EXPERIENȚELE LUI IOV, TIPICE PENTRU ISTORIA UMANĂ

„Aceste lucruri li s-au întâmplat ca să ne fie exemple și au fost scrise pentru învățătura noastră, peste care au venit sfârșiturile veacurilor.” 1 Cor. 10:11.

R 5401 W. T. 15 februarie 1914 (pag. 51-54)

Cartea lui Iov este considerată a fi cea mai frumoasă operă literară a limbii ebraice. Este un poem: și toți învățații admit că nici o traducere a ei nu este satisfăcătoare. Martin Luther, după ce a revăzut ultimul său efort de a o traduce în germană, a spus: „Iov suferă mai mult din cauza traducerii mele decât din cauza sâcâielilor prietenilor săi, și ar prefera grămada de gunoi, față de traducerea mea a plângerilor sale”. Cartea lui Iov „este recunoscută, aproape unanim, a fi cel mai sublim poem religios din literatura lumii”, a spus Samuel Cox. „Eu o numesc unul dintre cele mai mari lucruri scrise vreodată cu penița. ... Nu există nimic scris, nici în Biblie nici în afara ei, care să o egaleze ca merit literar”, a spus Thomas Carlyle.

Oricine a fost folosit de către Dumnezeu ca scriitor, numele lui nu este dat. Cartea începe cu o narațiune în proză despre pierderile și suferințele lui Iov. (Relatarea conversației lui Satan cu Dumnezeu în privința lui Iov trebuie considerată ca alegorică — după stilul operei Călătoria Peregrinului. Apoi este prezentată suportarea lui răbdătoare. Apoi urmează discuțiile poetice între Iov și cei trei prieteni, apoi argumentele lui Elihu, apoi răspunsul Atotputernicului, apoi mărturisirea lui Iov. Concluzia, în legătură cu întoarcerea lui Iov în favoare și binecuvântare și moartea lui, este în proză.

Unii au presupus că această Carte a lui Iov este numai o pildă și că Iov însuși este numai un personaj imaginar. Dar chiar dacă acesta ar fi cazul, învățăturile cărții n-ar fi diferite. Totuși, nu vedem nici o pricină să ne îndoim că o astfel de persoană a trăit și a trecut prin experiențele relatate. În Ezechiel 14:14 și în Iacov 5:11, Iov este clasificat împreună cu alți oameni sfinți, ceea ce n-ar fi cazul dacă această narațiune ar fi numai o pildă. În plus, sunt date amănunte specifice, care nu sunt obișnuite pildelor.

Faptul că Iov a trăit o sută patruzeci de ani după adversitățile sale, sau poate peste două sute de ani în total, împreună cu faptul că nici el nici prietenii lui n-au făcut aluzie la Israel, la Moise sau la Lege, nici la Avraam și la legământul lui Dumnezeu făcut cu el, pare să indice fără îndoială că el a aparținut Veacului Patriarhal. Probabil că el a trăit în același timp ((1062)) cu Avraam. Casa lui a fost se pare în Arabia și probabil nu departe de Palestina.

Iov este prezentat ca un om cu multă învățătură și influență; ca un om cu mare pietate, care L-a cunoscut și L-a respectat pe Dumnezeu și a apreciat dreptatea; ca un om cu mare generozitate, care a luat în seamă pe văduve și pe orfani; și ca prinț negustor foarte bogat, care prin numeroșii săi servitori și cele trei mii de cămile, făcea comerț extins și foarte prosper.

Deodată a venit asupra lui dezastrul și a fost lipsit de copii, bogăție, influență și sănătate. El a căutat în zadar o explicație de ce a permis Dumnezeu astfel de rele să cadă peste el. Totuși el a crezut în Dumnezeu, spunând: „Chiar dacă mă va omorî, totuși voi crede în El!” Soția sa a insistat că nu a avut aprecierea divină când a încercat să facă dreptate și milă toată viața sa, și a exclamat: „Blestemă pe Dumnezeu și mori!”

Cei trei prieteni ai săi au venit să-l viziteze, și având aceeași opinie i-au spus într-o argumentare lungă că trebuie să fi fost mare păcătos și fățarnic. Dar, conștient de onestitatea inimii sale față de Dumnezeu, Iov se apără și merge la prea mare extremă în declararea inocenței sale, dar îi face pe criticii săi să tacă. El pare să-și dea seama de nevoia ca cineva să-i reprezinte cauza înaintea Domnului. El strigă că este cât poate de drept, că nu poate discuta aceasta cu Dumnezeu, fiind atât de jos față de El în cunoștință și putere. El declară că cei răi cu voia nu sunt atât de tulburați, în timp ce el care urmărește dreptatea este atât de necăjit încât viața nu-i oferă altă plăcere și dorește să nu se fi născut (Cap. 9, 10 și 16). Simțindu-și neputința de a-și prezenta cazul înaintea marelui Iehova, el dorește „un mijlocitor între” Dumnezeu și el. 9:33; Cap. 16:21.

