((A149))

Planul divin al veacurilor - Studiul IX
Răscumpărare și restabilire

> Restabilirea este garantată de răscumpărare -- Prin răscumpărare n-a fost asigurată viața veșnică, ci o încercare pentru ea -- Condițiile și avantajele încercării -- Jertfa lui Cristos, necesară -- Cum putea fi, și a fost răscumpărată rasa prin moartea unuia -- Credința și faptele, totuși necesare -- Plata păcatului cu voia, sigură -- Va fi loc pe pământ pentru milioanele înviate? -- Restabilirea împotriva evoluției

Din prezentarea generală a planului revelat al lui Dumnezeu, așa cum a fost schițat până acum, este evident că scopul Său pentru omenire este o restaurare sau o restabilire la perfecțiunea și gloria pierdută în Eden. Dovada cea mai puternică și cea mai convingătoare asupra acestui subiect se vede cel mai clar când măsura și natura răscumpărării sunt apreciate deplin. Restabilirea prezisă de apostoli și de profeți trebuie să urmeze răscumpărării ca o secvență justă și logică. În conformitate cu aranjamentul lui Dumnezeu, în faptul că S-a îngrijit de o răscumpărare, toată omenirea, dacă nu se împotrivește voit puterii salvatoare a Marelui Eliberator, trebuie să fie eliberată de pedeapsa originară, „robia stricăciunii”, moartea, altfel răscumpărarea nu servește tuturor.

Raționamentul lui Pavel asupra acestui subiect este foarte clar și energic. El spune (Romani 14:9): „Căci Hristos pentru aceasta a murit și a înviat, ca să stăpânească [să fie conducător, să aibă comanda] și peste cei morți și peste cei vii”. Adică, obiectivul morții și învierii Domnului nostru n-a fost să binecuvânteze, să stăpânească și să restabilească numai pe cei vii din omenire, ci să I Se dea autoritate sau control deplin și peste cei morți ca și peste cei vii, asigurând ((A150)) beneficiile răscumpărării Sale atât pentru unii cât și pentru alții*. El „S-a dat pe Sine Însuși ca preț de răscumpărare [preț corespunzător] pentru toți”, pentru a-i putea binecuvânta pe toți și a da fiecărui om o încercare individuală de viață. Este absurd a pretinde că S-a dat pe Sine ca „preț de răscumpărare pentru toți” și totuși numai o mână din cei răscumpărați vor primi vreodată un beneficiu din el; deoarece ar însemna fie că Dumnezeu a acceptat prețul de răscumpărare și apoi în mod nedrept a refuzat să acorde eliberare celor răscumpărați, fie că Domnul, după ce i-a răscumpărat pe toți, n-a putut sau n-a vrut să realizeze scopul Său binevoitor originar. Statornicia planurilor lui Dumnezeu, nu mai puțin decât perfecțiunea dreptății și iubirii divine, respinge și contrazice un astfel de gând și ne dă asigurarea că planul originar, binevoitor, a cărui bază a fost „prețul de răscumpărare pentru toți”, va fi complet realizat la „timpul cuvenit” al lui Dumnezeu și va aduce credincioșilor binecuvântarea eliberării de condamnarea adamică și posibilitatea de a se întoarce la drepturile și libertățile fiilor lui Dumnezeu, așa cum le-au avut înainte de păcat și de blestem.

*Putem recunoaște pe bună dreptate în cuvintele apostolului un sens în plus, și mai larg, și anume că toată familia umană a fost inclusă în expresia „cei morți”. Din punctul de vedere al lui Dumnezeu, întreg neamul omenesc, sub sentința morții, este tratat ca și când ar fi deja mort (Matei 8:22); de aceea, expresia „cei vii” s-ar aplica la unii din afara familiei umane, ale căror vieți n-au fost pierdute -- îngerii.

Să se vadă clar foloasele și rezultatele reale ale răscumpărării și toate obiecțiile la faptul că ea are aplicare universală trebuie să dispară. „Prețul de răscumpărare pentru toți” dat de „omul Hristos Isus” nu dă sau nu garantează nici unui om viață veșnică sau binecuvântare, ci garantează fiecărui om o altă posibilitate sau încercare de viață veșnică. Datorită răscumpărării de care S-a îngrijit Dumnezeu, prima încercare a omului, care a avut ca rezultat pierderea binecuvântărilor acordate la început, este cu ((A151)) adevărat transformată într-o experiență binecuvântată pentru cei cu inima loială. Dar faptul că oamenii sunt răscumpărați din prima pedeapsă nu garantează că atunci când vor fi încercați individual pentru viață veșnică nu vor avea insuccese în a da ascultarea fără de care nimănui nu-i va fi permis să trăiască veșnic. Datorită experienței prezente cu păcatul și cu pedeapsa lui amară, omul va fi pe deplin avertizat; și când, ca urmare a răscumpărării, i se va acorda o altă încercare, individuală, sub ochiul și controlul Celui care așa l-a iubit încât Și-a dat viața pentru el, și care n-ar vrea ca vreunul să piară, ci toți să se întoarcă la Dumnezeu și să trăiască, putem fi siguri că numai cei neascultători cu voia vor primi pedeapsa celei de-a doua încercări. Pedeapsa aceea va fi moartea a doua, din care nu va mai fi nici o răscumpărare, nici o eliberare, pentru că nu va mai exista nici un obiectiv pentru o altă răscumpărare sau pentru o altă încercare. Toți vor fi văzut și vor fi gustat pe deplin atât binele, cât și răul; toți vor fi fost martorii și vor fi avut experiența bunătății și iubirii lui Dumnezeu; toți vor fi avut în mod individual o încercare de viață pe deplin și corect, în cele mai favorabile condiții. Mai mult nu se va putea cere și mai mult nu se va da. Încercarea aceea va hotărî pentru totdeauna cine va fi drept și sfânt sub nenumărate încercări, și va hotărî de asemenea cine va fi nedrept și încă nesfânt și murdar sub nenumărate încercări.

Ar fi fără rost să se acorde o altă încercare de viață exact în aceleași împrejurări; dar, deși împrejurările celor încercați vor fi diferite, mai favorabile, termenii sau condițiile încercării lor individuale de viață vor fi la fel cu cele din încercarea adamică. Legea lui Dumnezeu va rămâne aceeași -- nu se schimbă. Ea va spune încă: „Sufletul care păcătuiește, acela va muri”; și condițiile omului nu vor fi mai favorabile în privința mediului decât condițiile și împrejurările din Eden, dar marea diferență va fi cunoștința crescută. Experiența cu răul, în contrast cu experiența cu binele, care va fi spre profitul fiecăruia în timpul încercării veacului viitor, va constitui avantajul datorită căruia ((A152)) rezultatele celei de-a doua încercări vor diferi atât de mult de rezultatele primei încercări, și din pricina căruia Înțelepciunea și Iubirea divină au dat „prețul de răscumpărare pentru toți”, garantând astfel tuturor binecuvântarea unei noi încercări. În nici un mod nu se poate concepe o încercare mai favorabilă, o lege mai favorabilă, condiții sau circumstanțe mai favorabile, ca motive pentru o altă răscumpărare sau o altă încercare pentru cineva, dincolo de Veacul Milenar.

