FERICE DE CEI CU INIMA CURATĂ

„Toate lucrurile sunt curate pentru cei curați; dar pentru cei necurați și necredincioși, nimic nu este curat, ci și mintea și conștiința le sunt întinate. Ei mărturisesc că Îl cunosc pe Dumnezeu, dar cu faptele Îl tăgăduiesc, căci sunt o urâciune, nesupuși și netrebnici pentru orice faptă bună.” „Păzește-ți inima mai mult decât orice este de păzit, căci din ea ies izvoarele vieții.” Tit 1:15,16; Proverbe 4:23.

R 5746 W. T.15 august 1915 (pag. 245-247)

Primul nostru text este o acuzare extrem de severă. Contextul pare să sugereze că apostolul Pavel se adresa unora care se identificau într-un sens cu Cauza lui Dumnezeu, dar ale căror doctrine și fel de viață erau în opoziție cu Mesajul Evangheliei. Nu putem fi siguri dacă el se referea la evreii necredincioși sau la cei care cel puțin pe dinafară deveniseră urmași ai lui Cristos. El se referea, în orice caz, la cei care pretindeau că-L cunoscuseră pe Dumnezeu, fie că-L cunoșteau prin Lege sau prin Evanghelie. Limbajul pare să implice că aceștia erau defăimători. Ei puteau găsi greșeală în orice — nimeni nu putea face nimic tocmai corect, nici o doctrină nu era corectă. Cu toții am întâlnit oameni cu acest caracter — oameni care nu văd nimic curat, nimic bun, nicăieri, și care tot timpul acuză pe alții.

Afirmația apostolului este foarte puternică, foarte convingătoare — „Toate lucrurile sunt curate pentru cei curați, dar pentru cei necurați și necredincioși nimic nu este curat”. Prin aceste cuvinte înțelegem că el a vrut să spună nu că cel curat n-ar putea găsi literalmente nimic necurat, nici că cel necurat n-ar putea găsi nimic curat, dar că acest lucru este adevărat într-un sens larg, ge-neral. Cei care ei înșiși sunt curați pot vedea dreptate în Legea divină și în aranjamentul divin. Ei pot vedea inimile sincere, curate ale celor „micuți” ai lui Dumnezeu, în ciuda slăbiciunilor cărnii decăzute. Dar cei necredincioși devin întinați, conștiințele lor devin denaturate, așa încât ei nu sunt capabili să vadă pe nimeni și nimic într-o lumină potrivită. Ei au îngăduit gândurilor rele să le intre în minte și să rămână acolo — suspiciuni, presupuneri rele, cum ar fi, „Orice om își are prețul lui. Orice om poate fi cumpărat. Nu este vreunul care să fie cinstit”, și tot felul de asemenea lucruri. Ei judecă pe alții mai mult sau mai puțin după ei înșiși.

Nu numai mințile acestora devin corupte, nevăzând nimic curat, nimic bun, nimic drept în alții, dar și conștiințele lor devin întinate. La început conștiința unuia ca aceștia i-a condamnat într-o oarecare măsură. Dar treptat, dacă ei cedează acestei atitudini greșite, conștiințele lor devin corupte și nesimțitoare, astfel încât ei nu-și dau seama că ocolesc adevărul, că judecă greșit, nu văd cât de nedrepți, necurați și orbi au devenit. „Ei mărturisesc că Îl cunosc pe Dumnezeu” spune apostolul — știind ceva într-un mod intelectual despre Planul și Cuvântul Său — „dar cu faptele Îl tăgăduiesc”. Faptele lor sunt contrare Cuvântului lui Dumnezeu, care învață că toți trebuie să caute să facă tot binele pe care-l pot face, să vadă tot binele pe care-l pot vedea și să facă judecată generoasă altora.

((474))

CÂRCOTAȘI, ACUZATORI AI FRAȚILOR

Aceștia întinați Îl neagă pe Dumnezeu, Îl tăgăduiesc prin faptele lor — după cum declară Sf. Pavel, ei sunt „o urâciune și nesupuși” lui Dumnezeu, umblând contrar instrucțiunilor Lui. Acest lucru este într-adevăr o urâciune — după ce L-ai cunoscut pe Domnul să umbli într-o direcție opusă, să nu ții seama de sfatul Lui. Aceștia sunt „netrebnici pentru orice faptă bună”. Ei nu înfăptuiesc nimic bun, ci chiar opusul; totuși ei găsesc vină la toți ceilalți.