Răspunsul iscusit la raționamentele false ale prietenilor săi (pe care mulți le citează în mod nepotrivit ca inspirate), și expresiile sale de încredere în Dumnezeu și de eliberare finală, sunt clar prezentate în capitolul 13:1-16. Apoi, cu înțelepciune profetică, în capitolul 14 el prezintă o declarație minunată despre cursul procedurii lui Dumnezeu cu omenirea.

Problema veacurilor

Întrebarea care-l nedumerea pe Iov și-i încurca judecata este aceeași care timp de secole i-a încurcat și pe alții din poporul lui Dumnezeu, și anume, de ce permite Dumnezeu ca răul (calamitățile, necazurile etc.) să vină peste servitorii Săi credincioși și de ce este permis ca cei răi să înflorească? Dar până la Dispensația Evanghelică n-a fost posibil pentru nimeni să cunoască gândul lui Dumnezeu asupra acestui subiect, căci este unul dintre lucrurile adânci care au putut fi descoperite numai prin Spiritul lui Dumnezeu și numai celor concepuți de acel Spirit, cum explică sf. Pavel (1 Cor. 2:9-14). Iar Spiritul sfânt n-a fost dat astfel, ca îndrumător și învățător, până după ce Cristos ne-a răscumpărat și S-a înălțat la Cer, ca să prezinte acolo sacrificiul Său ca prețul întoarcerii noastre la favoare, pace și comuniune divină.

Deși mulți sunt încă în întuneric în legătură cu acest subiect, el este acum deschis și clar pentru toți cei serioși, cărora „le-a fost dat să cunoască tainele împărăției cerurilor”, să „înțeleagă lucrurile adânci ale lui Dumnezeu” (Mat. 13:11; 1 Cor. 2:10). Aceștia văd că domnia răului, domnia Păcatului și a Morții, sub Satan, Prințul acestei lumi, este permisă pentru două motive: primul, pentru ca toți oamenii să poată câștiga o deplină experiență a păcătoșeniei peste măsură a păcatului și a amărăciunii rodului ei legitim; al doilea, pentru ca poporul lui Dumnezeu să poată fi pe deplin încercat și probat în privința loialității lor față de Dumnezeu, atât în umbra necazului și a încercării, precum și în lumina soarelui sănătății și a prosperității.

Astfel, în timp ce Dumnezeu nu a cauzat în mod direct starea rea a lucrurilor care ne înconjoară în natură și printre oameni, dar a lăsat-o să vină peste oameni ca un rezultat legitim sau rod al neascultării, al păcatului, totuși El folosește mânia omului și păcatele oamenilor și animozitatea lui Satan să realizeze scopuri mari pe care ei nu le înțeleg și despre care copiii Săi știu numai prin credință în Cuvântul revelației Sale. De exemplu, Satan și acei preoți evrei și farisei răi și acei soldați romani lipsiți de inimă, n-au știut că ei ajutau la realizarea Planului Divin când insultau, batjocoreau și răstigneau pe Mielul lui Dumnezeu!

Și așa este cu multele necazuri ale poporului lui Dumnezeu — în special ale celor din Turma Mică, Mireasa lui Cristos. Încercările sunt intenționate să-i potrivească și să-i șlefuiască pentru folosire și onoare mai mare în evenimentele viitoare ale marelui Plan al lui Dumnezeu. Astfel, indiferent de voința sau de ignoranța persecutorilor, aceste încercări ale credinței și ale răbdării lucrează pentru aceștia „mai presus de orice măsură o greutate veșnică de slavă”. Aceasta se face prin pregătirea celor chemați să fie moștenitori ai slavei, prin cultivarea răbdării, experienței, simpatiei și dragostei frățești — care este asemănare cu Dumnezeu. Aceștia și numai aceștia se pot bucura în necaz și își pot da seama că toate lucrurile — rele și bune, nefavorabile și favorabile — vor fi conduse în providența lui Dumnezeu pentru beneficiul lor final.