Răscumpărarea dată nu scuză la nimeni păcatul; ea nu propune ca păcătoșii să fie socotiți sfinți și astfel să fie introduși în fericire veșnică. Ea doar eliberează, direct și indirect, de prima condamnare și de urmările ei pe păcătosul care o acceptă și îl plasează iarăși în încercare de viață, încercare în care propria lui supunere voită sau nesupunere voită va hotărî dacă poate sau nu poate avea viață veșnică.

Nu trebuie nici să se presupună, așa cum atât de mulți sunt dispuși să presupună, că toți cei care trăiesc în condiții de civilizație și văd sau au o Biblie, în felul acesta au posibilitate deplină sau încercare de viață. Trebuie să se rețină că nu toți copiii lui Adam au fost la fel prejudiciați prin cădere. Unii au venit în lume atât de slabi și degradați, încât pot fi ușor orbiți de dumnezeul acestei lumi, Satan, și făcuți prizonieri prin păcatul care-i înconjoară și-i asaltează; și toți sunt mai mult sau mai puțin sub această influență, așa încât, chiar și când ar face bine, răul este prezent și mai puternic prin condițiile de mediu etc., și binele pe care l-ar face este aproape imposibil să-l facă, în timp ce răul pe care nu l-ar face este aproape inevitabil.

Mic într-adevăr este numărul celor care în prezent află cu adevărat și prin experiență despre libertatea cu care Cristos face liberi pe aceia care acceptă răscumpărarea Lui și se pun sub controlul Lui pentru conducere viitoare. Acum numai aceștia puțini, Biserica, chemați și încercați dinainte pentru scopul special de a fi colaboratori cu Dumnezeu în binecuvântarea lumii -- făcând mărturie acum și conducând, binecuvântând și judecând lumea în veacul ei de încercare-- ((A153)) se bucură într-o măsură de beneficiile răscumpărării sau sunt acum în încercare de viață. Acestora puțini le sunt socotite (și primesc prin credință) toate binecuvântările restabilirii care vor fi asigurate pentru lume în timpul veacului viitor. Aceștia, deși nu sunt perfecți, deși nu sunt restabiliți în mod real la starea lui Adam, sunt tratați în așa manieră încât să se compenseze diferența. Prin credință în Cristos ei sunt socotiți perfecți și deci restabiliți la perfecțiune și la favoare divină, ca și cum n-ar mai fi păcătoși. Imperfecțiunile și slăbiciunile lor inevitabile fiind compensate prin răscumpărare, nu le sunt imputate, ci sunt acoperite de perfecțiunea Răscumpărătorului. Prin urmare, încercarea Bisericii, datorită stării ei socotite în Cristos, este tot atât de corectă ca și cea pe care o va avea lumea în timpul ei de încercare. Lumea întreagă va fi adusă la cunoștința deplină a adevărului, și fiecare, acceptându-i prevederile și condițiile, nu va mai fi tratat ca păcătos, ci ca fiu, pentru care sunt intenționate toate binecuvântările restabilirii.

O diferență între experiențele lumii sub încercare și experiențele Bisericii în timpul încercării ei va fi că acei ascultători din lume vor începe imediat să primească binecuvântările restabilirii printr-o îndepărtare treptată a slăbiciunilor lor -- mintale și fizice, pe când Biserica Evanghelică, consacrată pentru serviciul Domnului chiar până la moarte, merge în moarte și-și primește perfecțiunea instantaneu la prima înviere. O altă diferență între cele două încercări constă în condițiile de mediu din veacul viitor mai favorabile comparativ cu cele din acest veac, prin aceea că atunci societatea, guvernul etc., vor fi favorabile dreptății, răsplătind credința și ascultarea și pedepsind păcatul; pe când acum, sub prințul acestei lumi, încercarea Bisericii este în împrejurări nefavorabile dreptății, credinței etc. Dar acest lucru, după cum am văzut, va fi compensat prin premiul gloriei și onoarei naturii divine oferit Bisericii, pe lângă darul vieții veșnice.

Moartea lui Adam a fost sigură, deși a ajuns la ea după nouă sute treizeci de ani de moarte treptată. Deoarece el ((A154)) însuși era în curs de moarte, toți copiii lui s-au născut în aceeași stare de moarte, fără drept la viață; și, asemenea părinților, toți mor după un proces de durată mai lungă sau mai scurtă. Să nu se uite totuși că pedeapsa păcatului nu este durerea și suferințele din procesul morții, ci moartea -- stingerea vieții -- în care culminează procesul morții. Suferința este numai adăugată la ea, și peste mulți pedeapsa cade cu puțină, sau fără nici o suferință. Să nu se uite nici aceea că atunci când Adam și-a pierdut viața, el și-a pierdut-o pe vecie; și nici unul din urmașii lui n-a fost vreodată în stare să-i ispășească vina sau să recâștige moștenirea pierdută. Toată omenirea este, fie moartă, fie pe cale spre moarte. Și dacă ei nu și-au putut ispăși vina înainte de moarte, cu siguranță că n-ar putea-o face când sunt morți -- când nu sunt în existență. Pedeapsa păcatului n-a fost pur și simplu să moară, cu privilegiul și dreptul de a se întoarce la viață după aceea. În pedeapsa pronunțată n-a fost nici o aluzie la eliberare (Geneza 2:17). De aceea, restabilirea este un act de har liber sau favoare din partea lui Dumnezeu. Și imediat ce și-au atras pedeapsa, chiar în timp ce era pronunțată, a fost sugerată favoarea liberă a lui Dumnezeu, care va mărturisi atât de deplin iubirea Lui când ea va fi înțeleasă.

Dacă n-ar fi fost raza de speranță dată prin declarația că sămânța femeii va zdrobi capul șarpelui, omenirea ar fi fost în disperare totală; dar această făgăduință a indicat că Dumnezeu avea un plan pentru binele lui. Când Dumnezeu i-a jurat lui Avraam că în sămânța lui vor fi binecuvântate toate familiile pământului, aceasta implica o înviere și o restabilire a tuturor, deoarece atunci mulți erau morți și mulți alții au murit de atunci nebinecuvântați. Cu toate acestea, făgăduința este încă sigură: toți vor fi binecuvântați când vor veni timpurile restabilirii sau înviorării (Faptele 3:19). Mai mult, deoarece binecuvântarea arată favoare și deoarece favoarea lui Dumnezeu a fost retrasă din cauza păcatului și în locul ei a venit blestemul, această făgăduință a unei ((A155)) binecuvântări viitoare implica îndepărtarea blestemului, și, în consecință, o întoarcere a favorii Lui. Ea implica, de asemenea, fie că Dumnezeu se va îndupleca, Își va schimba hotărârea și va achita neamul vinovat, fie că El avea un plan prin care putea fi răscumpărat, prin plătirea pedepsei omului de către un altul.

