CUCERIREA DE CĂTRE NOUA CREATURĂ A CĂRNII SALE

„V-ați dezbrăcat de omul cel vechi, cu faptele lui, și v-ați îmbrăcat cu omul cel nou, care se înnoiește spre cunoaștere deplină, după chipul Celui care l-a creat.” Coloseni 3:9,10 .

R5685 W. T. 15 mai 1915 (pag. 147-150)

Dezvoltarea este necesară vieții Noii Creații. În textul nostru expresia „omul cel vechi” înseamnă voința umană, care odată stăpânea ființa. Toți care devin creștini în înțelesul biblic al cuvântului nu numai Îl acceptă pe Cristos și se încred în El ca Mântuitorul lor, ci își dedică voința lor veche, natura veche, morții. De atunci înainte natura veche este respinsă și nu trebuie să mai controleze viața individului. Dar trupul „omului vechi” — cortul de carne — este încă păstrat după ce voința veche a fost scoasă din funcție și i-a luat locul voința nouă. Noua creatură, cu impulsuri noi, cu un țel nou, folosește corpul muritor ca servitor al ei. Noua voință este acum stăpână.

Această voință nouă este voința lui Dumnezeu, sau, cu alte cuvinte, este o voință de a face voința lui Dumnezeu. Consacrarea noastră este o consacrare de a face voința lui Dumnezeu, de a fi morți față de orice altă voință, fie că este voința noastră naturală, fie că este voința altuia. Aceasta include dedicarea a tot ce avem sau am sperat să avem ca ființe umane. Înseamnă depunerea pe altar a fiecărei puteri a noastre, a capacității noastre, a tăriei noastre, a timpului nostru, a portmoneului nostru, a influenței noastre. Cei care fac un Legământ de Jertfă sunt acceptați, până la numărul deplin al Aleșilor. Dacă sunt credincioși până la moarte, ei vor primi corpuri noi la înviere.

CUNOȘTINȚA, BAZA DEZVOLTĂRII

În contextul nostru apostolul explică în ce fel se face această dezbrăcare și îmbrăcare. Acest „om nou” — Creatura Nouă concepută de spirit — trebuie să se dezvolte prin conformarea la cunoștința pe care o câștigă. Noi am avut o oarecare cunoștință înainte de consacrare, altfel nu ne-am fi gândit să facem un asemenea pas. Mai întâi, Domnul a îngăduit să ajungă la noi o anumită măsură de cunoștință. Apoi, când am acceptat termenii și ne-am prezentat pe noi înșine ca jertfe, meritul Mântuitorului ne-a fost atribuit și am fost primiți de Dumnezeu și concepuți ca Noi Creaturi prin Spiritul Său, prin puterea Sa; iar lucrarea cea bună a continuat în toți cei care au împlinit condițiile necesare dezvoltării.

Noi trebuie să creștem în iubire. Apostolul ne spune că am putea avea toată cunoștința și totuși să nu fim nimic. Cunoștința singură nu va fi de ajuns. Totuși, cunoștința este baza credinței și ascultării. Fără cunoștință nu am putea realiza nimic. Cunoștința ne arată pe de o parte voința lui Dumnezeu și pe de altă parte egoismul care aparține naturii umane decăzute. Ea ne arată iubirea și generozitatea care aparțin naturii noi. Ea ne arată caracterul Domnului — caracterul pe care noi trebuie să-l copiem. Noi trebuie să fim „înnoiți spre cunoaștere deplină, după chipul Celui care ne-a creat” — ne-a creat ca Noi Creaturi.

După cum exprimă apostolul Pavel în altă parte, noi trebuie să fim transformați — formați din nou. Avem o voință nouă de la început, dar este necesar un anumit timp pentru a ne transforma mintea. Mintea noastră fiind obișnuită să gândească în privința cărnii, a naturii vechi, este necesar un oarecare timp înainte ca ea să fie atât de complet înnoită încât să vadă lucrurile din punctul de vedere divin. Dar numai pe măsură ce astfel înaintăm ne putem forma un caracter asemenea lui Cristos.

