SFATURI PASTORALE ÎN LEGĂTURĂ CU RUGĂCIUNEA ȘI ADUNAREA DE EXPERIENȚE

R 5384 W. T. 15 ianuarie 1914 (pag. 20-22)

Noua Creație are nevoie de o adunare specială de felul celor devoționale o dată pe săptămână pentru rugăciune și împărtășirea experiențelor. Credem că prietenii vor găsi foarte folositor să rezerve cel puțin o seară pe trimestru pentru o adunare de rugăciune într-un sens foarte general. Sugestia noastră este ca seara de miercuri de la mijlocul trimestrului să fie aleasă pentru acest scop. Această adunare să fie dedicată răgăciunii mai degrabă decât împărtășirii experiențelor. Adunarea poate fi deschisă cu rugăciune din partea celui care conduce, care apoi ar putea solicita două sau trei rugăciuni. Apoi ar putea citi textul săptămânii și să-l comenteze cam trei minute; sau dacă adunarea ar fi foarte mică, să-l comenteze cam cinci minute; dacă numărul ar fi foarte mare, cam două minute. Lungimea comentariului să fie după mărimea adunării.

Apoi conducătorul ar putea spune: Aceasta este seara pe care am ales-o să fie în mod special pentru serviciu de rugăciune. Cu toții am constatat fără îndoială că este un privilegiu special pentru creștin să-L adore pe Domnul, să-I ofere rugăciune, laudă. Cu inima credem, cu gura mărturisim. În acest serviciu nu dorim să numim, dar dorim ca toți cei prezenți să participe. Dacă aveți numai câteva cuvinte, nu contează. De fapt, mai degrabă am încuraja gândul ca rugăciunea să nu fie prea lungă. Acum vom da ocazia la trei să se ridice — doi frați și o soră; după aceea vom cânta o cântare; după ((1090)) cântare vom avea încă o ocazie de rugăciune — un frate și o soră (potrivit componenței adunării), și astfel toți vor avea ocazia.

Găsim că poporul Domului primește o mare binecuvântare prin exercitarea privilegiului rugăciunii. Ei trebuie să fie încurajați, căci mulți dintre ei nu au avut astfel de încurajare în experiențele de dinainte ale vieții lor.

Credem că o dată pe trimestru pentru serviciu special de rugăciune ar servi mai bine acest scop decât o dată pe lună. Mai mult decât o dată pe trimestru s-ar dovedi obositor, și dacă în vreo adunare s-a urmat astfel de aranjament, recomandăm să fie schimbat.

Un model de adunare pentru împărtășirea experiențelor

De regulă adunarea de la mijlcul săptămânii să fie pusă deoparte pentru laudă și experiențe. După cum s-a spus mai înainte, creștinul are nevoie de o adunare devoțională specială, cu ocazii de a-și relata experiențele. Mărturisirea experiențelor proaspete este foarte folositoare. Tot poporul Domnului are încercări și greutăți, și prin auzirea experiențelor altora învățăm să compătimim unii cu alții.

Astfel de adunări să înceapă cu o cântare sau două, urmate de una sau mai multe rugăciuni scurte. Fratele care deschide adunarea cu rugăciune să fie instruit dinainte ce să facă și ce să nu facă. Rugăciunea de deschidere să fie numai o cerere pentru binecuvântarea divină asupra inimilor și minților celor adunați, ca ei să fie în starea corectă pentru a primi binecuvântarea Domnului.

Să presupunem că textul pentru acea seară spune: „Smeriți-vă sub mâna cea tare a lui Dumnezeu, pentru ca, la timpul potrivit El să vă înalțe”. Conducătorul va spune ceva cam așa: Textul nostru pentru această săptămână spune astfel (aici citește textul) ... Se pare că în ochii lui Dumnezeu calitatea umilinței este una din cele mai importante calități pe care trebuie să le posede cineva din poporul Său. Toată Scriptura pare să indice faptul că atunci când avem smerenie suntem plăcuți în ochii lui Dumnezeu; și dacă nu am avea această calitate n-am putea fi niciodată potriviți pentru împărăție. Putem vedea și înțelepciunea acestei cerințe, căci dacă Dumnezeu ar ridica la o poziție înaltă pe cei care nu sunt smeriți, aceasta ar duce la alte dificultăți în cer.