Dumnezeu nu l-a lăsat pe Avraam în nesiguranță în privința planului Său, ci, prin diferite jertfe tipice pe care trebuiau să le aducă toți cei care se apropiau de El, i-a arătat că nu putea, nu S-a înduplecat și nici n-a scuzat păcatul, și că singura cale de a-l șterge și a-i anula pedeapsa ar fi o jertfă îndestulătoare care să corespundă acelei pedepse. Acest lucru i-a fost arătat lui Avraam într-un tip foarte semnificativ: Fiul lui Avraam, în care se centra binecuvântarea făgăduită, trebuia să fie jertfă înainte de a putea binecuvânta; și Avraam l-a primit înapoi din morți în chip figurativ (Evrei 11:19). În acea ilustrație Isaac reprezenta sămânța adevărată, Isus Cristos, care a murit ca să răscumpere pe oameni, pentru ca toți răscumpărații să poată primi binecuvântarea promisă. Dacă Avraam s-ar fi gândit că Domnul va scuza și va achita pe vinovați, el ar fi simțit că Dumnezeu este schimbător și, prin urmare, n-ar fi putut avea încredere deplină în făgăduința făcută lui. El putea să fi gândit: Dacă Dumnezeu S-a răzgândit o dată, de ce să nu Se răzgândească iarăși? Dacă cedează în legătură cu blestemul morții, nu poate ceda iarăși în legătură cu favoarea și cu binecuvântarea făgăduită? Dar Dumnezeu nu ne lasă în nici o astfel de nesiguranță. El ne dă asigurări suficiente atât cu privire la dreptatea Sa, cât și la statornicia Sa. El nu putea achita pe vinovați, chiar dacă i-a iubit atât de mult încât „n-a cruțat pe propriul Său Fiu, ci L-a dat [la moarte] pentru noi toți”.

După cum întreaga omenire era în Adam când acesta a fost condamnat și prin el și-a pierdut viața, tot așa, când Isus „S-a dat pe Sine Însuși ca preț de răscumpărare pentru toți”, moartea Lui implica posibilitatea existenței unei rase ((A156)) nenăscute în coapsele Sale. Astfel, în mâinile Dreptății a fost pusă o satisfacție deplină sau un preț corespunzător pentru toți oamenii -- ca să fie aplicat la „timpul cuvenit”, iar Cel care în acest fel i-a cumpărat pe toți are autoritate deplină să-i restabilească pe toți care vin la Dumnezeu prin El.

„Astfel, deci, după cum printr-o singură greșeală a venit condamnarea peste toți oamenii, tot așa, printr-o singură faptă de dreptate a venit către toți oamenii o îndreptățire a vieții. Căci după cum, prin neascultarea unui singur om, cei mulți au fost făcuți păcătoși, tot așa, prin ascultarea Unuia singur, cei mulți vor fi făcuți drepți” (Romani 5:18, 19). Afirmația este clară: tuturor celor care au avut parte de moarte pe seama păcatului lui Adam li se vor oferi privilegiile vieții de către Domnul nostru Isus, care a murit pentru ei și prin sacrificiu a devenit înlocuitorul lui Adam în fața legii călcate, și astfel „S-a dat pe Sine Însuși ca preț de răscumpărare pentru toți”. El a murit, „Cel Drept pentru cei nedrepți, ca să ne aducă la Dumnezeu” (1 Petru 3:18). Totuși, să nu se treacă niciodată cu vederea că toate pregătirile lui Dumnezeu pentru neamul nostru omenesc recunosc voința umană ca factor în asigurarea favorurilor divine atât de abundent pregătite. Unii au trecut cu vederea această trăsătură în examinarea textului tocmai citat -- Romani 5:18, 19. Însă declarația apostolului este că, după cum sentința condamnării s-a extins la toată sămânța lui Adam, tot așa, prin ascultarea Domnului nostru Isus Cristos de planul Tatălui, prin sacrificiu de Sine pentru noi, tuturor le este dat un dar liber -- un dar de iertare, care, dacă este acceptat, va constitui o îndreptățire sau bază pentru viața veșnică. Și „după cum prin neascultarea unui singur om, cei mulți au fost făcuți păcătoși, tot așa, prin ascultarea Unuia singur, cei mulți vor fi [nu au fost] făcuți drepți”. Dacă numai răscumpărarea, fără acceptarea ei din partea noastră, ne-ar face drepți, atunci ar fi fost scris, prin ascultarea unuia, mulți au fost făcuți drepți.

((A157))

Dar, deși prețul de răscumpărare a fost dat de Răscumpărătorul, numai puțini în timpul Veacului Evanghelic au fost făcuți drepți -- îndreptățiți -- „prin credință în sângele Lui”. Însă, deoarece Cristos este ispășirea (satisfacția) pentru păcatele întregii lumi, toți oamenii pot fi absolviți și eliberați de pedeapsa păcatului lui Adam pe această bază prin El -- sub Noul Legământ.

La Dumnezeu nu există nici o nedreptate; deci, „Dacă ne mărturisim păcatele, El este credincios și drept ca să ne ierte păcatele și să ne curățească de orice nedreptate” (1 Ioan 1:9). După cum El ar fi fost nedrept dacă ne-ar fi permis să scăpăm de pedeapsa pronunțată înainte de a se da satisfacție, tot așa, El ne dă de înțeles aici că ar fi nedrept dacă ar interzice restabilirea noastră, deoarece prin propriul Său aranjament pedeapsa noastră a fost plătită. Aceeași dreptate neclintită, care odată a condamnat pe om la moarte, stă acum garanție pentru eliberarea tuturor care, mărturisindu-și păcatele, cer viață prin Cristos. „Dumnezeu este Acela care îndreptățește! Cine-i va condamna? Hristos a murit! Ba mai mult, El a și înviat, stă la dreapta lui Dumnezeu și mijlocește pentru noi.” Romani 8:33, 34.