ÎNNOIREA BISERICII ȘI A LUMII SUNT DIFERITE

Nu numai că trebuie să ni se înnoiască mintea, dar și trupul nostru trebuie adus în supunere față de mintea nouă, voința noastră nouă. Pentru că trupurile noastre sunt pământești și imperfecte prin cădere, noi nu putem spera niciodată să le aducem în subordonare completă față de mintea nouă. Va exista întotdeauna mai mult sau mai puțin conflict. Dar noi trebuie să omorâm aceste dorințe sau impulsuri ale cărnii depravate, să le tratăm ca și cum nu ar fi nimic. Astfel facem progres, fiind transformați zi de zi în chipul și asemănarea Dumnezeului nostru și a dragului Său Fiu. Celor care ajung la această asemănare de caracter cu Învățătorul li se va acorda la timpul cuvenit natura divină.

Această schimbare a minții se face numai la cei care sunt concepuți de spirit; ea nu este pentru lume. Domnul va trata cu lumea în timpul veacului care intră. Omenirea va trebui de asemenea să fie înnoită; dar înnoirea lor nu va fi ca aceea acordată Bisericii. Lumea va avea nevoie de o minte nouă, și va trebui să învețe să-și învingă toate tendințele lor decăzute, dar lor li se va cere să renunțe numai la ceea ce este păcătos. Înnoirea lor va fi în privința Restabilirii, a restaurării la starea de dinainte, aceea de om perfect. Ei nu vor avea o minte nouă care este în conflict cu natura umană, așa cum are Biserica. Lumea nu va renunța la natura lor umană; ei trebuie să renunțe numai la păcat și să aducă natura lor umană la perfecțiune, cu ajutorul divin acordat atunci.

((577))

TOȚI TREBUIE SĂ AJUNGĂ ÎN ASEMĂNAREA LUI DUMNEZEU

La sfârșit, vedem deci, fiecare ființă care va avea viață veșnică pe oricare plan va fi în asemănarea lui Dumnezeu — chipul lui Dumnezeu. Tatăl Adam în perfecțiunea lui a avut acest chip; sfinții îngeri au acest chip; Isus a avut acest chip al Tatălui; și Biserica trebuie să aibă acest chip. Lumea, de asemenea, în curând va trebui să aibă acest chip al lui Dumnezeu. Toți trebuie să iubească și să servească dreptatea. Răul trebuie să stârnească întotdeauna aversiune. Toți care vor ajunge la viață veșnică vor vedea Înțelepciunea, Dreptatea, Iubirea și Puterea divină și se vor conforma întru totul acelui standard în toate gândurile, cuvintele și faptele lor. Toți cei care nu vor ajunge la acest chip al lui Dumnezeu spre sfârșitul Veacului viitor — mia de ani de domnie a lui Cristos — vor fi tăiați de la viață, fără remediere.

Domnul Isus a spus: „Viața veșnică este aceasta: să Te cunoască pe Tine, singurul Dumnezeu adevărat, și pe Isus Hristos, pe care L-ai trimis Tu” (Ioan 17:3). A-L cunoaște pe Dumnezeu înseamnă a avea cunoștință intimă cu El, a fi ca El în caracter, a fi în stare să vedem lucrurile cum le vede El. Numai celor care au mintea lui Dumnezeu li se va acorda viață veșnică — fie din Biserică acum, fie din lume în Veacul viitor.

CONFLICTUL DINTRE MINTE ȘI TRUP

Sf. Pavel aduce în atenția Bisericii faptul că toți creștinii adevărați sunt Creaturi Noi în Cristos (2 Corinteni 5:17), și prin urmare se poate spune despre ei că sunt separați și distincți de trupurile lor muritoare. (Vezi versetele 1- 4 din același capitol.) Lucrul acesta nu va fi niciodată adevărat despre lume în general; lucrul acesta este adevărat numai despre aceia care sunt concepuți de Spiritul sfânt. Domnul nu judecă aceste Creaturi Noi după imperfecțiunile cărnii lor, pentru că aceasta este acoperită. Ei își vor dovedi măsura iubirii și loialității prin felul în care luptă împotriva păcatului și a dorințelor cărnii și în special împotriva unui spirit răzvrătit din carnea lor.

