((227))

Vie Impărăția Ta - Studiul VII
Eliberarea și înălțarea Bisericii

Eliberarea și înălțarea Bisericii este aproape — Ea va fi vestitorul eliberării întregii omeniri — Data ei aproximativă — Cum vor scăpa sfinții de acele lucruri care vin în lume — Cum și când o va ajuta Dumnezeu — Felul și împrejurările eliberării ei finale — Eliberarea întâi a celor care dorm în Isus — Schimbarea membrilor în viață ai Bisericii — Vor muri ei? — Ferice de acum încolo de morții care mor în Domnul

„Să vă uitați în sus și să vă ridicați capetele, pentru că răscumpărarea voastră se apropie.” Luca 21:28.

PRIN candela profeției am trasat minunatele evenimente ale „secerișului” până la culminarea lor în marele timp de necaz; și deoarece ne amintim că în această perioadă plină de evenimente își are timpul eliberarea și înălțarea promisă a Bisericii, punctele centrale de interes acum pentru sfinți sunt timpul, felul și împrejurările eliberării lor.

Domnul nostru ne-a învățat că de îndată ce începem să vedem evenimentele secerișului întâmplându-se, ar trebui să așteptăm o realizare grabnică a glorioasei noastre speranțe. De aceea, remarcând acum dovezile acumulate ale acestor semne, ne ridicăm într-adevăr capetele și ne bucurăm în speranța gloriei care urmează; căci vine dimineața, deși trebuie să intervină o noapte neagră, scurtă. Dar această bucurie nu este egoistă în caracterul ei; căci eliberarea și înălțarea Bisericii lui Cristos va fi vestitorul unei grabnice eliberări a întregii rase de sub ((228)) tirania și asuprirea marelui înrobitor, Păcatul, de umbra și durerile bolii și de închisoarea morții: „Căci știm că ... toată creația suspină și suferă durerile nașterii ... așteptând ... răscumpărarea trupului nostru” — „trupul lui Hristos” (Rom. 8:22, 23); căci, potrivit aranjamentului lui Iehova, noua ordine de lucruri nu poate fi stabilită până când marele conducător, Cristosul complet, Cap și corp, va fi venit deplin în putere.

Că eliberarea sfinților trebuie să aibă loc foarte curând după 1914 este vădit, deoarece în acel timp, după cum vom vedea, este stabilit să aibă loc eliberarea Israelului trupesc, iar națiunilor înfuriate li se va porunci în mod autoritar să stea liniștite, și vor fi făcute să recunoască puterea Unsului lui Iehova. Chiar la cât timp după 1914 vor fi glorificați ultimii membri în viață ai corpului lui Cristos, nu suntem informați direct, dar cu siguranță nu va fi înainte ca lucrarea lor în trup să fie încheiată; în mod rațional nu putem nici presupune că vor rămâne mult după ce acea lucrare se va fi realizat. Cu aceste două gânduri în minte, putem aproxima timpul eliberării.

Deși sunt indicii clare că unii dintre membrii în viață ai corpului vor fi martorii pregătirii furtunii și vor avea parte de unele dintre necazurile pe care ea le va aduce, există și indicii că nici unul dintre aceștia nu va trece cu totul prin ea, nici măcar nu va intra departe în ea. Cuvintele Învățătorului, „Vegheați ... ca să fiți socotiți vrednici să scăpați de toate acestea care se vor întâmpla” (Luca 21:36), par să indice acest lucru. Și totuși, noi știm că trecem deja prin începutul acestor necazuri (necazurile asupra Bisericii nominale legate de încercarea ei) și că noi scăpăm, în timp ce mulți de peste tot cad în eroare și în necredință. Noi scăpăm, nu prin faptul că suntem luați de pe scena necazului, ci prin faptul că suntem susținuți, întăriți și păstrați chiar în mijlocul lui prin Cuvântul Domnului, scutul ((229)) și pavăza noastră (Ps. 91:4). Deși admitem că în același fel unii membri ai corpului ar putea rămâne chiar până la sfârșitul timpului de necaz și ar putea trece prin el în întregime, și totuși să scape astfel de tot necazul care vine, cu toate acestea este clar, credem noi, că toți membrii corpului vor fi pe deplin eliberați — înălțați la starea glorioasă — înainte de a veni cele mai severe aspecte ale necazului — după ce corpul va fi complet și ușa va fi închisă.