Integritatea răscumpărării este tocmai argumentul cel mai puternic posibil pentru restabilirea întregii omeniri, a acelora care vor accepta răscumpărarea în condițiile oferite (Apocalipsa 22:17). Însuși caracterul lui Dumnezeu de dreptate și onoare stă garanție pentru aceasta; fiecare făgăduință pe care a făcut-o implică aceasta; și fiecare jertfă tipică a indicat spre marea și îndestulătoarea jertfă -- „Mielul lui Dumnezeu, care ridică PĂCATUL LUMII” -- care „este ispășirea [satisfacția] pentru păcatele noastre [ale Bisericii]; și nu numai pentru ale noastre, ci pentru ale întregii lumi” (Ioan 1:29; 1 Ioan 2:2). Deoarece moartea este pedeapsa sau plata păcatului, când păcatul este anulat, plata trebuie la timpul cuvenit să înceteze. Orice altă vedere ar fi atât nerațională, cât și nejustă. Faptul că încă nu s-a realizat nici o ((A158)) restabilire din ceea ce s-a pierdut prin Adam, deși au trecut aproape două mii de ani de când a murit Domnul nostru, nu este un argument împotriva restabilirii, după cum nici cei patru mii de ani trecuți înainte de moartea Sa nu sunt o dovadă că Dumnezeu nu plănuise răscumpărarea înainte de întemeierea lumii. Atât cei două mii de ani de la moartea lui Cristos, cât și cei patru mii de ani dinainte au fost timpuri fixate pentru alte părți ale lucrării, pregătitoare pentru „timpurile restabilirii tuturor lucrurilor”.

Nimeni să nu presupună în grabă că în această vedere există ceva în conflict cu învățătura Scripturilor că credința în Dumnezeu, căința de păcat și reformarea caracterului sunt indispensabile pentru mântuire. Această particularitate va fi tratată pe larg mai târziu, dar acum sugerăm faptul că numai puțini au avut vreodată destulă lumină ca să producă deplină credință, căință și reformare. Unii au fost orbiți în parte, iar alții complet de către dumnezeul acestei lumi, și ei trebuie să fie recuperați atât din orbire cât și din moarte, pentru a avea, fiecare pentru sine, o șansă deplină de a dovedi prin ascultare sau prin neascultare vrednicia sau nevrednicia de viață veșnică. Atunci cei care se vor dovedi nevrednici de viață vor muri din nou -- a doua moarte -- din care nu va mai fi nici o răscumpărare, și, prin urmare, nici o înviere. Moartea datorită păcatului lui Adam, cu toate imperfecțiunile care vin în urma lui, va fi îndepărtată datorită răscumpărării care este în Isus Cristos; dar moartea care vine ca urmare a nesupunerii individuale, voite, este finală. Acest păcat nu are niciodată iertare, iar pedeapsa lui, a doua moarte, va fi veșnică -- nu un proces veșnic de moarte, ci moarte veșnică -- o moarte neîntreruptă de înviere.

Filosofia planului de răscumpărare va fi tratată într-un volum următor. Aici stabilim doar faptul că răscumpărarea prin Cristos Isus va fi tot atât de întinsă în rezultatele și posibilitățile ei binecuvântate, cum a fost și păcatul lui Adam în nimicirea și ruina lui -- că toți cei care au fost condamnați și care au suferit datorită unuia, tot atât de sigur, „la timpul ((A159)) cuvenit”, pot fi eliberați de toate aceste rele datorită celuilalt. Totuși, nimeni nu poate aprecia acest aranjament scriptural dacă nu admite declarația scripturală că plata păcatului este moartea -- stingerea ființei. Cei care se gândesc la moarte ca la o viață în chinuri nu numai că nesocotesc sensul cuvintelor moarte și viață, care sunt opuse, dar și se încurcă în două absurdități. Este absurd să se presupună că Dumnezeu ar perpetua veșnic existența lui Adam în chinuri pentru orice fel de păcat pe care-l putea comite, și în special pentru vina comparativ mică de a mânca din fructul oprit. Apoi, iarăși, dacă Domnul nostru Isus a răscumpărat omenirea, a murit în locul nostru, a devenit răscumpărarea noastră, a mers în moarte pentru ca noi să putem fi eliberați de ea, nu este oare evident că moartea pe care a suferit-o pentru cei nedrepți a fost exact de același fel cu aceea la care a fost condamnată toată omenirea? Suferă El, deci, chin veșnic pentru păcatele noastre? Dacă nu, atunci pe cât este de sigur că El a murit pentru păcatele noastre, pe atât de sigur este că pedeapsa pentru păcatele noastre a fost moartea, și nu viața, în nici un sens sau stare.

Dar, ciudat lucru, aflând că teoria chinului veșnic nu corespunde cu declarațiile că „DOMNUL a făcut să cadă asupra Lui nelegiuirea noastră a tuturor” și că „Hristos a murit pentru păcatele noastre”, și văzând că la una sau la cealaltă trebuie renunțat, ca fiind necorespunzătoare, unii sunt atât de legați de ideea chinului veșnic și așa o prețuiesc ca pe o bucățică dulce, încât țin la ea fără să ia în seamă Scripturile și intenționat neagă că Isus a plătit prețul de răscumpărare pentru lume, deși fiecare filă a Bibliei învață acest adevăr.

Este restabilirea practicabilă?

Unii au presupus că dacă miliardele de morți ar fi înviați n-ar fi loc pe pământ pentru ei; și că, dacă ar fi loc pentru ei, pământul n-ar putea susține o populație atât de mare. Unii pretind chiar că pământul este un vast cimitir și că, ((A160)) dacă toți morții ar fi treziți, s-ar călca unul pe altul din lipsă de spațiu.

Acesta este un punct important. Ce ciudat ar fi dacă am afla că deși Biblia declară o înviere a tuturor oamenilor, totuși după măsurătorile reale n-ar găsi loc să-și pună piciorul pe pământ! Acum să vedem: socotiți și veți afla că aceasta este o teamă nefondată. Veți afla că există loc din abundență pentru „restabilirea tuturor”, așa cum „Dumnezeu a vorbit prin gura tuturor sfinților Săi profeți”.

Să presupunem că sunt șase mii de ani de la crearea omului și că acum trăiesc pe pământ un miliard patru sute milioane de oameni (în 1886 -- n. e.). Neamul nostru omenesc a început cu o pereche; dar să facem o apreciere foarte generoasă și să presupunem că la început au fost tot atâția câți sunt acum; și, mai mult, că niciodată n-au fost mai puțini decât acest număr, deși în realitate potopul a redus populația la opt persoane. Din nou să fim generoși și să estimăm trei generații la un secol, sau treizeci și trei de ani la o generație, deși după Geneza 5 n-au fost decât unsprezece generații de la Adam la potop, o perioadă de o mie șase sute cincizeci și șase de ani, sau cam o sută cincizeci de ani pentru fiecare generație. Să vedem acum: șase mii de ani sunt șaizeci de secole; trei generații la fiecare secol ne-ar da o sută optzeci de generații începând de la Adam; iar un miliard patru sute milioane la o generație ar da două sute cincizeci și două miliarde (252.000.000.000) ca numărul total al neamului nostru omenesc de la creare până în prezent, conform acestei estimări generoase, care probabil este mai mult decât de două ori numărul real.