Speranța lui Iov în înviere

Dar, întorcându-ne la discuția noastră despre Iov, să observăm în capitolul 14 ceva din înțelepciunea sa profetică. Primele patru versete înfățișează grăitor ceea ce toți care au experiență își dau seama — că viața umană în condițiile actuale este plină de încercări și necaz, de la leagăn până la mormânt. Și Iov arată că își dă seama că în calitate de fiu din părinți căzuți nu ((1063)) putea fi perfect, fără păcat, curat, în sensul deplin al cuvântului.

În versetele 5 și 6, el Îi spune Domnului că recunoaște faptul că autoritatea și puterea de a limita zilele omului sunt în mâinile Lui, dar întreabă (nevăzând slujirea necazurilor): De ce nu mă lași pe mine și pe toți oamenii să ne trăim viața scurtă în pace — întocmai cum nam necăji un muncitor care are deja o sarcină, grea, împovărătoare!

Versetele 7-10 sunt raționamente concise în privința neputinței complete a omului în moarte, în ceea ce privește propriile sale puteri. Un copac poate să moară și totuși rădăcinile lui să aibă viață, care, în condiții favorabile, pot să odrăslească într-un alt copac. Dar când omul moare, nu rămâne nici o rădăcină, nu rămâne nici o scânteie de viață. El își dă duhul de viață și unde mai este el?

După ce mărturisește că nu există motiv de speranță în omul în sine, Iov începe să exprime singura, adevărata speranță a rasei noastre — o înviere — în versetele 12 și 13. Omul zace în moarte și pierde orice putere de a se ridica singur — nici nu poate fi reanimat din somnul morții de nimeni, până la timpul cuvenit al lui Dumnezeu. Acesta va fi dimineața Învierii, Ziua Milenară, când cerurile simbolice actuale vor fi trecut, iar cerurile noi sau puterea spirituală conducătoare nouă — Împărația lui Cristos — va fi venit la conducerea lumii. În aceasta Iov este cu totul de acord cu învățăturile Domnului nostru și ale apostolilor.

Cu cât se gândește mai mult la acel timp binecuvântat când răul nu va mai avea stăpânire, dar când Împăratul va domni în dreptate iar prinții vor executa judecata, cu atât dorește mai mult să moară și să se odihnească. El exclamă (vers. 13): „Ah! de ai voi să mă ascunzi în Locuința Morților îșeolș, de m-ai acoperi îascundeș până-Ți va trece mânia și de mi-ai rândui un timp și apoi Îți vei aduce iarăși aminte de mine!” Iov a avut credință în înviere, altfel n-ar fi rostit această rugăciune pentru moarte — pentru a fi ascuns în mormânt. Dar el a preferat moartea și a dorit să doarmă (vers. 12) până dimineața, numai pentru un motiv — ca să nu mai aibă altă experiență cu păcatul și cu mânia lui Dumnezeu — cu răul.

O scurtă perioadă de la sfârșitul Veacului Evanghelic este în mod special numită „ziua mâniei și a arătării dreptei judecăți a lui Dumnezeu” fiindcă va fi „un timp de strâmtorare, cum n-a mai fost de când sunt popoarele”. Totuși, toată perioada de la căderea lui Adam este numită un timp de mânie divină, și pe bună dreptate, fiindcă, în toată această perioadă lungă „mânia lui Dumnezeu se descoperă ... împotriva oricărei ... nedreptăți”, într-o varietate de moduri. În timp ce Iubirea este un principiu stăpânitor în Guvernarea divină, ea poate opera numai în armonie cu Dreptatea și cu Înțelepciunea. A fost atât drept cât și înțelept să lase pe om să simtă greutatea reală a condamnării la moarte atrasă prin încălcare voită, pentru ca atunci când Iubirea va da la timpul cuvenit o Răscumpărare și o Înviere, condamnatul să se poată folosi cu atât mai bucuros de favorurile Restabilirii și de viață veșnică. Astfel moartea și toate relele permise să vină peste rasa condamnată sunt manifestări ale mâniei lui Dumnezeu, care va fi arătată și mai departe în marele Timp de Necaz. Acesta va fi urmat de manifestările depline și clare ale Iubirii și favorii lui Dumnezeu prin Cristos și prin Biserica glorificată în timpul Veacului Milenar. Rom. 1:18.