Fiecare copil al lui Dumnezeu are un dușman în propriul său trup, și aceasta cu atât mai mult cu cât trupurile noastre au devenit prin cădere mai mult sau mai puțin supraîncărcate de păcat. Noua Creatură vrea să facă voia Domnului. Prin urmare, din momentul când Noua Creatură are o existență, este un conflict între Creatura cea Nouă și vechiul trup. Apostolul Pavel a declarat că el s-a purtat aspru cu trupul său, l-a ținut sub controlul minții noi; și el sugerează că aceasta este singura modalitate de a fi un urmaș al Domnului Isus. 1 Corinteni 9:27.

CARNEA TREBUIE SUBJUGATĂ COMPLET

Această chestiune a ținerii în stăpânire a trupului a avut un început. Tot timpul vieții noastre anterioare ne-am întrebat mereu trupul: Care este voia ta? Care este dorința ta? Ce-ți va face plăcere? De aceea este o chestiune oarecum dificilă a ține acum trupul sub controlul voinței noi și a fi în stare să spui: „Voia Ta, Doamne, nu a mea să se facă”. După cum un mânz trebuie să fie îmblânzit, să fie adus în supunere, tot așa este și cu carnea noastră. Dacă ea este cu totul îmblânzită, va rămâne în supunere. Din când în când va încerca, desigur, să se impună, dar ea trebuie cucerită; pentru că, dacă nu este deplin îmblânzită și subjugată, dacă i se îngăduie mai mult sau mai puțin să facă așa cum vrea ea, atunci va exista întotdeauna pericol de a o lua razna sau pericol de vreo altă greutate și de catastrofă finală.

Noi nu trebuie să luăm cuvintele apostolului prea literal atunci când spune că el se poartă aspru cu trupul său. Gândul lui nu este că noi trebuie în mod literal să ne purtăm aspru cu trupul, să-l maltratăm, cum s-au gândit unii, ci că trebuie să-l subjugăm, să-l învățăm o lecție completă. Obiectul acestei lecții este ca trupul să poată învăța să fie un servitor bun al Creaturii Noi. Spiritul Domnului nu poate însufleți trupul nostru muritor până ce mai întâi îl aducem în supunere. Chiar dacă biruința Creaturii Noi înseamnă moartea rapidă a trupului, acesta trebuie făcut să fie supus; pentru că după ce am hotărât că în calitate de ființe umane voința noastră umană nu va mai avea controlul, ci voința Domnului va guverna, singurul lucru de făcut este să ne punem pe treabă ca să ne folosim trupul în serviciul Lui. Aceasta se va face mai mult sau mai puțin amănunțit pe măsură ce creștem ca Noi Creaturi. Pe măsură ce lupta continuă, dacă este purtată cu credință, carnea noastră devine mai slabă, iar mintea nouă se înnoiește din zi în zi. Învățăm mai deplin să ne subjugăm trupurile și să le aducem în serviciul voinței noi. Acest lucru ar trebui să fie evident pentru toți, că noi căutăm să facem voia Domnului; și că voia cărnii este moartă și nu trebuie întreținută nici o clipă.

ÎNCERCAREA CREDINCIOSULUI

Apostolul ne spune un motiv pentru care și-a ținut trupul în supunere — ca nu cumva, după ce a învățat pe alții cum trebuie să facă, el însuși să aibă eșec și să ajungă un dezaprobat. Tot așa, la fiecare creștin adevărat aceasta este o chestiune de cea mai mare importanță și ar trebui observată în mod special de către oricine este învățător în biserică.

În alegerea unei Mirese pentru Fiul Său, Tatăl face o selecție dintre cei care acceptă Mesajul evanghelic și doresc să se apropie de El. Prima probă este dacă ei vor face sau nu o consacrare deplină lui Dumnezeu. Cea de-a doua probă este dacă, după ce fac o consacrare, vor cuceri carnea și o vor aduce în supunere. Cea de-a treia probă este dacă ei se vor strădui întotdeauna să țină carnea în supunere, până la sfârșitul căii.