Unde să găsim destul loc pentru această mulțime vastă? Să măsurăm pământul și să vedem. Statul Texas din Statele Unite cuprinde 237.000 mile pătrate (1 milă = 1,6 km -- n. e.). Într-o milă sunt 27.878.400 picioare pătrate (1 picior = 30.48 cm -- n. e.) și, prin urmare, Texasul are șase ((A161)) trilioane șase sute șapte miliarde o sută optzeci milioane și opt sute de mii picioare pătrate (6.607.180.800.000). Lăsând zece picioare pătrate suprafață acoperită de fiecare corp mort, găsim că Texasul ca cimitir ar putea cuprinde după acest calcul șase sute șaizeci miliarde șapte sute optsprezece milioane și optzeci de mii (660.718.080.000) de corpuri, sau aproape de trei ori mai mult decât estimarea exagerată a numărului omenirii care a trăit pe pământ.

O persoană stând în picioare ocupă o suprafață de cam un picior și două treimi. După acest calcul, populația prezentă a pământului (un miliard patru sute milioane persoane -- în anul 1886 -- n. e.) ar putea sta în picioare pe o suprafață de optzeci și șase mile pătrate, o suprafață mult mai mică decât aceea a orașului Londra sau Filadelfia. Și insula Islanda (suprafața, treizeci și două mii de mile pătrate) ar da loc de stat în picioare la mai mult decât de două ori numărul oamenilor care au trăit vreodată pe pământ, chiar cu estimarea noastră exagerată.

Nu există deci mare dificultate în rezolvarea acestei obiecții. Și când ne amintim profeția lui Isaia (35:1-6), că pământul își va da rodul; că deșertul se va bucura și va înflori ca trandafirul; că în pustie vor izbucni râuri și în deșert izvoare, vedem că Dumnezeu arată că El a prevăzut toate necesitățile planului Său și va face pregătiri bogate pentru nevoile creaturilor Sale pe o cale care va părea foarte naturală.

Restabilirea împotriva evoluției

Unii pot obiecta că mărturia Scripturilor despre restabilirea umană la starea de dinainte nu este în armonie cu învățăturile științei și filosofiei, care, cu logică aparentă, ne arată inteligența superioară a acestui secol al douăzecilea, și, ca dovadă convingătoare, pretind că omul primar trebuie să fi fost prin comparație foarte sărac în inteligență, care, spun ei, este rezultatul dezvoltării. Din acest punct de vedere, ((A162)) o restabilire la starea de dinainte ar fi departe de a fi de dorit și desigur ar fi opusul unei binecuvântări.

La prima vedere un astfel de raționament pare plauzibil și mulți par înclinați să-l accepte ca adevăr fără o examinare atentă și să spună împreună cu un predicator renumit din Brooklyn: Dacă Adam a căzut cumva, căderea lui a fost în sus, și cu cât cădem mai mult și mai repede din starea lui originară, cu atât este mai bine pentru noi și pentru toți cei implicați.

Astfel filosofia, chiar de la amvon, vrea să facă fără nici o putere Cuvântul lui Dumnezeu și dacă este posibil să ne convingă că apostolii au fost caraghioși când au declarat că moartea și toate necazurile au venit prin neascultarea primului om, și că acestea pot fi înlăturate și omul poate fi restabilit în favoare divină și viață numai prin intermediul unei răscumpărări. (Romani 5:10, 12, 17-19, 21; 8:19-22; Faptele 3:19-21; Apocalipsa 21:3-5). Dar să nu ajungem în grabă la concluzia că această filosofie este de neînvins, deoarece, dacă am fi obligați să lepădăm doctrinele apostolilor cu privire la originea păcatului și morții, și a restabilirii la perfecțiunea originară, am fi obligați, în onestitate, să le respingem mărturia în întregime și asupra fiecărui subiect, ca neinspirată și, prin urmare, fără greutate sau autoritate specială. Să examinăm deci pe scurt, în lumina faptelor, această vedere care devine tot mai populară și să vedem cât de adâncă este filosofia ei.

Un adept și reprezentant al acestei teorii spune: „Omul a fost la început într-o etapă de existență în care predomina natura lui animală și aproape numai fizicul îl conducea; apoi a progresat încet, de la o stare la alta, până când acum omul mediu a ajuns la o condiție în care s-ar putea spune că este sub conducerea creierului. Deci, acest veac poate fi privit și numit Veacul Creierului. Creierul pune în mișcare marile întreprinderi de astăzi. Creierul ia frâiele guvernului și aduce în supunere elementele pământului, ((A163)) aerului și apei. Omul pune mâna pe toate forțele fizice și încet dar sigur ajunge la o așa putere asupra domeniului naturii, încât dă dovadă că în cele din urmă poate exclama în limbajul lui Alexander Selkirk: „Eu sunt monarh peste tot ce văd”.

Faptul că la prima vedere o teorie pare rațională să nu ne facă s-o acceptăm în grabă și să încercăm să denaturăm Biblia pentru a o aduce în armonie cu ea. Noi am verificat Biblia în nenumărate feluri și știm în afara oricărei îndoieli că ea conține o înțelepciune supraomenească, ceea ce-i face declarațiile infailibile. Să nu uităm, de asemenea, că deși cercetarea științifică este de lăudat și sugestiile ei sunt de luat în considerare, totuși concluziile ei în nici un caz nu sunt infailibile. Și nu ne miră că de nenumărate ori aceasta și-a dovedit false teoriile, dacă nu uităm că adevăratul om de știință este numai un căutător care, în multe împrejurări nefavorabile și luptându-se cu dificultăți aproape de neînvins, încearcă să afle istoria și destinul omului și a căminului său din marea Carte a Naturii.

Noi nu vrem, deci, nici să ne opunem, nici să împiedicăm cercetarea științifică; dar auzind sugestii de la cei care studiază Cartea Naturii, să comparăm cu grijă deducțiile lor, care atât de adesea s-au dovedit în parte sau total eronate, cu Cartea Revelației Divine și să dovedim temeinicia sau netemeinicia învățăturilor oamenilor de știință prin „lege și mărturie. Căci dacă nu vorbesc după acest cuvânt, zorile nu sunt pentru ei” (Isaia 8:20 -- Biblia interlineară ebraico-engleză, J. Green -- n.e.). O cunoștință corectă a ambelor cărți va dovedi că ele sunt în armonie; dar până când avem acea cunoștință, Revelația lui Dumnezeu trebuie să aibă întâietate și printre copiii lui Dumnezeu ea trebuie să fie norma prin care să fie judecate presupusele descoperiri ale semenilor supuși greșelii.

