoleon și a subminat mult puterea atât a regilor cât și a preoților. Dar tratarea aspră a papalității de către Napoleon, care a servit drept cap și reprezentant al Franței necredincioase, a pus capac la toate și a ajutat mai mult decât orice la zdrobirea cătușelor venerației superstițioase, prin care clasa „clerului” ținuse de atâta timp „poporul de rând” subjugat. Dar când cutezătorul Napoleon nu numai că a sfidat anatemele papei Pius al VI-lea, ci și a pus pedepse asupra lui pentru încălcarea ordinelor sale (ale lui Napoleon), și în cele din urmă l-a obligat să retrocedeze Franței teritoriile papale acordate cu o mie de ani în urmă de către Carol cel Mare (al cărui succesor Napoleon pretindea că este), aceasta a deschis ochii atât ai poporului cât și ai monarhilor Europei în privința falsității pretenției papalității la autoritate. Marea revoluționare a opiniei publice din acel timp, în privința autorității papale, poate fi văzută în faptul că Napoleon, asumându-și titlul și proclamându-se Împărat Roman ca succesor al lui Carol cel Mare*, n-a mers la Roma ca să-l încoroneze papa, cum au făcut Carol cel Mare și alții, ci i-a ordonat papei să vină în Franța să fie de față la încoronarea ((55)) sa. Și chiar și atunci, conducătorul de succes, care nu o dată jefuise, sărăcise și umilise papalitatea, n-a consimțit să fie încoronat de papa și astfel să accepte demnitatea imperială cu vreo recunoaștere a autorității papale, ci doar să fie papa de față (Pius al VII-lea), să aprobe și să recunoască ceremonia, și să binecuvânteze coroana pe care Napoleon a luat-o atunci de pe altar și și-a pus-o singur pe cap. Istoricul spune: „A pus apoi diadema pe capul împărătesei sale, ca și cum ar arăta că autoritatea sa era vlăstarul acțiunilor sale” — rezultatul propriilor sale succese civile și militare. De atunci papei nu i sa mai cerut niciodată să acorde coroana Imperiului Roman. Un scriitor** romano-catolic spune despre această încoronare:

*Marile războaie europene ale lui Napoleon au fost numai încercările sale de a reuni acel imperiu așa cum a existat sub Carol cel Mare.

**Chair of St. Peter (Scaunul Sf. Petru), pagina 433

„Acționând diferit de Carol cel Mare și de alți monarhi, care s-au dus la Roma în situații asemănătoare, el [Napoleon] a insistat în aroganța sa ca sfântul părinte să vină la Paris să-l încoroneze. Papa a simțit o extremă repulsie să se îndepărteze astfel de vechiul obicei. De fapt l-a considerat dăunător pentru înalta sa funcție”.

Privitor la umilirea îngrămădită peste papalitate de către Napoleon, istoria*** spune:

***Campaigns of Napoleon (Campaniile lui Napoleon), pag. 89, 90.

„A fost încheiat un armistițiu [23 iunie 1796] cu papa [Pius al VI-lea], ale cărui condiții au fost destul de umilitoare pentru capul bisericii, cândva cel mai puternic suveran din Europa. Pontiful, care odată călca pe gâtul regilor, instala și destituia suverani, dispunea de state și de împărății, și, ca înaltul mare preot și locțiitorul Celui Atotputernic pe pământ, și-a stabilit o autoritate ca domn suprem și a domnit peste capetele altor suverani, a fost silit să bea chiar până la drojdie paharul umilinței. Dacă înghițitura a fost amară, a fost o înghițitură pe care înaintașii săi o dăduseră cu dărnicie altora. A fost obligat să-și deschidă porturile vaselor franceze și să excludă pavilioanele înavale — n. e.ș tuturor națiunilor aflate în război ((56)) cu acea Republică; să permită armatei franceze să continue în posesia legațiilor din Bologna și Ferrara; să predea citadela Ancona; să dea francezilor o sută de picturi, busturi, vaze sau statui care să fie alese de către comisionari trimiși de la Paris la Roma; de asemenea cinci sute de manuscrise (vechi și valoroase) care să fie alese în același fel; și ca să pună capac la toate, sfinția sa a trebuit să plătească Republicii 21.000.000 de livre franceze, din care majoritatea trebuia să fie în monedă sau în lingouri de aur și de argint.”