Domnul urmărește continuu cursul nostru. Ochiul Său este totdeauna asupra noastră să vadă în ce măsură suntem zeloși în răstignirea cărnii noastre. Cei pe care El îi caută sunt cei ce-s într-adevăr serioși în această chestiune. El caută o sămânță evlavioasă — cei care au dispoziția Învățătorului; și dispoziția Învățătorului a fost întotdeauna în opoziție directă cu orice lucru păcătos. „Tu ai iubit dreptatea și ai urât nelegiuirea; de aceea, Dumnezeule, Dumnezeul Tău Te-a uns cu untdelemn de bucurie mai presus de însoțitorii Tăi” a spus Tatăl despre Domnul nostru Isus. Mai mult, Învățătorul Și-a dat viața cu bucurie în sacrificiu pentru a face voința Tatălui și pentru a mântui lumea.

((578))

Și astfel, de-a lungul Veacului Evanghelic, Tatăl caută pentru Mireasa Fiului Său pe aceia care iubesc mai întâi de toate dreptatea, care urăsc nelegiuirea și sunt bucuroși să fie jertfe vii, să fie consumați complet în serviciul lui Dumnezeu. În măsura în care dăm dovadă de spiritul care L-a însuflețit pe Domnul nostru — iubire pentru ceea ce este drept, promptitudine în a lupta împotriva oricărui păcat din noi înșine și un spirit de sacrificiu iubitor — vom fi asemănări ale dragului Fiu al lui Dumnezeu. Dacă nu avem zelul și energia potrivite în această privință, nu vom fi potriviți să ni se acorde răsplata făgăduită — „premiul chemării de sus” — și vom fi respinși, vom fi dezaprobați.

Unul care a comis păcat de moarte ar fi un dezaprobat în sensul absolut. Chiar și clasa Mulțimii Mari trebuie să se dovedească loială în inimă și minte și trebuie să urască păcatul, cu toate că ei sunt dezaprobați în ceea ce privește „premiul”. Gradul de iubire și zel pe care îl manifestăm în lupta împotriva slăbiciunilor cărnii are mult de-a face cu ajungerea la premiu, în a hotărî dacă vom fi sau nu moștenitori ai celei mai înalte naturi cu Învățătorul nostru — natura divină.

Aflăm că în carnea noastră există o tendință de a reînvia din starea ei de moarte socotită și de a se lupta pentru întâietate. De aceea, după cum am spus, noua natură trebuie să fie continuu în alertă ca să-și mențină superioritatea, să lupte lupta bună a credinței ca să putem câștiga „cununa vieții”, să putem fi învingători în sensul cel mai înalt — „mai mult decât învingători”. Noi suntem într-o poziție de mare responsabilitate.

DOUĂ CLASE ÎN LUME

În prezent există două clase în lume — cea trupească și cea spirituală. Cei trupești trăiesc potrivit tendințelor lor naturale; cei spirituali trăiesc prin credință, contrar cărnii. Cei care devin urmași în urmele lui Isus sunt concepuți de Spiritul sfânt; ca atare ei sunt ridicați pe un plan mai înalt decât ceilalți din omenire. Pentru ei lucrurile vechi din viața de dinainte au trecut, au renunțat la ele și toate s-au făcut noi.

Apostolul declară că dacă aceștia trăiesc după carne — potrivit înclinațiilor lor naturale, dorințelor și ambițiilor lumii — aceasta înseamnă că ei au coborât din nou pe planul lumii; și ei vor muri. Numai dacă răbdăm cu credincioșie, dacă suferim cu Cristos, vom și domni cu El. Suferințele noastre cu Cristos nu constau în susținerea vreunei nechibzuințe — în purtarea unei anumite frizuri, sau al unui anumit stil de îmbrăcăminte etc. — ci în opoziție activă la eroare, în trăirea departe de spiritul lumii și în energie și credincioșie în răspândirea Adevărului, potrivit ocaziilor. Partea de care este Domnul trebuie să fie partea noastră în toate. Aceasta ne aduce în conflict cu lumea și cu tendințele și înclinațiile cărnii noastre, pentru că în mod natural iubim lucrurile pe care le iubește lumea.