Apostolul nu spune aici că aceștia au devenit în mod necesar imorali și josnici prin aceea că s-au îngropat în tot felul de păcate și vicii. Nu trebuie să citim în cuvintele lui mai mult decât este acolo. Dar el spune că în ceea ce privește orice lucrare bună ei o vor întina, o vor prejudicia. Ar fi mai bine ca ei să stea cu totul deoparte de lucrarea Domnului. Ei au permis spiritului amar să lucreze în ei până când totul ia culoarea propriilor lor minți. Ei nu recunosc în ce măsură sunt nejuști, nedrepți, în gândurile lor, faptele lor, purtarea lor. Sunt defăimători față de orice lucrare bună.

Aici sunt lecții de avertizare pentru noi toți, ca nu cumva să fim duși în rătăcire de spiritul celui rău și să devenim simpli cârcotași, acuzatori ai fraților — nefolosindu-ne timpul, mâinile, picioarele, limbile pentru facerea de bine, pentru binecuvântarea și zidirea fraților, ci mai degrabă pentru a dărâma. În măsura în care cineva face aceasta, este fără valoare, da, mai mult decât fără valoare, pentru Domnul și Cauza Sa.

NECESITATEA PĂZIRII INIMII

„Păzește-ți inima mai mult decât orice, căci din ea ies izvoarele vieții”, îndeamnă Înțeleptul. Gândul întrupat în acest îndemn este de cea mai mare importanță. Cu adevărat acestea sunt cuvinte de înțelepciune! După cum inima este poate cel mai important organ al corpului uman, tot așa cuvântul „inimă” este folosit aici în mod figurativ pentru a reprezenta centrul afecțiunilor minții umane. Implicația este că inima are nevoie de pază. Sunt multe lucruri care pot să distragă, să tragă deoparte, să ne rătăcească. Nu doar povara afacerilor, ci și orientarea lumii în general și a cărnii noastre decăzute tind să tragă inima de la dreptate, de la serviciul lui Dumnezeu, de la curăție, iubire și bunătate față de alții.

Marele Adversar își dă și el ajutorul în încercările de a denatura. Inima — voința, afecțiunile — fiecărei ființe umane trebuie să fie credincioase lui Dumnezeu și dreptății. Așa a fost făcută la început. După cum acul magnetic se întoarce spre pol, tot așa inima omului trebuie să se întoarcă spre Domnul. Orice este contrar reprezintă o condiție păcătoasă, denaturată, pervertită. Dar de fapt păcatul a ajuns ferm implantat în natura umană decăzută. În timpul acestor lungi secole de păcat mulți oameni s-au străduit să-și păzească inimile drepte în fața lui Dumnezeu. Dar după ce și le-au îndreptat, majoritatea n-au reușit să rămână în acea stare, să-și păstreze inima în iubirea lui Dumnezeu, s-o păzească pentru a nu merge pe căi greșite, pentru a nu ajunge într-o stare greșită.

De multe ori avem greutăți în a ne stăpâni corpurile. Există pofte ale cărnii care necesită veghere constantă. Limba are nevoie de pază constantă. În timp ce trebuie să veghem la toate aceste lucruri cu atenție, totuși cel mai important lucru de vegheat este inima, pentru că toate tendințele noastre rele acolo își au resortul principal. „Omul bun scoate lucruri bune din comoara lui bună; dar omul rău scoate lucruri rele din comoara lui rea.” Noi ar trebui să fim mereu vigilenți să vedem ca inima noastră să fie păstrată curată, sinceră. Dacă găsim acolo impurități, trebuie cu rugăciune să luptăm împotriva lor și să le corectăm. Trebuie să ne păstrăm mințile pline cu ceea ce este curat, vrednic, asemenea lui Dumnezeu.