Pentru neîndeplinirea promptă a acestor penalități, amenda în bani a fost ridicată la 50.000.000 de livre și a trebuit ca anumite teritorii papale să fie cedate Franței; și în cele din urmă papa a fost făcut prizonier și dus în Franța, unde a murit.

Chiar și Pius al VII-lea, care fusese restabilit la onoruri pontificale și care în 1804 a fost de față la încoronarea lui Napoleon, a fost după aceea lipsit de orice fărâmă de putere laică printr-un decret al lui Napoleon (1808-1809); iar monumentele și comorile de artă ale Romei au fost luate sub protecție franceză. Cuvintele folosite de Napoleon au fost: „Teritoriile donate de către ilustrul nostru predecesor Carol cel Mare către Sfântul Scaun ... Urbino, Ancona, Macerata, să fie unite pentru totdeauna cu Regatul Italiei”.

Importanța acestui lucru este arătată de către un scriitor romano-catolic* astfel:

*Chair of St. Peter (Scaunul Sf. Petru), paginile 439, 440

„La aceasta s-a adăugat faptul ca papa să continue să fie episcopul Romei, exercitându-și funcțiile spirituale cum făcuseră și predecesorii săi în veacurile timpurii, până la domnia lui Carol cel Mare. În anul următor, îmboldit de succesele armatelor sale, împăratul a hotărât ca papa să fie privat de suveranitatea sa acum numai cu numele — o simplă umbră de putere laică, ce-i mai rămăsese în capitala sa și în districtele înconjurătoare. [Papalitatea le deținuse pe acestea ani de-a rândul înainte de darul lui Carol cel Mare — de la ((57)) 539 d. Cr.]. În consecință el a emis un nou decret din palatul cezarilor austrieci, ca Roma să fie un Oraș Imperial Liber; ca administrația ei civilă să fie condusă de un consiliu numit atunci de împărat, ca monumentele și comorile ei de artă să fie luate sub protecție franceză; și ca papa, deoarece încetase să domnească, să aibă stabilit un venit pentru sfinția sa”.

După aceasta, Pius al VII-lea a emis o bulă de excomunicare împotriva lui Napoleon și acesta a fost luat prizonier în Franța, unde în cele din urmă a semnat Concordatul de la Fontainebleau, datat 25 ianuarie 1813, în care a pus în mâinile lui Napoleon numirea de episcopi și arhiepiscopi, și efectiv și-a anulat propria sa autoritate de a interzice asemenea numiri. Astfel el a dat de fapt lui Napoleon autoritatea unui papă, ceea ce Napoleon își dorise de mult.

Nici romano-catolicilor nu le-a scăpat din vedere importanța evenimentelor care au inaugurat secolul actual. Ei nu numai că admit pierderile și înjosirile impuse, cum sa citat mai sus, dar și pretind că domnia milenară a papalității (mia de ani de la timpul darului lui Carol cel Mare către papalitate a statelor menționate mai înainte — 800 d. Cr.) s-a încheiat cu luarea domeniilor sale de către Napoleon, de atunci nemaiavând niciodată decât un schelet de putere. Pretenția papalității este că ea, ca Împărăția lui Cristos, a îndeplinit domnia prezisă peste neamuri, menționată în Apocalipsa 20:1-4, și că actuala perioadă de necaz asupra acestui sistem este „puțina vreme” în care Satan este dezlegat, menționată în versetele 7 și 9. Numai cei care văd în papalitate contrafacerea de către Satan a adevăratului Cristos, și care recunosc adevărata Biserică și adevărata domnie, pot aprecia pe deplin aceasta.

Am citat probabil îndeajuns spre a convinge pe cititor că perioada Revoluției Franceze și a puterii lui Napoleon a fost o perioadă foarte însemnată în istoria papalității, și că influența papală zdrobită atunci n-a mai fost niciodată ((58)) recâștigată. Deși câteodată s-au acordat unele favoruri, ele au fost numai pentru puțin timp și au fost urmate de noi înjosiri, până când în 1870 toată autoritatea laică a papilor a încetat din nou — credem că pentru a nu mai fi însuflețită niciodată. Amintiți-vă, de asemenea, că soldații lui Napoleon au fost cei care au deschis cu forța inchizițiile și au pus capăt torturilor și execuțiilor pentru convingeri religioase.

