„ISUS ÎNSUȘI S-A APROPIAT”

Luca 24:13-35

„Hristos a murit! Ba mai mult, El a și înviat.” Rom. 8:34 .

R 5415 W. T. 1 martie 1914 (pag. 74-76)

Astăzi vom studia una din cele mai izbitoare arătări ale lui Isus ucenicilor Săi după înviere. Dimineața devreme în ziua învierii Sale, El S-a arătat femeilor care veniseră cu mirodenii să-I îmbălsămeze trupul. Ele au comunicat sfântului Petru și sfântului Ioan că Domnul fusese cu ele. Acești doi apostoli foarte energici s-au luat la întrecere să ajungă la mormânt în grabă. Dar au văzut doar mormântul gol.

Ucenicii lui Isus au fost uluiți, nedumeriți. Deși le spusese că va fi răstignit și că va învia din morți a treia zi, ei nu înțeleseseră învățătura. Chiar și după ce au auzit despre învierea Lui, se pare că numai anevoios au făcut legătura cu ceea ce le spusese mai înainte.

După-masă, doi dintre ei mergeau spre casă discutând dezamăgirea lor în legătură cu Isus — cum în loc să devină un mare împărat fusese răstignit și speranțele lor de a fi asociați cu El în demnitate și onoare se spulberaseră. Isus Se dovedise înșelător, spre satisfacția conducătorilor lor. Faptul că fusese răstignit părea să stabilească chestiunea că nu putea să fie Mesia, așa cum declarase El și cum crezuseră ei.

Nu se poate presupune că Isus este încă tot de carne

În timp ce ei discutau astfel, Isus i-a ajuns din urmă. Ei nu l-au cunoscut, din cauza schimbării învierii Sale. Apostolul Petru ne spune că El a fost „omorât în trup, dar făcut viu în duh”. Înțelegem aceasta în lumina explicației date în legătură cu învierea Bisericii. Apostolul Pavel spune: „Este semănat în necinste și înviază în slavă; este semănat în slăbiciune și înviază în putere; este semănat trup natural și înviază trup duhovnicesc” (1 Cor. 15:42-44). Și, desigur, dacă Biserica va avea o astfel de schimbare a învierii pentru a fi ca Domnul ei, El trebuie să fi avut chiar o astfel de schimbare.

Aceeași idee este dată iarăși prin declarația apostolului Pavel: „Toți vom fi schimbați, într-o clipă, într-o clipeală din ochi”, căci „nu pot carnea și sângele să moștenească Împărăția lui Dumnezeu”. Schimbarea pe care o va avea Biserica pentru a fi potrivită pentru Împărăția lui Dumnezeu este aceeași schimbare pe care a avut-o Isus când a fost înviat dintre cei morți, un Spirit dătător de viață — nemaifiind om.

Titlul Domnului nostru, „Fiul Omului”, încă Îi aparține, întocmai cum încă Îi aparține și titlul „Cuvântul lui Dumnezeu”, Logosul. Când Logosul a fost făcut trup, identitatea Sa nu s-a pierdut. În privința experiențelor umane ale Domnului nostru citim: „Mi-ai pregătit un trup” — pentru suferința morții (Evr. 10:5-10). Când a împlinit acel scop, nu a mai avut nevoie de natura umană, ci așa cum le spusese mai dinainte ucenicilor Săi, S-a înălțat unde fusese înainte — pe plan spiritual, la natura spirituală, iar mai târziu, chiar în cer.

A presupune că Isus este ființă de carne în Cer, purtând rănile și cicatricile toată eternitatea și fiind înconjurat de ființe spirituale pe un plan mai înalt decât cel uman, înseamnă a presupune că de fapt Tatăl nu L-a înălțat iarăși la gloria pe care a avut-o cu Dumnezeu înainte de a fi lumea (Ioan 17:5), și acest lucru nu poate fi presupus. Prin urmare, trebuie să avem în minte că Scripturile, care arată că Tatăl L-a înălțat mult pe Răscumpărătorul, nu numai restabilindu-L pe planul ființei spirituale, mai presus decât cel uman, ci și L-a înălțat „mai presus de orice domnie, de orice stăpânire, de orice putere, ... și de orice nume care se poate numi”. Filip. 2:9-11; Efes. 1:20-23.

Isus „S-a prezentat”

Sf. Luca declară că Isus S-a prezentat viu după învierea Sa (Fapt. 1:3). Mai spune despre El că Sa arătat. Narațiunea arată că ambii termeni sunt justificați de fapte. El S-a arătat și a dispărut. S-a prezentat unora și nu altora, și în mai multe feluri a arătat faptul că o mare schimbare avusese loc cu El după cele trei zile. S-a arătat și S-a prezentat nu numai în diferite forme, în diferite corpuri, deosebite unele de altele, ci și în diferite veșminte. Apoi, de asemenea, când El dispărea brusc, dispăreau și veșmintele.