Putem vedea că Satan n-a fost supus în mod cuvenit lui Dumnezeu. După ce a ajuns în această stare mândră, probabil că s-a gândit că el poate face mai bine decât Dumnezeu; și în străduința lui de a arăta ce poate face, și-a atras propria sa cădere și a dus familia umană în păcat și moarte. Nu este de mirare deci că Dumnezeu I-a cerut lui Isus să arate că El S-a supus voinței Tatălui. Vedem cursul lui Isus în această chestiune și cum Tatăl L-a înălțat după aceea. Noi trebuie să ne supunem la tot ce aduce providența lui Dumnezeu. „Smeriți-vă deci sub mâna cea tare a lui Dumnezeu, pentru ca, la timpul cuvenit El să vă înalțe.”

Acum, dragi prieteni, poate aveți să ne spuneți ceva din experiențele voastre din această săptămână, în legătură cu smerenia, sau cu opusul ei — mândria. Acesta să nu fie un comentariu din Scripturi. Noi știm deja ce înseamnă textul. Vrem să ne spuneți ceva din experiențele voastre personale. Ce experiențe ați avut care să ajute să vi se imprime această scriptură în minte? Să vedem puțin din experiența voastră personală. Vom începe cu fratele A, apoi vom trece la sora B, iar apoi vom trece alternativ la câte doi din fiecare parte a sălii și astfel vom continua. Vrei să ne spui experiența ta, frate?

Cum să obținem efect dublu?

Urmând această metodă de a numi pe unul dintr-o parte pe altul din cealaltă, putem obține efect dublu. Dacă mărturisirea începe de la un capăt, unii care sunt departe ar putea gândi: O, mai este mult până îmi vine rândul! Dar dacă se adoptă metoda de a numi pe unul de aici, pe altul de dincolo, de dincolo și de aici, toți sunt mai atenți și-i menține treji asupra subiectului.

Când noi înșine conducem o adunare de experiențe, ne gândim la faptul că vrem să înceapă cu o mărturisire bună și să se sfârșească cu una bună. Așa că începem cu unul care va face o mărturisire bună, cu totul stimulatoare, și astfel va da o pornire bună la început. Când cântăm cântarea de deschidere, avem în minte pe fratele cutare sau pe sora cutare cu care să începem sau să încheiem. Și astfel ne asigurăm să avem un început bun și un sfârșit bun.

Dacă la mijlocul serviciului sunt unii care par să se poticnească puțin și nu știu cum să procedeze, noi spunem: Înțelegem deci, frate (sau soră), că experiența ta a fost așa. Noi vom lua ceea ce am prespune că este gândul lui și-l vom exprima, dacă gândim că el nu-l poate duce la bun sfârșit. Trebuie să fim capabili să facem aceasta. Orice conducător trebuie să fie capabil să facă aceasta și astfel să-l încurajeze cu blândețe.

Vom fi atenți să nu spunem ceva atât de diferit de ideea lui, încât fratele sau sora să zică: O, nu este deloc așa! Dar încercăm să exprimăm gândul lui așa încât să zică: Fratele Russell îmi înțelege gândul! Dar dacă am avea o figură acră și n-am spune nimic, fratele (sau sora mai ales) s-ar putea simți prea descurajați ca să mai încerce data viitoare, gândind că ar fi mai bine să tacă.

Într-o adunare de experiențe, unde sunt șaizeci până la o sută prezenți, nu este cea mai bună ocazie pentru o adunare foarte folositoare. Cel mai bun număr ar fi între doisprezece și cincisprezece. Atunci este varietate suficientă și timpul n-ar fi prea lung, totuși ar fi destul pentru toți să-și spună experiențele.

Dacă primul care ia cuvântul are o idee sau un curs de acțiune greșit, el ar putea spune: În această ((1091)) săptămână am avut o convorbire cu un predicator care gândește că știe mult din Scripturi — i-am pus câteva întrebări la care n-a putut răspunde și toți au văzut că n-a putut răspunde!

Conducătorul i-ar putea spune: Frate, n-am nici o îndoială că ai vrut să faci bine, dar nu sunt sigur dacă ai procedat înțelept. Ar fi fost mai bine dacă ai fi procedat blând. Nu trebuie să fim aspri, ci blânzi, în smerenie instruind pe cei care se opun. Trebuie să-ți amintești că ar fi o chestiune foarte dificilă ca un om în vârstă, cu o poziție bună, cu educație și reputație, să vadă aceste lucruri. Ar trebui să fii îndoit de atent ca să nu stârnești antagonism. Astfel eu aș sfătui ca într-un caz ca acesta să se spună doar un cuvânt, iar acest cuvânt să fie mai în armonie cu sugestiile de gentilețe, blândețe. Vorbind așa cum ai vorbit, acel predicator putea gândi că nu ești destul de smerit.

