Pagina 79

„SFÂNTUL IMPERIU ROMAN”

Treptat numele creștinătate s-a răspândit printre popoarele Europei, însă fără Spiritul Învățătorului. Numele „creștin” a devenit popular. În zilele împăratului Carol cel Mare s-a stabilit titlul „Sfântul Imperiu Roman”. Semnificația acestui titlu este ilustrată într-o faimoasă pictură de la Casa Canonicilor din Florența, Italia. Aici sunt înfățișați împăratul și papa așezați alături pe tron, de la ei coborând în trepte diferiții slujitori ai imperiului; de partea împăratului generali etc., iar de partea papei episcopi, cler etc. Unii pretind că aceasta este o recunoaștere publică a căsătoriei pretinsei fecioare a lui Cristos cu puterea civilă, în Apocalipsa fiind numită desfrânare. Apoc. 17:1-5.
Temeiul acestei alianțe a fost doctrina care s-a născut atunci, că a doua prezență a lui Cristos ca Mesia pentru a conduce lumea o mie de ani a fost astfel împlinită. Atunci au fost prezentate pretențiile că prin intenție divină Cristos trebuia să fie reprezentat pe Pământ de către papalitate, iar guvernarea Lui să fie realizată prin prinții pământești. Această stare de lucruri a fost în Europa timp de secole. În secolul al XVI-lea a apărut mișcarea Reformei. Aceste fiice ale Bisericii Romei s-au căsătorit cu puterea pământească și au inițiat propriile lor „imperii sfinte”.
Toată această teorie și sistemele ei au primit o lovitură aspră când Napoleon Bonaparte a luat pe papa prizonier în Franța. Vraja stăpânirii sacerdotale s-a rupt. În septembrie 1870 Victor Emanuel a pus stăpânire pe Roma - o lovitură fatală.
Studenții Bibliei sunt în general de acord că unirea Bisericii cu statul este contrară spiritului Bibliei, o eroare a Veacurilor Întunecate; că Biserica lui Cristos nu trebuie să domnească cu prinții Pământului, nici să se căsătorească cu ei, ci să aștepte căsătoria ei până la a doua venire a Răscumpărătorului, ca să se unească cu El prin Întâia Înviere. Apoi ea va domni cu El veșnic. Apoc. 19:7; 20:6.