În versetele 14 și 15 el pune întrebarea direct, ca și cum ar vrea să-și determine și stabilească credința; dar imediat răspunde afirmativ: „Tu m-ai chema și Ți-aș răspunde își m-aș trezi din somnul morții adamice — compară cu Ioan 5:28, 29ș; și Ți-ar fi dor de lucrarea mâinilor Tale” — căci poporul Său este opera Sa, creată în Cristos Isus. Efes. 2:10.

Speranța lui Elihu pentru un Răscumpărător

Când Iov a respins argumentele celor trei prieteni ai săi, Elihu (al cărui nume înseamnă Însuși Dumnezeu) a vorbit dintr-un punct de vedere diferit, mustrând pe cei trei prieteni precum și pe Iov. Elihu i-a arătat lui Iov că el judeca în parte pe o premisă falsă — că nu trebuia să se aștepte să înțeleagă pe deplin toate căile Unuia atât de mult mai presus de el, ci trebuia să se încreadă în Dreptatea lui Dumnezeu și în Înțelepciunea Lui. Și în capitolul 33:23, 24 el arată singurul lucru care este necesar pentru recuperarea omului din puterea morții și restabilirea lui în favoarea divină, spunând: „Dar dacă se găsește un înger ca mijlocitor pentru el, unul dintre miile îadică Unul rarș acelea care arată omului ce este drept pentru el, atunci îomuluiș să i se arate îndurare și să se spună: «Salvează-l ca să nu se coboare în groapă; am găsit un preț de răscumpărare pentru el!»”.

Acesta este într-adevăr cazul în privința omului. Înțelepciunea și dreptatea lui Dumnezeu nu pot fi contestate. Sentința morții este în mod drept asupra tuturor oamenilor prin Tatăl Adam (Rom. 5:12). Dar Dumnezeu a dat un Răscumpărător, Cristos Isus Domnul nostru; și El, în armonie cu planul Tatălui, a devenit om și S-a dat Preț de răscumpărare pentru toți, plătind pedeapsa morții care a fost asupra lui Adam. Imediat ce Mireasa, altfel numită Corpul Său și Templul, va fi completă, acest mare Mijlocitor Se va prezenta să declare dreptatea Sa pentru fiecare, sau aplicabilă fiecăruia care o va accepta.

Apoi va urma Restabilirea, așa cum este ilustrată în versetele 25 și 26. Din punct de ((1064)) vedere fizic, aceștia pe care îi va sprijini Mijlocitorul vor fi restabiliți la tinerețe continuă, în care moartea și descompunerea nu își vor găsi locul. Ei vor găsi acceptare și comuniune cu Dumnezeu, în pace și bucurie; iar El îi va restabili la perfecțiunea originară pierdută prin păcat în Eden. Dar se va cere recunoașterea că Dumnezeu este drept și că Restabilirea a fost nemeritată. Acest lucru este indicat de versetele 27, 28: „Atunci el va cânta înaintea oamenilor și va zice: «Am păcătuit, am călcat dreptatea, și nu mi s-a răsplătit la fel. Dumnezeu mi-a scăpat sufletul ca să nu intre în groapă și viața mea vede lumina”.

Cuvintele lui Elihu au fost tot atât de înțelepte ca și cele spuse de mângâietorii lui Iov — probabil mai înțelepte; dar ele au fost numai înțelepciune umană, după câte putem deosebi noi. În capitolul 34:29 el pune întrebarea: „Dacă dă El îIehovaș pace, cine poate s-o tulbure?” Evident tânărul căuta să tragă o linie în privința criticării lui Iov, nefiind de acord nici cu Iov nici cu prietenii lui, dar străduindu-se să fie moderat în poziția sa. El L-a apărat pe Atotputernicul, pretinzând că dacă Dumnezeu n-ar fi aranjat astfel, adversitățile lui Iov n-ar fi putut veni peste el.

Lui Elihu i se părea clar că era mâna lui Dumnezeu în experiențele lui Iov. Satan n-ar fi putut trimite toate acele calamități dacă Dumnezeu n-ar fi permis. Nici omul nici îngerii, indiferent de ce rang, n-ar putea împiedica voința lui Dumnezeu. Dumnezeu, nu Iov, avea autoritate să decidă ce trebuia făcut. Numai Dumnezeu avea dreptul să aranjeze toate afacerile vieții. În același timp Elihu a arătat că Iov era mai drept decât prietenii săi; și că în timp ce el era imperfect, ca toți ceilalți, totuși na fost pedepsit pe seama acestui lucru.