Efectul zdrobirii parțiale a clericalismului și a superstiției, deși a condus la o necredință mai deschisă, a dus de asemenea, prin astfel de răsturnare a reverenței superstițioase față de oameni, la o gândire mai inteligentă din partea poporului consacrat al lui Dumnezeu — dintre care mulți de abia îndrăzneau înainte să gândească sau să studieze Scripturile pentru ei înșiși. Astfel, această revoluție a fost favorabilă pentru dezvoltarea adevărului și a adevăratului creștinism, prin stimularea studiului biblic. De fapt ea a dus mai departe lucrarea bună începută în Reforma din timpul lui Luther, care fusese oprită de ignoranța și servilismul maselor și de iubirea de putere, demnitate, autoritate și comoditate din partea „clerului”.

Am arătat astfel că în anul 1799 a început perioada denumită Timpul Sfârșitului, că în acest timp papalitatea trebuie să fie mistuită treptat; și că Napoleon a retras nu numai darurile teritoriale ale lui Carol cel Mare (la o mie de ani după ce fuseseră făcute), ci după aceea și jurisdicția civilă a papalității în orașul Roma, care a fost recunoscută nominal de la promulgarea decretului lui Iustinian, în 533 d. Cr., dar în realitate de la răsturnarea monarhiei ostrogote, în 539 d. Cr. — chiar cu 1260 de ani înainte de 1799. Aceasta a fost limita exactă a timpului, timpurilor și jumătății de timp a puterii sale, așa cum este precizat în mod repetat în profeție. Și cu toate că într-o oarecare măsură a fost pretinsă din nou de atunci încoace, papalitatea este astăzi fără urmă de autoritate pământească sau civilă, aceasta fiind în întregime „mistuită”. Omul Păcatului, lipsit de putere civilă, ((59)) încă își dă aere și se laudă; dar fără putere civilă îl așteaptă distrugerea totală în viitorul apropiat, din partea maselor înfuriate (agentul neștiutor al lui Dumnezeu), cum este clar arătat în Apocalipsa.

Acest Timp al Sfârșitului sau ziua pregătirii lui Iehova, care începe în 1799 d. Cr. și se încheie în 1914 d. Cr., deși caracterizat printr-o mare creștere a cunoștinței mai presus de toate veacurile trecute, va culmina în cel mai mare timp de necaz pe care l-a cunoscut lumea vreodată; dar, cu toate acestea, el pregătește și duce la acel timp binecuvântat promis de atâta vreme, când adevărata Împărăție a lui Dumnezeu, sub controlul adevăratului Cristos, va stabili pe deplin o ordine de guvernare chiar opusă celei a lui Anticrist. Deoarece această perioadă pregătește și duce la Împărăție, ea duce și la marele conflict dintre vechea și noua ordine de lucruri prin care va fi introdusă aceasta din urmă. Și deși vechea ordine de lucruri trebuie să treacă și cea nouă trebuie să-i ia locul, schimbarea va avea împotrivire violentă din partea celor avantajați de ordinea actuală. Rezultatul va fi revoluția în întreaga lume, care va duce la distrugerea finală și completă a vechii ordini și la introducerea și stabilirea celei noi.

Toate descoperirile, invențiile și avantajele care fac ziua noastră superioară oricărei alte zile, nu sunt decât tot atâtea elemente care lucrează împreună în această zi de pregătire pentru Veacul Milenar care intră, când reforma adevărată și sănătoasă și progresul real și rapid în toate direcțiile vor fi pe ordinea de zi, către toți și pentru toți.

((60))

Vie Împărăția Ta

Din necaz scoală

Fiica Sionului, din necaz scoală,
Căci vrăjmașii tăi mai mult nu te apasă;
Steaua bucuriei peste munți în zori străluce
Și noaptea tristeții tale s-a terminat.
Tari fost-au vrăjmașii, dar brațul ce-i supuse,
Mai tare a fost, și oștile le-a risipit;
Ca pleava-n vânt fugit-au sub biciul ce le-a urmărit,
Zadarnice le-au fost carele și caii de război.
Fiica Sionului, puterea ce te-a mântuit
Să fie preamărită în harfe și timpane;
Strigă, căci distrus este vrăjmașul care te-a robit,
Asupritorul este biruit și Sionul are eliberare.