Când spunem că Isus, o Ființă spirituală, Sa materializat, nu trebuie să înțelegem că suntem de acord în vreun fel cu clasa numită spiritiști, care produc materializări ale morților. Dacă dorim o ilustrație, să mergem înapoi la relatarea biblică despre felul în care Isus, când a fost Logosul — înainte de a I se fi schimbat natura ((1039)) de la spirituală la umană — i S-a arătat lui Avraam însoțit de doi îngeri. Citim că Domnul și doi îngeri au mâncat și au vorbit cu Avraam, care nu-i cunoștea, dar „a găzduit, fără să știe, pe îngeri”, până când, în cele din urmă, li s-a dezvăluit identitatea.

Întocmai cum a fost cu cei doi ucenici în drum spre Emaus: Străinul care i-a ajuns din urmă ia întrebat compătimitor: De ce arătați și vorbiți așa de trist? Ei și-au deschis inimile în fața Lui, uimiți că El nu știa. I-au spus despre Isus Nazarineanul, un Profet puternic în fapte și în cuvinte înaintea lui Dumnezeu și a întregului popor; și ei I-au explicat cum preoții cei mai de seamă și conducătorii L-au predat și L-au răstignit. I-au explicat că dezamăgirea lor era dublă, nu numai prin aceea că pierduseră un Prieten, ci și că speranța lor că El era Mesia care să răscumpere pe Israel fusese zdrobită. Ei au continuat să-I spună despre evenimentele chiar din acea dimineață — că unele dintre femeile lor găsiseră mormântul gol și văzuseră îngeri, care au spus că El era viu etc.

Aceasta I-a dat lui Isus ocazia pe care o căuta — să le explice ucenicior Săi în liniște, fără emoții, că experiențele pe care le avuseseră erau parte din Planul Divin. El le-a spus: „O, nepricepuți și zăbavnici cu inima ca să credeți tot ce au spus prorocii!” El a declarat că era necesar să sufere astfel pentru a intra în slava Sa, că fără astfel de suferință nu putea niciodată fi Împăratul Slavei, cu putere de a binecuvânta și a restabili omenirea, curând. Fapt. 3:19-21.

Apoi El a început să le arate din scrierile lui Moise și a tuturor profeților ce prezisese Dumnezeu în privința experiențelor lui Mesia. Probabil că le-a amintit cum Isaac fusese oferit de jertfă de către Avraam, explicându-le că Avraam a simbolizat pe Tatăl ceresc, iar Isaac pe Sine Însuși; și că jertfa, chiar dacă n-a fost făcută până la capăt, a reprezentat moartea Sa așa cum a avut loc, viața ulterioară a lui Isaac reprezentând învierea lui Isus pentru a fi cu Tatăl Său din nou.

Fără îndoială că le-a spus despre stânca lovită, din care a țâșnit apă, că acea stâncă L-a reprezentat pe El, care trebuia să fie lovit pentru a da lumii care moare Apa Vieții. Fără îndoială le-a spus cum Moise a înălțat șarpele în pustie, și le-a explicat că șarpele reprezenta păcatul; și că El, fiind răstignit, a fost făcut să ia locul păcătosului, pentru ca păcătosul, prin credință, să poată fi făcut drept în ochii lui Dumnezeu prin jertfa Răscumpărătorului.

Fără îndoială le-a explicat jertfa din Ziua Ispășirii, în care vițelul, care a murit, Îl reprezenta pe El în carne, și în care, marele preot, care era viu și care intra în Sfânta Sfintelor și stropea cu sânge pentru iertarea poporului, de asemenea Îl reprezenta pe El, Ființă spirituală, care după înviere va merge în cer și în cele din urmă va oferi deplina ispășire pentru păcat în folosul lumii, și va veni iarăși, la a Doua Sa Venire, ca să binecuvânteze pe aceia pentru care a murit.

Le „deschidea Scripturile”

Fără îndoială că El le-a explicat în privința mielului de paști — că Îl simboliza pe El Însuși, „Mielul lui Dumnezeu, care ridică păcatul lumii”. Putem presupune că El a continuat cu Psalmii, Isaia și alți profeți, explicând toate pasajele profetice referitoare la suferințele lui Cristos și la gloria care va urma. Nu este de mirare că acei ucenici au declarat apoi că le ardea inima în ei în timp ce le deschidea Scripturile!

Așa cum ucenicii timpurii au fost împrospătați cu Mesajul harului lui Dumnezeu și cu împlinirea făgăduințelor Sale, la fel va fi cu toți urmașii lui Isus. Domnul a declarat profetic: „Poporul Meu piere din lipsă de cunoaștere”. Evident, nu poate fi decât o viață și o experiență creștină nedezvoltate dacă Cuvântul lui Dumnezeu nu este înțeles și asimilat. De aceea avem îndemnurile lui Isus și ale apostolilor că poporul lui Dumnezeu trebuie să crească în har și în cunoștință, trebuie să cerceteze Scripturile etc. Cei care sunt reci și indiferenți să se alăture celor care sunt deprimați și descurajați, venind la Învățătorul după „hrană la timp cuvenit”. Aceștia în mod sigur nu vor fi respinși cu mâna goală de către Cel care a spus: „Căutați și veți găsi; bateți și vi se va deschide”. Și în măsura în care-și vor găsi inimile arzând în ei, dându-și seama de împlinirea făgăduințelor lui Dumnezeu în trecut, în acea măsură vor dezvolta credință în împlinirea acelor făgăduințe care se referă la viitor.