O lecție dificilă pentru mulți

Creștinul poate foarte bine scoate o lecție din întrebarea lui Elihu. Deși cuvintele lui nu sunt inspirate, ele sunt totuși foarte înțelepte. Noi putem recunoaște adevărul pe care ele îl conțin — că atunci când Dumnezeu are ca scop să dea pace, liniște, tot Universul va asculta de Legile Sale și nimic nu va putea face tulburare.

Dacă noi avem dificultăți, dacă avem persecuții, dacă avem necazuri de vreun fel, să privim spre Dumnezeu. Noi să spunem: Acest lucru nu mi se putea întâmpla dacă Domnul nul permitea. Noi am intrat sub grija specială divină. Dumnezeu a promis că toate lucrurile vor lucra împreună spre binele nostru, al celor care sunt copiii Săi. Lecția încrederii este pentru noi una din acele lecții greu de învățat și de aplicat — să ne dăm seama că toate experiențele vieții sunt sub supraveghere divină și că nimic nu ni se poate întâmpla decât dacă este spre binele nostru cel mai mare. Lucrul acesta nu este adevărat acum în privința lumii, ci numai a familiei lui Dumnezeu. Curând Dumnezeu va face ca toate lucrurile să producă binecuvântări pentru lume.

În privința acestora care sunt copiii Săi toate lucrurile lucrează acum spre bine. Când suntem în dificultate, trebuie să privim cu încredere spre Domnul. Tatăl nostru ceresc dorește ca noi să exercităm credință în El. Sf. Petru ne spune că suntem „păziți de puterea lui Dumnezeu, prin credință, pentru mântuire”. De aceea, ne bucurăm mult, „cu toate că acum, dacă trebuie, suntem întristați pentru puțin timp, prin felurite încercări” și ispite. „Încercarea credinței voastre îesteș cu mult mai scumpă decât aurul care piere.” 1 Pet. 1:5-7.

Pacea falsă a multora

Există un alt mod în care unii pot avea liniște. Mulți din lume se bucură de o măsură de pace sau de odihnă de griji. Totuși ei nu sunt în cunoștință de marile adevăruri de care ne bucurăm noi, și sunt în orbire, ignoranță, superstiție, eroare, prin înșelările lui Satan. Ei au un sentiment de siguranță și confort prin influența orbitoare a erorii și a minciunii. Aceia din lume care vin în relație cu Dumnezeu sunt treziți uneori din siguranța falsă. Atunci ei câștigă pacea și odihna adevărată a inimii. Domnul spune: „Veniți la Mine, toți cei trudiți și împovărați, și Eu vă voi da odihnă”. Nici o odihnă adevărată nu se poate câștiga altfel.

Poporul Domnului are pace și odihnă a minții prin cunoașterea Planului lui Dumnezeu, prin cunoașterea Dreptății, Îndurării și Iubirii Sale și printr-o înțelegere binecuvântată că El este Dumnezeul nostru. Toate aceste lucruri ne dau pace, liniște și odihna minții. În timp ce lumea este tulburată, mai mult sau mai puțin, copiii lui Dumnezeu au o pace de care lumea nu știe, pe care lumea n-o poate nici da, nici lua. Și când toate încercările se vor sfârși, Domnul va compensa pentru toate necazurile din prezent, pentru tot ce au suferit copiii Săi. Atunci vom privi în urmă la aceste încercări și le vom considera doar necazuri ușoare, doar de o clipă. 2 Cor. 4:17.

Probe de loialitate și devotare

Când Domnul permite să vină peste noi nori grei de necaz, trebuie mai întâi să vedem dacă putem discerne vreun rău în noi înșine, care ar putea să aducă pe bună dreptate o corectare. Noi trebuie să fim bucuroși în Domnul. Dar poate nu am trăit destul de aproape de Domnul. Totuși, acești nori de necaz nu înseamnă neapărat că n-am trăit aproape de El, cum am văzut în cazul lui Iov.

La fel ne amintim de experiențele Domnului nostru Isus în grădina Ghetsimani, în noaptea dinaintea răstignirii Sale, cum le-a spus ucenicilor Săi, Petru, Iacov și Ioan: „Sufletul Meu este plin de o întristare de moarte”. Ne amintim că Dumnezeu nu I-a dat liniște, ci a îngăduit necazul ((1065)) să vină ca un mare val peste sufletul Lui. El a fost îngrijorat pentru că dorea să știe sigur dacă fusese cu totul loial, credincios și ascultător, așa cum era necesar ca să mențină favoarea Tatălui. Apostolul Pavel ne spune că Domnul nostru Isus „a adus rugăciuni și cereri cu strigăte mari și cu lacrimi către Cel care putea săL scape din moarte — și a fost ascultat”. Evr. 5:7.