Ținând la acest principiu, să vedem însă dacă nu există o explicație rațională a cunoștinței, iscusinței și puterii ((A164)) crescute a omului, alta decât teoria evoluției -- aceea că, deși la origine s-a dezvoltat dintr-un ordin de ființe foarte jos, omul a ajuns acum la unul superior sau la „Veacul Creierului”. Poate în cele din urmă vom afla că invențiile și confortul, educația generală, creșterea cunoștinței și difuzarea ei mai largă nu trebuie atribuite unei mai mari capacități a creierului, ci unor circumstanțe mai favorabile pentru folosirea creierului. Negăm că astăzi capacitatea creierului este mai mare decât în veacurile trecute, dar admitem fără rezerve că datorită împrejurărilor avantajoase folosirea capacității creierului posedată de oameni este mai generală astăzi decât în oricare altă perioadă dinainte și de aceea face mai mare impresie. În studierea picturii și sculpturii, nu merg oare studenții acestui „Veac al Creierului” înapoi la marii maeștri ai trecutului? Făcând așa, nu recunosc ei oare o putere a creierului și o originalitate a desenului, ca și o măiestrie a execuției, care sunt vrednice de imitat? Nu se inspiră oare acest „Veac al Creierului” în mare parte din proiectele originale ale veacurilor trecute în arhitectură? Oratorii și logicienii acestui „Veac al Creierului” nu studiază și nu copiază oare metodele și silogismele lui Platon, Aristotel, Demostene și ale altora din trecut? N-ar putea oare mulți vorbitori publici de astăzi să invidieze limba unui Demostene sau a unui Apolo, și, mai mult chiar, puterea clară de judecată a apostolului Pavel?

Ca să mergem și mai în urmă: deși am putea bine să ne referim la capacitatea retorică a câtorva dintre profeți și la sublimele tablouri poetice presărate prin Psalmi, trimitem pe acești filosofi ai „Veacului Creierului” spre referință la înțelepciunea și logica, precum și la sensibilitățile morale fine ale lui Iov și ale mângâietorilor lui. Și ce să mai spunem despre Moise, „învățat în toată înțelepciunea egiptenilor”? Legile date prin el au constituit temelia pentru legile tuturor popoarelor civilizate și sunt încă recunoscute ca întruchiparea înțelepciunii minunate.

((A165))

Descoperirea prin săpături a vechilor cetăți îngropate dezvăluie o cunoaștere a artelor și științelor din veacurile trecute care surprinde pe unii din filosofii acestui așa-zis „Veac al Creierului”. Metodele antice de îmbălsămare a morților, de călire a aramei, de producere a sticlei elastice și a oțelului de Damasc, sunt printre realizările trecutului îndepărtat pe care inteligența veacului prezent, cu toate avantajele ei, nu este în stare nici să le înțeleagă, nici să le reproducă.

Mergând înapoi cu patru mii de ani, cam pe timpul lui Avraam, găsim Marea Piramidă din Egipt -- o minune și o uimire pentru cei mai învățați oameni de știință de astăzi. Construcția ei este în acord exact cu cele mai avansate cunoștințe în științele matematicii și astronomiei din acest „Veac al Creierului”. Ea învață în mod convingător adevăruri care astăzi pot fi numai aproximate prin folosirea instrumentelor moderne. Atât de remarcabile și clare sunt învățăturile ei, încât unii dintre astronomii de frunte ai lumii au declarat-o fără ezitare de origine divină. Și chiar dacă evoluționiștii „Veacului Creierului” ar admite că este prin aranjament divin și că înțelepciunea ei este supraomenească, totuși ei trebuie să admită că este construcție omenească. Și faptul că în timpul acela îndepărtat vreun grup de oameni au avut capacitatea mintală să realizeze un asemenea aranjament divin cum foarte puțini oameni de astăzi ar fi în stare să facă, având un model în fața lor și cu toate mijloacele științifice moderne la îndemână, dovedește că veacul nostru „al Creierului” manifestă mai multă încredere în sine decât justifică circumstanțele și faptele.

Atunci, dacă am dovedit că astăzi capacitatea mintală nu este mai mare decât în veacurile trecute, ci probabil mai mică, oare cum vom justfica creșterea cunoștințelor generale, a invențiilor moderne etc? Avem încredere că vom putea arăta acest lucru în mod rațional și în armonie cu Scriptura. Invențiile și descoperirile care se dovedesc ((A166)) acum atât de valoroase și care sunt considerate dovezi că acesta este „Veacul Creierului”, sunt într-adevăr foarte moderne -- aproape toate fiind apărute în cursul secolului trecut, și printre cele mai importante sunt cele din ultimii șaizeci de ani; de exemplu: aplicarea aburului și electricității -- în telegrafie, la căi ferate, la vapoare cu abur și la mașinăriile diferitelor industrii mecanice. Deci, dacă acestea ar fi dovezi ale puterii crescute a creierului, „Veacul Creierului” trebuie să fie numai începutul, iar deducția logică este că un alt secol va fi martorul minunilor de tot felul ca întâmplări de fiecare zi; și în același ritm de creștere unde s-ar sfârși?

Dar iarăși să vedem: toți oamenii sunt inventatori? Cât de puțini sunt cei ale căror invenții sunt cu adevărat folositoare și practice, comparativ cu numărul celor care apreciază și folosesc o invenție când le este pusă în mână! Departe de a vorbi disprețuitor despre acea clasă de slujbași publici, foarte folositoare și mult apreciată, când spunem că un număr mai mic dintre ei sunt oameni cu mare putere a creierului. Unii dintre cei mai deștepți oameni din lume și dintre cei mai profunzi gânditori nu sunt inventatorii mecanici. Și unii inventatori sunt atât de greoi intelectual, încât toți se miră cum au dat peste descoperirile pe care le-au făcut. Marile principii (electricitatea, puterea aburului etc.) pe care mulți oameni, mulți ani le-au studiat, le-au aplicat și le-au adus îmbunătățiri tot mereu, au fost în general descoperite, se pare, din cea mai simplă întâmplare, fără folosirea unei mari puteri intelectuale și comparativ fără să se fi căutat.