Ca și copii ai lui Dumnezeu am învățat că singura cale de a avea inimile corecte față de Tatăl nostru este prin Domnul Isus Cristos. Am venit la Dumnezeu prin Cristos și astfel am devenit fiii Lui, primind Spiritul Său sfânt. Atunci avem o nouă influență, o nouă fântână deschisă pentru inimă, care-i schimbă cursul, care-i îndulcește curentul de ieșire. De atunci înainte iubim dreptatea și urâm nedreptatea. Dacă este vreo schimbare de la aceasta cândva, trebuie să căutăm să fim aduși imediat înapoi în acord cu Spiritul Domnului. Noi avem nevoie să ne ținem inimile continuu sub cercetare, așa încât să putem rămâne în părtășie intimă cu Tatăl și cu Domnul nostru Isus.

„Căci din ea (inimă) ies izvoarele vieții” a spus Solomon. De la acest organ — inima — este pompat sângele spre toate părțile corpului. Corpul este astfel dependent de inimă în privința puterii lui, vitalității lui, a însăși vieții lui. Trupul ar fi mort dacă inima n-ar propulsa continuu sângele în organism. Astfel izvoarele vieții noastre trupești pornesc de la inimă în fiecare zi, chiar în fiecare clipă. În fiecare zi iese fie viață puțină, fie viață multă. La fel este și cu sediul afecțiunilor noastre — la fel este și cu voința noastră. Toți cei care vin în contact cu noi zi de zi sunt influențați spre bine sau spre rău prin spiritul pe care-l manifestăm. Este foarte important ca toată purtarea noastră în viață să fie sub conducerea potrivită a unei inimi curate — vegheate cu grijă și păstrate sub inspecție, așa încât astăzi începând ziua, un izvor bun să iasă din inima noastră către alții. Astfel vom fi plăcuți Domnului și ne va socoti „copii dragi”. Astfel mințile și conștiințele noastre vor fi păzite neîntinate.

((475))

REZULTATUL FINAL — VIAȚĂ SAU MOARTE

Dar mai este încă un sens, un sens vital, în care izvoarele vieții sunt din inimă. Dumnezeu ne-a informat că deși El a condamnat rasa la moarte, a făcut pregătire pentru o viață viitoare și veșnică pentru toți. Și condițiile pe care cineva poate avea această viață veșnică sunt expuse în Scripturi. Ele ne spun despre anumite lucruri care trebuie făcute. Pentru noi care am fost chemați și am acceptat acum este important să facem tot ce suntem în stare să facem, pentru că prin natură avem păcatul înrădăcinat în carnea noastră. Asemenea tuturor din rasa lui Adam, noi suntem prin natură imperfecți prin căderea lui; dar Domnul ne informează că dacă devenim copii ai Lui, El ne va judeca după inimă — după voința noastră, după intenția noastră, dorința noastră, eforturile noastre. De aceea, când ne gândim la gloriosul premiu, trebuie să ne amintim că rezultatul final al acestei chestiuni, hotărârea finală, va depinde întru totul de felul în care am îndeplinit condițiile. Este ca și la o curte de judecată, în care juriul este legat prin jurământ să decidă care va fi verdictul — fie în favoarea unei părți, fie în favoarea celeilalte. În cazul nostru va fi un rezultat, o hotărâre, pentru care nu va mai fi nici un recurs.

Lumea va fi în proces de judecată în Veacul viitor, dar Biserica lui Cristos este acum în proces — de când sunt concepuți de Spiritul sfânt. Noua viață este în proces de judecată. Noua noastră inimă se află în fața barei de judecată divină. Acea inimă nouă, deci, necesită păstrare foarte atentă, deoarece izvoarele vieții veșnice sau ale morții veșnice sunt legate de ea. Speranțele noastre nu sunt dependente de un corp perfect; unii ar putea avea un trup bolnav, unii ar putea avea o dispoziție naturală binevoitoare, iar alții nu. Dar corpurile noastre vechi sunt socotite moarte din momentul în care devenim Noi Creaturi, iar Noua Creatură este responsabilă de controlul corpului după cea mai bună capacitate a sa. Aceste inimi noi trebuie să fie păstrate loiale lui Dumnezeu, principiilor dreptății, adevărului, echității — loiale Legământului nostru. Dacă nu reușim să cultivăm cum se cuvine caracterul asemenea lui Cristos, dacă nu reușim să ne păstrăm în acord cu Domnul, atunci nu ne vom dezvolta niciodată ca Noi Creaturi în Cristos. Și când vin încercările decisive, vom fi aflați necorespunzători.