Găsim că Tatăl a trimis pe îngerul Său să-I slujească iubitului Său Fiu în tristețea Sa adâncă. Imediat ce îngerul I-a dat Domnului nostru asigurarea Tatălui că fuse bineplăcut în viața și purtarea Sa, El a devenit cu desăvârșire calm. Și asigurarea aceea L-a susținut în toate experiențele grele care au urmat — procesul în fața Sinedriului, în fața lui Pilat, tratamentul din partea soldaților, drumul spre Calvar și în mijlocul procesului greu al execuției care a urmat.

Numai la urmă, fiindcă Isus trebuia să ia locul păcătosului, când Tatăl Și-a retras prezența de la El în momentul morții Sale, Domnul nostru a arătat tulburare în minte. Atunci El a strigat în agonia sufletului: „Dumnezeul Meu, Dumnezeul Meu, pentru ce M-ai părăsit?” A fost necesar ca Domnul nostru să aibă experiența despărțirii complete de Dumnezeu și a oricărei relații cu Dumnezeu, pentru a plăti pedeapsa deplină a păcatului lui Adam. Această experiență a fost chiar în ultimul moment. Tatăl ceresc a permis aceasta, fiindcă a fost necesar ca Domnul nostru să înțeleagă sensul separării păcătosului de Dumnezeu.

Noi nu considerăm că este necesar ca în fiecare caz urmașii credincioși și adevărați ai Domnului nostru să aibă o experiență asemănătoare. Noi nu suntem, cum a fost Răscumpărătorul, Răscumpărarea, Purtătorul păcatului lumii, dar n-ar fi surprinzător dacă unii ar avea experiențe asemănătoare cu cele ale Domnului nostru. Unii dintre sfinți au murit exclamând: „Năvălesc prin porțile Noului Ierusalim!”, în timp ce alții au avut experiențe la moarte mai mult ca cele ale Domnului nostru și au strigat: „Dumnezeul meu, Dumnezeul meu, pentru ce m-ai părăsit?”

Noi putem fi mulțumiți să lăsăm experiențele noastre cu totul în mâinile Celui care ne iubește și putem avea o pace interioară, calm și odihna sufletului, știind că nici o furtună exterioară nu va fi permisă decât acelea pe care Tatăl vede că vor produce în noi roadele pașnice ale dreptății, dacă suntem bine pregătiți prin ele.

Restabilirea omenirii ilustrată

În capitolele de încheiere ale cărții lui Iov, Iehova Se adresează servitorului Său mâhnit, mustrându-i îndrăzneala, cu puțina sa cunoștință, de a judeca pe Dumnezeu. Iov recunoaște aceasta și găsește pace în încrederea în Dumnezeu. Cei trei prieteni ai lui Iov însă sunt aspru mustrați de Dumnezeu. Dar când ascultă de Dumnezeu și merg la Iov și aduc o ardere de tot pentru ei, potrivit poruncii lui Dumnezeu, iar Iov se roagă pentru ei așa cum este informat mai departe, ei sunt restabiliți la favoare divină. Prosperitatea lui Iov revine imediat — prietenii lui și influența îi sunt redate; bogăția a fost exact dublată, pentru că el a avut de două ori pe atâtea turme și cirezi și cămile. De asemenea a avut același număr de fii și fiice ca înainte, iar Scripturile arată că „în toată țara nu erau femei așa de frumoase ca fiicele lui Iov”.

Sfârșitul căii lui Iov cu o Restituire generală este de neînțeles pentru aceia care n-au văzut că Planul lui Dumnezeu în Cristos prevede un „Timp de Restabilire” a tuturor lucrurilor pierdute în Adam, pentru toată oamenirea, toți aceia care le vor accepta în condițiile Noului Legământ (Fapt. 3:19-21). Dar cei care văd acest Plan pot ușor înțelege de asemenea că experiența lui Iov n-a fost numai reală, ci și tipică. El pare să reprezinte omenirea. Omul a fost întâi în asemănarea și favoarea divină, cu toate lucrurile supuse lui (Ps. 8:4-8). Din pricina păcatului lui Adam, Satan a obținut o influență în afacerile umane care a rezultat în degradare, boală și moarte. Dumnezeu însă nu Și-a părăsit de fapt niciodată creaturile și chiar acum așteaptă să fie îndurător către toți în și prin Cristos Isus Domnul nostru.