Am văzut furtuna pregătindu-se de ani de zile: oștile puternice se adună și se pregătesc pentru bătălie, și fiecare an care vine este martorul pașilor mai rapizi de înaintare spre criza prezisă; totuși, deși știm că dezastrul fără egal trebuie să spulbere toată legea și ordinea în abisul anarhiei și al confuziei, noi nu ne temem; căci „Dumnezeu este adăpostul și tăria noastră, un ajutor care nu lipsește niciodată în nevoi. De aceea nu ne temem chiar dacă s-ar răsturna [dezechilibra și dezorganiza] pământul [organizarea din prezent a societății] și s-ar zgudui munții [împărățiile] în inima mărilor [poporul fără de lege și care nu poate fi guvernat]; chiar dacă valurile mării ar urla și ar spumega [de disputele facțiunilor rivale] și s-ar ridica [cu amenințare și putere crescândă] până acolo încât să se cutremure [să tremure de frică și lipsă de securitate] munții [împărățiile]”. Ps. 46:1-3.

„Este un râu [Cuvântul lui Dumnezeu, o fântână a adevărului și a harului] ale cărui pâraie înveselesc cetatea lui Dumnezeu [Împărăția lui Dumnezeu, Biserica — chiar și în starea ei embrionară din prezent, înainte de înălțarea ei la putere și glorie], locașul cel sfânt al locuințelor CeluiPreaÎnalt [sfântul locaș — Biserica, în care CelPreaÎnalt binevoiește să locuiască]. Dumnezeu este în mijlocul ei; ea nu se va clătina; Dumnezeu o ajută.” Ps. 46:4, 5.

În prezent noi ne dăm seama de acest ajutor promis, în măsura deplină a necesităților noastre actuale, fiind ((230)) acceptați în încrederea Tatălui nostru ceresc, fiind familiarizați cu planurile Lui și asigurați de favoarea și de harul Său susținător, și chiar fiind făcuți conlucrători cu El. Acest ajutor îl vom simți până la sfârșitul deplin al căii noastre; iar atunci vom fi ajutați încă mai mult, prin aceea că vom fi „schimbați” la sfera mai înaltă la care suntem chemați și spre care ne continuăm calea cu străduință.

Deși putem fi siguri că această „schimbare” a ultimilor membri în viață ai corpului lui Cristos nu va avea loc până când lucrarea încredințată lor în carne va fi îndeplinită, suntem informați, cum este arătat în capitolul precedent, că nu peste mult timp lucrarea noastră va fi oprită — la început treptat, iar apoi complet și definitiv, când „vine noaptea, când nimeni nu mai poate să lucreze” (Ioan 9:4). Și bezna acelei „nopți” va fi risipită numai de răsăritul soarelui milenar. Când lucrarea noastră va fi terminată și când acea noapte ne va învălui, ne putem aștepta nu numai să vedem că norii furtunoși vor deveni mai întunecoși, ci și să auzim și să simțim „vânturile” crescânde, care vor culmina într-un uragan sălbatic al patimii omenești — un vârtej de necaz. Atunci, lucrarea stabilită pentru noi fiind terminată, partea noastră va fi să „rămânem în picioare”, cu răbdare, până ne vine „schimbarea”. Ef. 6:13.

Cât de mult poate binevoi Domnul să lase pe sfinții Săi să stea într-o inactivitate forțată în ceea ce privește lucrarea Sa, nu știm, dar probabil numai suficient pentru a lăsa credința și răbdarea să-și facă lucrarea lor desăvârșită. Aici vor fi aceste virtuți cel mai deplin dezvoltate, încercate și manifestate. Această probă a răbdării va fi încercarea finală a Bisericii. Apoi „Dumnezeu o ajută în revărsatul zorilor [ei]” (Ps. 46:5) — nu în dimineața care se va revărsa peste lume la strălucirea răsăritului ei cu Domnul ei ca soarele dreptății, ci în revărsatul dimineții ei, în care ea va fi ((231)) schimbată la natura și asemănarea Domnului ei. Dimineața ei va preceda dimineața Milenară.