Domnul a promis să dea binecuvântarea gloriei, onoarei, nemuririi, moștenirii împreună cu Isus acelora care în timpul Veacului Evanghelic ajung la asemănarea caracterului Său. Și acea asemănare de caracter cu Dumnezeu va demonstra loialitatea noastră față de principiile dreptății și față de voința divină. În cazul Domnului nostru Isus, El a fost dispus, bucuros să jertfească totul pentru a face voia Tatălui. La fel trebuie să fie cu toți care vor fi numărați împreună cu Cristos. Izvoarele, rezultatele vieții noastre sunt aici. Dumnezeu ne spune nouă, ca și urmași ai lui Cristos, ca ucenicii Săi declarați: „Am pus înaintea ta viața și moartea, binecuvântarea și blestemul. Alege viața ca să trăiești”. Viața este binecuvântarea; moartea este blestemul. Pe tot parcursul Bibliei este menținut acest gând — că darul lui Dumnezeu este binecuvântarea vieții veșnice și că „plata păcatului” este blestemul morții — nu chinul.

Așadar pentru creștin rezultatul vieții noastre de aici de pe pământ este viața veșnică, dacă suntem credincioși. Nereușind să câștigăm viața veșnică, vom merge în moarte — Moartea a Doua; pentru că dacă nu suntem credincioși față de principiile dreptății și față de ocaziile acordate nouă în această încercare pentru viața veșnică care ne-a venit în Veacul Evanghelic, nu mai rămâne nici o ocazie viitoare pentru noi. Aceste cuvinte se aplică la aceia care într-adevăr au devenit copii ai lui Dumnezeu, care au gustat din „darul ceresc”. Cât de important este deci să ne păzim inimile sincere, credincioase, neîntinate!

REZULTATUL FINAL AL VIEȚII DIFERĂ ÎN GRAD

Printre cei în cazul cărora rezultatul va fi viața veșnică vor exista grade diferite cu privire la gradul de onoare și binecuvântare. După cum ilustrează apostolul aceasta, „Căci chiar o stea se deosebește în strălucire de altă stea. Așa este și învierea morților” — așa va fi cu cei care au o parte în Întâia Înviere. Unii vor avea o glorie mai strălucitoare în Împărăție decât alții. Am putea spune că vor exista rezultate diferite — onoare mai mare și onoare mai mică. După cum se arată în altă parte în Scripturi, sunt două clase care vor câștiga viață veșnică pe planul spiritual de existență. Mulți vor fi din marea mulțime, unii vor fi din Turma Mică, Mireasa lui Cristos. Unii vor atinge planul cel mai înalt, nemurirea; dar mai mulți vor primi viață asemănătoare cu cea a îngerilor, pe plan spiritual mai jos.

Astfel vedem înțelepciunea îndemnului scriptural, că inima are nevoie de atenție constantă, pentru că de ea sunt legate rezultate atât de importante, vitale. Și vedem înțelepciunea avertizării legate de pericolul permiterii minții și conștiinței să devină întinate și necurate. Unii ar putea spune: „Voi fi foarte atent la orice cuvânt voi spune”. Până aici foarte bine. Dar a ne păzi limba n-ar fi suficient ca să ne dea viață veșnică; pentru că inima ar putea fi foarte diferită de limbă în unele cazuri. Cineva ar putea fi în stare să vorbească foarte liniștit și totuși să aibă o inimă înșelătoare, necurată. Din nou, cineva ar putea spune, „Îmi voi veghea trupul și nu voi păcătui cu el”. Dar aceasta n-ar fi destul. Trebuie să coborâm până la sursă. Domnul se uită la dorințele, intențiile inimii, la poporul Său. Aceasta are nevoie de veghere specială, pentru că inima este câmpul de bătălie, atât de mari sunt rezultatele din ea — viață sau moarte. Dacă va fi viață, atunci dorim să avem locul cel mai înalt pe care Dumnezeu este dispus să ni-l dea. Și va fi al nostru prin împlinirea condițiilor.