Un altul ar putea avea tot gândul înclinat în altă direcție. Arta de a relata bine este o artă pe care conducătorii adunărilor de experiențe trebuie să o cultive în adunare. Ei trebuie să aibă idei corecte despre aceste chestiuni, așa încât adunarea să capete idei corecte în privința modului în care să procedeze cu ceea ce apare. În acest mod li se fixează ceva în minte.

Adunarea de experiențe nu este pentru un discurs

Dacă cineva încearcă să țină un discurs, conducătorul ar putea spune: Scuză-mă frate, dar aceasta nu este adunare pentru discurs. Este o adunare de experiențe. Poate că altă dată vei putea vorbi mai mult

Ar fi bine ca acela care conduce să dea dinainte definiția împărtășirii experiențelor, ceva cam așa: Presupunem că toți știm ce este împărtășirea experiențelor. Nu este un discurs sau un comentariu al Scripturilor. Aceasta este o adunare specială pentru relatarea experiențelor. Eu voi face un comentariu al textului pentru această seară, acum, la început; mai târziu însă vom dori să auzim experiențele personale ale prietenilor.

Nu ne îndoim că toți prietenii au intenții bune; nu tot ce nu este chiar în ordine este văzut de către ei a nu fi în ordine. Dar prin remarcile conducătorului că el va citi textul și va spune câteva cuvinte în privința semnificației textului, iar apoi el va asculta experiențele, frații vor vedea ce se așteaptă de la ei. Prin expunerea experienței personale de către conducător la sfârșitul adunării, de asemenea vor înțelege cum este potrivit.

Ne gândim că n-ar fi bine ca prietenii să plece acasă în grabă nepotrivită, ci să mai întârzie pentru saluturi. Acesta este obiceiul nostru. Nu cunoaștem nici o scriptură legată direct de acest subiect și n-am avea nici un drept să punem o regulă sau lege; facem numai sugestia că n-ar fi nimic de câștigat dacă s-ar intra în prea multă conversație la sfârșitul serviciului. Există pericolul unei adunări după adunare care strică beneficiile și binecuvântările serviciului. Desigur, dacă pleacă imediat, prietenii nu au prea multe ocazii de părtășie, decât dacă vin ceva mai devreme — cu puțin înainte — la locul de adunare. Dacă unii pot face aceasta, n-ar fi greșit să aibă un mic schimb de gânduri înainte de venirea conducătorului și înainte de ora pentru adunare. Aceasta ar părea să fie o ocazie foarte folositoare.

Atitudinea potrivită în rugăciune

Nimic din Scripturi nu-l limitează pe creștin în privința atitudinii corpului când merge la Domnul în rugăciune. Pozițiile în picioare sau în genunchi sunt menționate ambele. Persoana va trebui să fie îndrumată de spiritul minții sănătoase. Dacă ar fi pe stradă, desigur că n-ar fi de dorit să îngenunchieze. Dacă ar fi pe o podea de piatră, de asemenea n-ar fi de dorit să îngenunchieze. Dacă ar fi în privat, ar părea a fi cel mai bine să îngenunchieze în rugăciune. Unii ne-au spus însă că atunci când sunt pe genunchi pare că li se face foarte somn. Am dori să fim în acea atitudine care ne-ar ajuta cel mai bine să ne gândim la ceea ce facem. Dacă am găsit că pe genunchi suntem expuși să ni se facă somn, să luăm altă atitudine care să ne țină treji și atenți la rugăciune.

În privința rugăciunii în adunare, gândul nostru este că poate fi făcută cel mai bine șezând, cu capul plecat. Desigur, preferința atitudinii în rugăciune este în mare măsură o chestiune de educație, de obicei. Gândul nostru este să spunem prietenilor de peste tot că în serviciu public este mai bine să fie respectată această atitudine în timpul rugăciunii. Unde adunarea este mică și este covor pe podea, s-ar putea tot atât de bine îngenunchea.

Cât privește adunările de experiențe, opinia noastră este că dacă adunarea nu este mare, este mai bine să șeadă când vorbesc; căci rămânând așezați, expunerea unei experiențe este mai ușoară. O dificultate la mulți când spun o experiență este că se rușinează și se încurcă atunci când se ridică, și uită ce vreau să spună. Astfel că pentru unii se reduce nervozitatea dacă rămân așezați. Într-o adunare mare, ar fi mai bine ca persoana să stea în picioare, pentru ca toți să-i audă vocea.