Că această noapte întunecoasă deja se apropie suntem înștiințați nu numai din Scripturi, ci și din semnele prevestitoare ale timpurilor; și soarta Bisericii atunci, în privința căii ei umane, pare schițată în paginile de încheiere ale vieților lui Ilie și Ioan Botezătorul, la care s-a făcut deja referire.* Decapitarea unuia și vârtejul de vânt și carul de foc care l-a luat pe celălalt indică probabil violența asupra ultimilor membri ai corpului lui Cristos. Totuși Sionul nu trebuie să se teamă, căci Dumnezeu este în mijlocul lui și îl va ajuta. Consacrarea Bisericii este spre moarte și privilegiul ei este să-și dovedească credincioșia; „Ucenicul nu este mai presus de învățătorul său, nici robul mai presus de domnul său. Ajunge ucenicului să fie ca învățătorul lui și robului să fie ca domnul lui”. Mat. 10:24, 25.

*Vezi Vol. II, pag. 260-263

Probabil că într-un efort de autoconservare din partea „Babilonului celui mare” — „Creștinătatea” — când va vedea că-i slăbește puterea în politică, clericalism și superstiție, lucrarea de răspândire a adevărului va fi oprită, ca dăunătoare pentru sistemul ei. Și probabil că în această conjunctură clasa Ilie, perseverând până la sfârșit în vestirea adevărului, va suferi violență, va trece în glorie și va scăpa de cele mai severe aspecte ale marelui timp de necaz care vine — chiar în criza afacerilor când oamenii vor începe să simtă că trebuie să se recurgă la măsuri disperate pentru a susține structura clătinândă a creștinătății.

Deși timpul exact al eliberării sau „schimbării” ultimilor membri ai corpului lui Cristos nu este declarat, timpul aproximativ este totuși în mod clar arătat, la scurtă vreme după ce „ușa” se închide (Mat. 25:10); după ce adevărul, pe care Babilonul începe să-l vadă acum ca fiind inamicul lui și ca fiind calculat să-i împlinească distrugerea, va fi devenit ((232)) mai general cunoscut și de largă circulație; după ce „grindina” va fi măturat într-o măsură considerabilă locul de scăpare al minciunii; și după ce ura față de adevăr, acum mocnită și amenințătoare, va fi stârnită astfel la o opoziție atât de violentă și de generală încât să oprească efectiv înaintarea marii lucrări în care sunt angajați sfinții. Și Dumnezeu va îngădui aceasta de îndată ce toți aleșii vor fi „pecetluiți”. Dar, indiferent ce necaz sau dezastru aparent i-ar aștepta pe sfinți în timp ce rămân în carne, și ar pune capăt lucrării a cărei realizare este mâncarea și băutura lor, să ne mângâiem amintindu-ne că nimic nu ni se poate întâmpla fără știrea și permisiunea Tatălui nostru, și că în orice probă a credinței și a răbdării harul Său va fi îndeajuns pentru cei care rămân în El și în care rămâne Cuvântul Său. Să privim dincolo de văl și să ne ținem ochiul credinței fixat asupra premiului chemării noastre de sus, pe care Dumnezeu îl are în păstrare pentru cei care-L iubesc — pentru cei chemați și credincioși și aleși potrivit scopului Său. Apoc. 17:14; Rom. 8:28.

În timp ce putem astfel aproxima în mod rațional și scriptural timpul și împrejurările deplinei eliberări a Bisericii, felul glorificării ei devine cu atât mai mult o chestiune de interes tot mai adânc. Și iarăși mergem la cuvintele divine să întrebăm.

Întâi, Pavel declară: „Toți vom fi schimbați [sfinții în viață și cei morți] ... . Căci trebuie ca ceea ce este supus putrezirii să se îmbrace în neputrezire și ceea ce este muritor să se îmbrace în nemurire ... nu pot carnea și sângele să moștenească Împărăția lui Dumnezeu, nici putrezirea să moștenească neputrezirea”. Și această „schimbare” de la starea muritoare la nemurire, ne asigură el, nu va fi realizată prin dezvoltare treptată, ci va fi instantanee — „într-o clipă, într-o clipeală din ochi”, la sunetul „celei din urmă trâmbițe” — care sună deja.* 1 Cor. 15:53, 50, 52.

*Vezi Vol. 2, cap. 5

((233))

Mai mult, se va observa ordinea: unii vor fi glorificați sau „schimbați” întâi, iar alții după aceea. Scumpă este înaintea Domnului moartea sfinților Săi (Ps. 116:15): și deși cei mai mulți dintre ei au adormit de mult, nici unul n-a fost uitat. Numele lor sunt scrise în cer ca membri acceptabili ai Bisericii Întâilor-născuți. Și apostolul declară că cei vii, care sunt lăsați până la prezența Domnului, nicidecum nu vor lua-o înaintea celor care au adormit (1 Tes. 4:15). Cei care dorm în Isus nu trebuie să aștepte adormiți pentru ca membrii în viață să-și termine cursul, ci sunt înviați imediat, acesta fiind unul dintre primele acte ale Domnului când Își ia marea Sa putere. Și astfel acei membri ai Cristosului care au adormit vor avea prioritate la intrarea în glorie.