Din punct de vedere uman putem explica invențiile moderne astfel: invenția tiparului, în 1440 d. Cr., poate fi considerată punctul de pornire. Odată cu tipărirea cărților a venit înregistrarea gândurilor și descoperirilor gânditorilor și observatorilor, care, fără această invenție, niciodată n-ar fi fost cunoscute urmașilor. Cu cărțile a venit o educație mai generală și în final școlile publice. Școlile și colegiile nu cresc ((A167)) capacitatea umană, ci generalizează folosirea minții și deci ajută să se dezvolte capacitatea deja posedată. Deoarece cunoștința devine mai generală și cărțile mai obișnuite, generațiile care le posedă au un avantaj categoric asupra generațiilor precedente, nu numai prin aceea că acum sunt o mie de gânditori la unul dinainte, care să-i facă mai ageri și să se stimuleze unul pe altul cu sugestii, dar și prin aceea că fiecare din generațiile de mai târziu are prin intermediul cărților experiența combinată a trecutului pe lângă a sa proprie. Educația și ambiția lăudabilă care o însoțește, inițiativa și dorința de a dobândi distincție și competență, ajutate de raportarea și descrierea invențiilor în presa zilnică, au stimulat și au făcut să strălucească puterile perceptive ale omului și au pus pe fiecare în alertă să descopere sau să inventeze, dacă este posibil, ceva pentru binele și avantajul societății. Deci noi sugerăm că invențiile moderne, privite din punct de vedere pur uman, arată, nu o creștere a capacității creierului, ci o percepție mai ageră datorită unor cauze naturale.

Și acum venim la Scripturi pentru a vedea ce învață ele despre acest subiect; pentru că, după cum am sugerat mai sus, deși invențiile și creșterea cunoștinței etc. printre oameni sunt rezultatele unor cauze naturale, totuși noi credem că toate aceste cauze naturale au fost plănuite și ordonate de Iehova Dumnezeu cu mult înainte, și că la timpul cuvenit ele s-au întâmplat -- prin providența Sa conducătoare, prin care „lucrează toate după sfatul voii Sale” (Efeseni 1:11). Conform planului revelat în Cuvântul Său, Dumnezeu Și-a pus în gând să permită ca păcatul și suferința să facă dezordine și să asuprească lumea timp de șase mii de ani, iar apoi în mileniul al șaptelea să restabilească toate lucrurile și să înlăture răul -- nimicindu-l pe el și urmările lui prin Isus Cristos pe care L-a rânduit dinainte pentru a face această lucrare. Așadar, cum cei șase mii de ani de domnie a răului începeau să se apropie de sfârșit, Dumnezeu a permis împrejurări care să favorizeze descoperiri în studierea ambelor Sale Cărți, a ((A168)) Revelației și a Naturii, ca și în pregătirea mijloacelor mecanice și chimice folositoare pentru binecuvântarea și ridicarea omenirii în timpul Veacului Milenar, acum gata să fie introdus. Faptul că acesta a fost planul lui Dumnezeu este indicat clar prin declarația profetică: „Tu însă, Daniel, ține ascunse aceste cuvinte și pecetluiește cartea, până la timpul sfârșitului. Mulți vor alerga încoace și încolo și CUNOȘTINȚA [nu capacitatea] va crește”; „nici unul din cei răi nu va înțelege [planul și calea lui Dumnezeu], dar cei pricepuți vor înțelege”; „căci acesta va fi un timp de strâmtorare, cum n-a mai fost de când sunt popoarele și până la vremea aceasta”. Daniel 12:1, 4, 10.

Unora poate să li se pară ciudat că Dumnezeu n-a aranjat așa încât invențiile și binecuvântările prezente să fi venit pentru om mai devreme ca să-i ușureze blestemul. Să nu se uite, totuși, că planul lui Dumnezeu a fost să dea omenirii o apreciere deplină a blestemului, pentru ca atunci când binecuvântările vor veni peste toți, ei să poată hotărî pentru vecie inutilitatea păcatului. Mai mult, Dumnezeu a prevăzut și a prezis ceea ce lumea încă nu-și dă seama, și anume, că binecuvântările Lui cele mai alese ar conduce și ar fi producătoare de rele mai mari dacă ar fi acordate celor ale căror inimi nu sunt în acord cu legile drepte ale universului. În cele din urmă se va vedea că permisiunea prezentă a binecuvântărilor crescute din partea lui Dumnezeu este o lecție practică asupra acestui subiect, care poate servi ca un exemplu pentru acest principiu în toată eternitatea -- atât pentru îngeri, cât și pentru oamenii restabiliți. Cum se poate aceasta, noi numai sugerăm:

Întâi: Atâta timp cât omenirea este în starea prezentă decăzută sau degradată, fără legi și pedepse severe și fără un guvern destul de tare ca să le aplice, înclinațiile egoiste au mai mult sau mai puțin stăpânire peste toți. Și luând în considerare capacitățile individuale inegale ale oamenilor, ((A169)) în nici un caz nu se poate întâmpla altfel decât că rezultatul invențiilor mașinilor care economisesc forța de muncă, după agitația și imboldul prilejuit de producerea lor, va tinde să facă pe bogat și mai bogat, iar pe sărac și mai sărac. Tendința vădită este spre monopol și mărire de sine, ceea ce pune avantajele direct în mâinile celor a căror capacitate și ale căror avantaje naturale sunt deja cele mai favorabile.

Apoi: Dacă ar fi posibil să se legifereze așa încât să se împartă bogăția prezentă și creșterea ei zilnică în mod egal între toate clasele, ceea ce nu este posibil, totuși, fără perfecțiune umană sau fără un guvern supranatural care să regleze afacerile omenești, rezultatul ar fi chiar mai dăunător decât starea prezentă. Dacă avantajele mașinilor pentru economisirea forței de muncă și ale tuturor înlesnirilor moderne ar fi egal împărțite, rezultatul ar fi, în scurt timp, o scădere mare a orelor de muncă și o creștere mare a timpului liber. Inactivitatea este un lucru foarte dăunător pentru ființele decăzute. Dacă munca și sudoarea feței n-ar fi fost necesare, deteriorarea speciei noastre umane ar fi fost mult mai rapidă decât este. Lenea este mama viciului; și degradarea mintală, morală și fizică în mod sigur urmează. De aici se vede înțelepciunea și bunătatea lui Dumnezeu în faptul că a reținut aceste binecuvântări, până când a fost timpul cuvenit pentru introducerea lor ca pregătire pentru domnia Milenară de binecuvântare. Sub controlul guvernului supranatural al Împărăției lui Dumnezeu, nu numai că toate binecuvântările vor fi echitabil împărțite între oameni, dar și timpul liber va fi astfel ordonat și dirijat de către același guvern supranatural, încât rezultatele vor produce virtute și vor tinde în sus spre perfecțiune mintală, morală și fizică. Înmulțirea prezentă a invențiilor și a altor binecuvântări ale cunoștinței crescute sunt permise în această „zi a pregătirii” să se întâmple într-un mod atât de ((A170)) natural, încât oamenii se măgulesc pe ei înșiși că acestea se datoresc „Veacului Creierului”; dar va fi permis în mare măsură să se termine, fără îndoială, într-o manieră foarte mult spre dezamăgirea acestor filosofi înțelepți. Tocmai creșterea acestor binecuvântări începe deja să aducă asupra lumii timpul de strâmtorare cum n-a mai fost de când există popoare.