A sta în picioare în timpul cântatului în adunare

În privința cântatului, credem că obiceiul poziției în picioare, care predomină în Marea Britanie, este foarte bun. Ar părea să fie prea mult să se stea în picioare în timpul unui serviciu de laudă, unde mai multe cântări urmează una după alta. Dar poziția în picioare în timpul cântatului își are avantajele ei în general. O persoană când stă în picioare se pune într-o atitudine distinctivă și poate cânta mai bine fiindcă poziția corzilor vocale este mai bună. Este de dorit, ca atare, când se anunță o cântare, prietenii să se ridice.

Invitația de a se ridica trebuie făcută într-un mod potrivit și nu într-un mod poruncitor. Conducătorul să nu spună, adunarea se va ridica, ci, să ne ridicăm și să cântăm. Ar putea fi ((1092)) unii care sunt într-o astfel de stare fizică încât ar fi mai bine să rămână așezați, de aceea invitația, să ne ridicăm și să cântăm, este în mod special intenționată pentru cei care doresc să se ridice. Credem că ar fi o mare greșeală să spunem, să ne ridicăm și să cântăm, și apoi să adăugăm — cum fac unii — să rămânem în picioare în timp ce fratele A se roagă. În multe cazuri aceasta ar fi a impune o adevărată greutate.

Prea multă încredere în sine

Dar la cântarea de încheiere, dacă publicul se ridică, atunci în loc să se așeze pentru rugăciunea de încheiere, ar fi bine să rămână în picioare și rugăciunea să fie sub forma unei binecuvântări, care nu ar fi apăsătoare pentru nimeni în privința lungimii. Dacă a fost o rugăciune înainte, n-ar fi necesar mai mult decât se poate spune în câteva cuvinte. Cele mai multe rugăciuni sunt prea lungi.

Cel care conduce în rugăciune să nu ia din libertățile și drepturile întregii adunări prin lungimea cererilor sale. Nu citim că Domnul nostru a făcut rugăciuni foarte lungi. Este adevărat că uneori a continuat toată noaptea în rugăciune, singur; dar n-a făcut rugăciuni lungi în public. „Rugăciunea Tatăl nostru” este foarte scurtă și la subiect. Cei care gândesc că trebuie să-I spună Domnului cum să conducă Universul, sunt prea precupați de sine, prea încrezuți. Când aflăm cât de slab ne putem conduce pe noi înșine, să ne facă foarte rezervați în a-L sfătui pe Atotputernicul cum să-Și administreze afacerile.

Rugăciunea formală este adesea o batjocură

Un ziar din Boston, referindu-se la o rugăciune oferită de un slujitor proeminent, a declarat în ziua următoare că Reverendul ______ a oferit cea mai elocventă rugăciune spusă vreodată unui public din Boston! Evident că editorul a știut că rugăciunea n-a fost adresată Domnului! Noi trebuie să avem mult din spiritul minții sănătoase. Prespunem că Domnul vede că toate intențiile noastre sunt bune. Dar El nu ne-a spus că trebuie să ne rugăm ca să fim auziți de oameni. Noi trebuie să ne rugăm Domnului.

În rugăciunea privată, ni se spune să „intrăm în cămăruța noastră”, și prespunem că nimeni nu s-ar ruga pe un ton să fie auzit de afară. Rugăciunea, fie în privat, fie în public, trebuie adresată Atotputernicului în termeni reverențioși și să exprime dorința inimii potrivit ocaziei. Trebuie să știm pentru ce mergem la Domnul. Ar fi mai bine să nu mergem la Tronul Harului dacă nu avem ce să spunem.

La încheierea oricări adunări, gândim că ar fi foarte neînțelept din partea vorbitorului să se roage zece sau cincisprezece minute, sau chiar cinci. Două sau trei minute ar fi o abundență, credem noi. Domnul știe despre toate nevoile noastre și noi ar trebui să avem considerație față de adunare.

Este ceva să șezi o oră, și apoi să se prelungească serviciul printr-o rugăciune lungă este ceva neînțelept. Rugăciunile lungi să se facă în privat. Unii creștini însă trebuie să fie încurajați în privința rugăciunii — unii nu sunt dispuși să se roage cât ar trebui. Rugăciunea este un privilegiu minunat, dar de care n-ar trebui să se abuzeze prin repetarea la nesfârșit a acelorași gânduri.

Vom veghea rugându-ne,
Cu lămpile curățate și arzânde;
Vom lucra așteptând,
Până la întoarcerea Învățătorului;
Vom cânta și ne vom bucura,
Fiecare semn prevestitor observând.”