Data exactă a trezirii sfinților adormiți nu este declarată în mod direct, dar poate fi clar dedusă din pilda Domnului nostru despre tânărul de neam mare. După ce a primit împărăția și s-a întors, prima lucrare a omului de neam mare (care-L reprezintă pe Domnul nostru Isus) a fost să se socotească cu robii (Biserica Sa) cărora le încredințase via sa pe durata absenței sale și să răsplătească pe cei credincioși. Și deoarece apostolul ne spune că Se va socoti întâi cu morții în Cristos, putem deduce în mod rațional că răsplătirea acestora a avut loc imediat ce Domnul nostru, după întoarcerea Sa, Și-a preluat marea Sa putere.

Să aflăm data la care a început Domnul nostru să-Și exercite puterea, prin urmare, înseamnă să descoperim timpul când sfinții Săi adormiți au fost treziți la viață și la glorie. Și ca să facem aceasta trebuie numai să ne amintim paralelismul dispensațiilor iudaică și evanghelică. Uitândune în urmă la tip, vedem că în primăvara lui 33 d. Cr., la trei ani și jumătate după începerea secerișului iudaic (29 d. Cr.), Domnul nostru Și-a preluat în mod tipic puterea și Și-a exercitat autoritatea împărătească. (Vezi Matei 21:5-15.) Și în mod evident singurul obiectiv al acelui act a fost să marcheze un punct în timp care-și are paralela în acest seceriș, când El Își va prelua în realitate funcția ((234)) împărătească, puterea împărătească etc., adică în primăvara lui 1878, la trei ani și jumătate după a doua Sa venire la începutul perioadei de seceriș, în toamna lui 1874. Anul 1878 fiind indicat astfel ca data când Domnul a început să-Și ia marea Sa putere, este rațional să conchidem că atunci a început stabilirea Împărăției, al cărei prim pas va fi eliberarea corpului Său, Biserica, printre care membrii adormiți trebuie să aibă prioritate.

Și deoarece învierea Bisericii trebuie să aibă loc cândva în această perioadă a „sfârșitului” sau a „secerișului” (Apoc. 11:18), considerăm că este o deducție foarte rațională și în perfectă amonie cu tot planul Domnului, că în primăvara lui 1878 toți sfinții apostoli și alți „biruitori” din veacul Evangheliei care au dormit în Isus au fost înviați ființe spirituale, asemenea Domnului și Învățătorului lor. Și, prin urmare, în timp ce conchidem că învierea lor este acum un fapt împlinit, și ca atare ei, ca și Domnul, sunt prezenți pe pământ, faptul că nu-i vedem nu este o piedică pentru credință, când ne amintim că asemenea Domnului lor, ei sunt acum ființe spirituale și asemenea Lui sunt invizibili pentru oameni. Faptul că ei sunt invizibili, că mormintele n-au fost găsite deschise și goale și că nimeni nu i-a văzut ieșind din cimitir, nu sunt obiecții pentru cei care au învățat ce să aștepte — pentru cei care-și dau seama că Domnul nostru înviat na lăsat nici o gaură în pereții camerei în care a intrat și din care a ieșit în timp ce ușile erau închise; care își amintesc că nimeni altcineva nu L-a văzut pe Răscumpărătorul înviat, decât aceia puțini cărora El li sa arătat în mod special și miraculos, pentru ca ei să poată fi martorii învierii Sale; care își amintesc că El a apărut în diferite forme ale trupului ca să-i împiedice pe acești martori să presupună că El era carne încă, sau că vreuna dintre formele pe care le-au văzut era trupul Său glorios, spiritual. Cei care își amintesc că numai Saul din ((235)) Tars a văzut trupul spiritual al lui Cristos, și aceasta printr-un miracol, în timp ce alții din jur nu l-au văzut, și el l-a văzut cu prețul vederii sale, vor înțelege cu ușurință că faptul că ei nu-i văd pe sfinții înviați cu ochii naturali nu este o obiecție la faptul învierii lor, după cum nu L-au văzut nici pe Domnul în timpul acestui seceriș și nu i-au văzut niciodată pe îngeri care, dea lungul Veacului Evanghelic, au fost „duhuri slujitoare trimise să slujească pentru cei care vor moșteni mântuirea”.*