Profetul Daniel, așa cum am citat mai sus, leagă creșterea cunoștinței de timpul de strâmtorare. Cunoștința cauzează strâmtorare datorită degradării omenirii. Creșterea cunoștinței nu numai că a adus lumii mijloace de confort și mașinării minunate care economisesc forța de muncă, dar a dus și la o dezvoltare a artei medicale prin care se prelungesc mii de vieți, și a luminat omenirea în așa măsură, încât măcelul omenesc, războiul, devine tot mai puțin popular, și în acest fel, de asemenea, fiind cruțate alte mii de vieți care înmulțesc mai mult omenirea, a cărei creștere este astăzi poate mai rapidă decât în oricare altă perioadă din istorie. Astfel, în timp ce omenirea se înmulțește rapid, necesitatea ei de muncă scade corespunzător; iar filosofii „Veacului Creierului” au în fața lor o problemă în a asigura ocupația și întreținerea acestei clase mari și în creștere rapidă, de ale cărei servicii se pot dispensa, fiind înlocuite în cea mai mare parte de mașini, dar ale cărei necesități și dorințe nu cunosc limite. Acești filosofi trebuie să admită în cele din urmă că soluția acestei probleme depășește capacitatea creierului lor.

Egoismul va continua să controleze pe cei bogați, care dețin puterea și avantajul, și-i va orbi atât în privința judecății sănătoase cât și a dreptății, în timp ce un egoism asemănător, combinat cu instinctul de autoconservare și cu o cunoștință crescută a drepturilor lor, va încuraja pe unii și va ațâța pe alții din clasele mai sărace, iar rezultatul acestor binecuvântări se va dovedi, pentru un timp, îngrozitor -- un timp de strâmtorare cu adevărat cum n-a mai fost de când sunt popoare -- și aceasta, fiindcă omul într-o stare degradată, necondus și necontrolat, nu poate folosi cum se ((A171)) cuvine aceste binecuvântări. Până când domnia Milenară nu va fi rescris legea lui Dumnezeu în inimile restaurate ale oamenilor, ei nu vor fi în stare să folosească libertatea totală fără daune sau pericol. Ziua de strâmtorare se va sfârși la timpul cuvenit, când Cel care a vorbit Mării înfuriate a Galileii, tot așa, cu autoritate, va porunci mării înfuriate a patimilor omenești, zicând: „Taci! Fii liniștită!” Când Prințul Păcii se va „ridica” cu autoritate, va urma o mare liniște. Atunci elementele înfuriate și conflictuale vor recunoaște autoritatea „Unsului lui Iehova”, „atunci se va revela slava DOMNULUI și în clipa aceea orice făptură o va vedea”; iar în domnia Cristosului începută astfel, „vor fi binecuvântate toate familiile pământului”.

Atunci oamenii vor vedea că ceea ce au atribuit evoluției sau dezvoltării naturale și deșteptăciunii „Veacului Creierului” au fost sclipirile fulgerelor lui Iehova (Psalmul 77:18) din „ziua pregătirii” Sale pentru binecuvântarea omenirii. Dar până acum numai sfinții pot vedea și numai cei care au înțelepciune divină pot înțelege aceasta; deoarece „Prietenia Domnului este cu cei care se tem de El, ca să-i facă să cunoască legământul Său” (Psalmul 25:14). Mulțumiri fie aduse lui Dumnezeu că în timp ce cunoștința generală a crescut, El a aranjat așa încât copiii Săi „să nu fie neroditori în ce privește deplina cunoaștere a Domnului” și aprecierea planurilor Sale. Și prin această apreciere a Cuvântului și planurilor Sale noi suntem capabili să deosebim și să ne opunem filosofiilor goale și tradițiilor nechibzuite ale oamenilor, care contrazic Cuvântul lui Dumnezeu.

Relatarea Bibliei despre crearea omului spune că Dumnezeu l-a creat perfect și drept, un chip pământesc al Lui; că omul a căutat diferite născociri și s-a murdărit (Geneza 1:27; Romani 5:12; Eclesiastul 7:29); că, toți fiind păcătoși, omenirea a fost incapabilă să se ajute pe sine și nimeni n-a putut cu nici un chip să răscumpere pe fratele său ori să dea lui Dumnezeu un preț de răscumpărare pentru el (Psalmul 49:7, 15); că Dumnezeu din compătimire și iubire a ((A172)) făcut pregătiri pentru aceasta; că, în consecință, Fiul lui Dumnezeu a devenit om și a dat prețul de răscumpărare pentru om; că apoi, ca răsplată pentru acest sacrificiu și pentru completarea marii lucrări de ispășire, El a fost mult înălțat, tocmai la natură divină; și că la timpul cuvenit El va aduce la împlinire restabilirea omenirii la perfecțiunea originară și la toate binecuvântările avute atunci. Scripturile, de la început până la sfârșit, învață foarte clar acest lucru și sunt în opoziție directă cu teoria evoluției; sau, mai degrabă, astfel de „vorbe goale și lumești, și împotrivirile științei pe nedrept numită astfel”, sunt în conflict violent și de neîmpăcat cu Cuvântul lui Dumnezeu.

* * *
„Pe cerul pământului nori de mânie tot mai aleargă
Și-a lui Dumnezeu răzbunare pe-al lui suflet tot mai atârnă;
Dar el se va scula, deși-ntâi pedepsit,
În slavă și splendoare botezat.
Da, tu pământ, te vei scula, căci Tatăl tău va ajuta
La vindecarea ranei ce mâna Sa făcut-a spre a corecta;
Va judeca al mândrului asupritor avânt,
Va rupe-ale lui lanțuri și funii arunca-va la pământ.
Apoi verdeață veșnic verde va răsări pe a ta brazdă;
Să cânte văile, și munții în imne izbucnească!
Uscate stânci n-or mai privi cu încruntare;
N-a fi ocară de necredincios și de păgân, ce-i disprețuitoare.
Nisipurile sterpe produce-or înzecit,
Ca nou Eden câmpul spinos va fi împodobit.
Acuma chiar vedem deasupra cu largu-i unduit
Puternic Înger cum Își ridică sceptrul aurit.
Judecă optimista viziune a puterii care coboară,
Oricare poartă discerne și oricare turn măsoară;
Și mustră-ntârziatele peceți ce vor încă să mai reție
Pe Leul lui Iuda de la menita Lui domnie.”

-- Heber