RESPONSABILITATEA NOASTRĂ ȘI PERICOLUL NOSTRU

Noi nu trebuie să învinovățim lumea pentru că trăiește potrivit cărnii, pentru că acest curs este înclinația firească a naturii decăzute. Dar cu noi este altfel, fiindcă noi am sacrificat pământescul în scopul obținerii spiritualului. Ar fi un lucru dezastruos pentru noi dacă am trăi după carne, dacă am semăna pentru carne, în loc de Spirit. Nu este posibil ca noi să trăim deplin conform Spiritului, dar este posibil să facem eforturi încordate pentru a face aceasta. Noi putem trăi după Spirit, chiar dacă nu ne putem ridica la înălțimea standardului perfect. Putem face cât putem noi mai bine; putem face planurile și aranjamentele noastre în armonie cu ceea ce Spiritul sfânt al lui Dumnezeu ar dicta și ar aproba, așa cum ne dă Dumnezeu înțelepciune să discernem. Acesta este singurul curs prin care putem ajunge la viața și la gloria veșnică pe care Domnul le-a făgăduit Bisericii credincioase.

Recunoaștem, într-adevăr, că există două clase care vor ajunge la viață spirituală; dar numai uneia îi va fi acordată o intrare din belșug în Împărăție. Cei care seamănă din belșug pentru Spirit vor secera răsplată mai mare. Cei care seamănă cu economie vor secera răsplată mai mică. Cei care se străduiesc să trăiască în armonie deplină cu Dumnezeu și contrar cu tot ce este în opoziție cu Dumnezeu, căutând prin rugăciune și studiul Cuvântului să înțeleagă voința Lui, vor câștiga premiul făgăduit. Filipeni 3:14.

Dar cei care au fost concepuți de spirit și care apoi trăiesc potrivit cărnii, nu trebuie să aștepte nici o răsplată — nici măcar Restabilirea. Nu poate fi nimic pentru ei, decât Moartea a Doua. Ei și-au avut alegerea pentru viață, dar au abuzat de ea. Cristos a venit să dea fiecăruia, tuturor, o ocazie individuală deplină — și numai una. Dumnezeu i-a dat lui Adam o ocazie de viață veșnică, dar el nu avea atunci experiența cu păcatul și urmările lui; de aceea i se va acorda la trezirea lui o ocazie egală cu aceea acordată restului lumii. Cristos a murit ca să-i răscumpere pe toți și astfel să dea întregii omeniri, la timpul cuvenit, o ocazie de viață veșnică deplină, corectă, după experiența cu natura și rezultatele păcatului.

Biserica își are încercarea acum. Clasa care își primește acum ocazia este limitată. Nimeni nu se poate ridica la gradul deplin de responsabilitate, cu excepția celor care au cunoștință clară și ocaziile speciale acordate acum numai unora, relativ puțini. Aceștia, după ce odată au fost concepuți de Spirit sfânt, trebuie să câștige viață spirituală, sau altfel eșuează complet și merg în Moartea a Doua.

În veacul următor lumea va fi scoasă din morminte — starea de moarte — într-o stare imperfectă, pătată. Marele Mijlocitor va avea în grijă interesele lumii, fiind dată atunci Dreptății satisfacția pentru ea. Misiunea Lui va fi să ajute omenirea să urce la perfecțiune — pe toți care vor vrea. Dar oricine va continua să trăiască, sau oricine va încerca să trăiască după dorințele păcătoase ale cărnii decăzute va fi în cele din urmă nimicit; pentru că acei care preferă păcatul, după ce au venit la o cunoștință clară a diferenței dintre bine și rău și după ce au avut acces la tot ajutorul de care aveau nevoie ca să se ridice din starea lor decăzută, vor fi îndepărtați complet, ca unii care îngreuneză și strică pământul. Cei care în timpul veacului care acum intră vreau să ajungă la viață veșnică pe plan uman trebuie să caute să trăiască în armonie cu Legea lui Dumnezeu, cu dreptatea; și astfel ei vor ajunge la perfecțiune și restabilire deplină, sub conducerea și cu ajutorul lui Mesia.

((579))

LUPTELE SPECIALE ALE BISERICII

Dar perspectiva celor care aleargă acum cu credincioșie în alergarea pentru premiul Chemării de Sus oferit Bisericii este cu mult mai glorioasă chiar decât aceasta! Există însă vrăjmași care mai trebuie biruiți și victorii care trebuie câștigate, dacă vrem să primim cununa. Până va fi terminată lupta finală nu trebuie nici un moment să slăbim vigilența, nici să nu punem deoparte vreo parte din armătura noastră.