Isus li S-ar fi putut arăta ucenicilor altfel decât a făcut-o. În loc de a li Se arăta ca grădinar și călător etc., în diferite forme, și apoi a dispărea după comunicarea cu ucenicii Săi, El ar fi putut să facă așa cum a făcut cu Saul din Tars, ultimul căruia i S-a arătat. După cum citim: „După ei toți, ca unuia născut înainte de vreme îsubsol, Cornilescu Revizuităș mi S-a arătat și mie” (1 Cor. 15:8). Cei concepuți de Spiritul sfânt acum, se vor naște din Spirit la înviere. Atunci ei vor fi ființe spirituale, ca Răscumpărătorul, Îl vor vedea așa cum este și Îi vor împărtăși slava. Acela va fi timpul potrivit pentru toți urmașii Săi să-L vadă așa cum este, nu cum a fost. 1 Ioan 3:2.

Dar Saul din Tars L-a văzut astfel ca o Ființă spirituală, „a cărei strălucire întrecea pe cea a soarelui” la amiază — L-a văzut înainte de timp. Efectul a fost dezastruos pentru ochii lui și s-a cerut o minune pentru a-și recăpăta vederea. Chiar și atunci, se pare că un anumit neajuns a fost permis să-i fie un spin în carne până în ziua morții, ca o amintire a îndurării lui Dumnezeu față de el și ca să-l țină umilit în legătură cu misiunea sa plină de putere. 2 Cor. 12:7

((1040))

„L-au recunoscut, dar El S-a făcut nevăzut”

Când călătorii au ajuns la Emaus, Isus, după ce ei au insistat, le-a acceptat ospitalitatea. Avem toate motivele să prespunem că dacă n-ar fi insistat, El nu S-ar fi oprit; căci „S-a făcut ca și cum ar merge mai departe”. Și așa este încă; El nu li se impune ucenicilor Săi. Mai degrabă ne încurajează să recunoaștem nevoia noastră de El și să cerem ca să căpătăm, pentru ca bucuria noastră să fie deplină. Așa a fost și cu acei frați la Emaus. Ei au apreciat ce au învățat. „Niciodată n-a vorbit vreun om ca Omul acesta.” Dacă le-a dat atâta bucurie spirituală, ei sau bucurat să-I arate orice amabilitate posibilă; și poate că aceasta putea da și alte ocazii de conversație.

Așa a fost. Când s-au așezat la cină, oaspetele lor a adoptat ceva din felul de a Se purta al lui Isus; și felul în care a cerut binecuvântarea asupra hranei le-a amintit, evident, de Isus. Ochii înțelegerii lor au început să se deschidă. Imediat și-au dat seama că nimeni în afară de Învățătorul lor n-ar fi putut să le țină o lecție ca aceea de care s-au bucurat în călătorie. Și astfel împlinindu-Și scopul materializării, S-a făcut nevăzut imediat dinaintea lor — cu îmbrăcăminte cu tot — instantaneu.

Bucuria lor a fost prea mare ca să le permită să doarmă. Trebuiau să se grăbească să ducă veștile celorlalți ucenici. Așa că s-au întors la Ierusalim și acolo i-au găsit pe ceilalți bucurându-se de faptul că Domnul i Se arătase lui Simon Petru. Apoi cei doi au spus povestea experienței lor; și credința, speranța și bucuria au început să crească în inimile lor.

Cine nu poate vedea că felul de arătare a Domnului după înviere a fost în orice privință cel mai bun! Dacă li S-ar fi arătat multora sau tuturor cum i S-a arătat lui Saul din Tars mai târziu, ei ar fi fost dezorientați, șocați. N-ar fi putut atât de bine să identifice „strălucirea care o întrecea pe cea a soarelui” la miezul zilei, cu Învățătorul lor, Isus. Chiar dacă o voce din cer declarase faptul învierii Sale, Isus n-ar fi avut aceeași ocazie să explice minții lor profețiile; iar ei perturbați și emoționați, n-ar fi putut să primească instrucțiunea atât de bine.

Trebuie amintit că din mai puțin de zece arătări în timpul celor patruzeci de zile între învierea Domnului și înălțare, S-a arătat numai de două ori într-o formă asemănătoare cu cea pe care o văzuseră ei și care purta semnele răstignirii; și că în ambele ocazii S-a arătat în timp ce ușile erau închise și apoi S-a făcut nevăzut în timp ce ușile erau tot închise, pentru ca urmașii Săi să poată învăța o lecție dublă:

(1) Că El nu mai era mort, ci viu, înviat;

(2) Că El nu mai era carne, ci Spirit — „Căci Domnul este Duhul”.