Gândindu-ne îndeosebi care sunt unele din luptele Noii Creaturi, ne dăm seama că multe dintre ele aparțin de slăbiciunile cărnii prin moștenire — păcatul care lucrează în trupurile noastre muritoare, căutând să ne aducă în robie. După ce am devenit Noi Creaturi, păcatele grosolane ale cărnii devin treptat dezagreabile chiar și celor care se aflau odată în robia lor. Când acestea sunt cucerite, a fost câștigată o mare victorie. Dar există păcate subtile care stau la pândă în carnea tuturor celor care au devenit ai Domnului; și aceste dispoziții se ascund într-un astfel de mod încât ele înșeală adesea voința nouă, care are nevoie să fie educată spre o apreciere clară a principiilor dreptății.

O lecție înaintată în Școala lui Cristos este aceea că ura de frate este crimă, că nu trebuie să urâm numai faptul crimei, dar și spiritul de crimă, și trebuie să alungăm atât de deplin acest spirit, încât să nu avem nimic decât iubire și dorințe bune în inimă față de alții, chiar și față de dușmanii noștri. Numai elevii mai avansați și mai bine antrenați în Școala lui Cristos văd clar și distinct sensul cuvintelor apostolului când acesta numește mânia (mânia trupească), răutatea, ura, cearta, invidiile și vorbirea de rău ca fiind lucrări ale diavolului. Cu acestea trebuie luptat până la sfârșit.

”VĂ ÎNDEMNĂM, DAR”, PREAIUBIȚILOR

Toți copiii lui Dumnezeu trebuie să ajungă să vadă că „iubirea nu face rău aproapelui”, nici nu-i dorește rău. Trebuie să vedem că o astfel de dispoziție rea își are originea în minte, în inimă; și de îndată ce adevăratul soldat al crucii va observa vreunul din aceste păcate manifestându-se la exterior sau pândind în inima sa, el va începe o campanie viguroasă împotriva lui și va merge la Tronul Harului pentru harul făgăduit care să ajute în timp de nevoie. Numai astfel poate un copil al lui Dumnezeu să-și țină clară socoteala și să păstreze favoarea și binecuvântarea Domnului.

Preaiubiților, fiecare să ne aplicăm cu seriozitate aceste lecții. Să urmăm cu sârguință exemplul iubitului apostol Pavel și să „ținem în stăpânire” trupurile noastre, ca să nu fim dezaprobați. Să avem tot timpul în mintea noastră gândul că ne-am „dezbrăcat de omul cel vechi, cu faptele lui” și că ne-am „îmbrăcat cu omul cel nou”, iar acum suntem în încercare de viață sau moarte veșnică; că suntem probați, ni se dă ocazia să ne dovedim sinceritatea și adâncimea consacrării noastre Domnului. Cu siguranță aceasta ne va îmboldi mai departe și ne va da energie spre credincioșie. Să ne amintim că ținerea în stăpânire a corpului nostru se referă la mâncare și băutură, la îmbrăcămintea pe care o purtăm, la felul în care ne petrecem timpul consacrat, la fiecare gând, cuvânt și faptă a noastră.

Aceste lupte ale minții noi împotriva cărnii sunt o „luptă bună” — bună în sensul că ele sunt lupte împotriva slăbiciunilor înrădăcinate și asalturilor din partea naturii decăzute, împotriva ispitei dinăuntru și din afară, care ni se prezintă nouă ca ființe umane. Ele sunt o „luptă a credinței”, pentru că întregul curs al Noii Creaturi este un curs al credinței; pentru că noi „umblăm prin credință, nu prin vedere”. Fără ajutor nu am putea reuși niciodată în această luptă. De aceea trebuie să stăm foarte aproape de Domnul. Trebuie să „veghem și să ne rugăm”, îmbrăcându-ne cu toată armătura lui Dumnezeu și ținând-o strâns fixată pe noi. Este scurt timpul în care să completăm în noi această lucrare. Să fim deci sârguincioși!