*Vezi Vol. II, cap. 5

Credința noastră că Împărăția a început să fie stabilită sau adusă în putere în aprilie 1878, vom observa, se sprijină pe aceeași temelie ca și credința noastră că Domnul a început să fie prezent din octombrie 1874 și că atunci a început secerișul. Atunci „muntele [împărăția] casei Domnului”, Biserica, a început să fie „înălțat deasupra dealurilor” (împărățiilor) pământului și atunci a început lucrarea de judecare a „Babilonului”, Creștinătatea, și a tuturor popoarelor din întreaga lume, ca pregătire pentru răsturnarea lor finală.

Aceasta nu este în dezacord cu gândul că majoritatea Bisericii este înălțată, în timp ce puțini dintre ultimii membri ai preoțimii împărătești sunt încă „vii, care rămân”; căci, așa cum am văzut, apostolul a prezis chiar această ordine. Nu este nici o dezonoare a fi printre cei care rămân; și a fi chiar ultimul dintre cei care vor fi „schimbați” nu va fi o discreditare. Câteva scripturi arată că ultimii membri ai corpului au de făcut o lucrare specială de această parte a vălului, ca parte din lucrarea Împărăției la fel de importantă și la fel de esențială ca aceea a membrilor glorificați de cealaltă parte a vălului. În timp ce Capul glorificat și membrii corpului de dincolo de văl au supravegherea completă a marilor schimbări care se desfășoară acum și sunt pe punctul de a fi ((236)) inaugurate în lume, membrii confrați care rămân în carne sunt agenți ai Împărăției ca să vestească, prin cuvânt, condei, cărți și pliante, veștile bune care vor fi „o mare bucurie pentru tot poporul”. Ei spun lumii veștile binecuvântate ale planului îndurător al veacurilor întocmit de Dumnezeu, și că a sosit timpul pentru glorioasa împlinire a acestui plan; și ei indică nu numai spre marele timp de necaz iminent, ci și spre binecuvântările care îl vor urma ca rezultat al stabilirii Împărăției lui Dumnezeu în lume. O lucrare mare și importantă deci, le este dată membrilor rămași: este întradevăr lucrarea Împărăției, și este de asemenea însoțită de bucuriile și binecuvântările Împărăției. Deși încă în carne și continuânduși lucrarea stabilită cu prețul sacrificiului de sine și în fața marii împotriviri, aceștia intră deja în bucuriile Domnului lor — bucuriile aprecierii depline a planului divin și a privilegiului de a lucra la realizarea acestui plan, și, în cooperare cu Domnul și Răscumpărătorul lor, de a oferi viață veșnică și binecuvântări tuturor familiilor de pe pământ.

Aceștia cu mesajul lor sunt clar arătați de profetul Isaia (52:7) ca „picioarele” sau ultimii membri ai corpului lui Cristos în carne, când el spune: „Ce frumoase sunt pe munți [împărății] picioarele celui ... care aduce vești bune, care vestește mântuirea [eliberarea], celui care zice Sionului: «Dumnezeul tău împărățește!» [Domnia lui Cristos, care va aduce eliberare, mai întâi Sionului și în cele din urmă întregii creații care geme, a început]. Iată, glasul sentinelelor tale răsună; ele înalță glasul și strigă toate de veselie; căci văd [clar] cu ochii lor cum Domnul restabilește Sionul”.

Sărmane „picioare”, învinețite, disprețuite acum de oameni, nimeni în afară de voi nu apreciază pe deplin privilegiile voastre. Nimeni nu poate aprecia bucuria pe care o aveți în vestirea adevărului prezent, când spuneți Sionului că a sosit timpul pentru stabilirea Împărăției și când ((237)) declarați că domnia de dreptate a lui Emanuel, care va fi inaugurată curând, va binecuvânta toate familiile pământului. Dar, deși disprețuite de oameni, „picioarele” lui Cristos și misiunea lor actuală sunt mult apreciate de cealaltă parte a vălului de către membrii-confrați glorificați ai corpului și de către gloriosul lor Cap care este gata să-i mărturisească pe acești credincioși înaintea Tatălui și a tuturor sfinților Săi mesageri.

Misiunea picioarelor, care nu este deloc o parte neînsemnată a lucrării Împărăției, va fi îndeplinită. Deși mesajul lor este urât și discreditat în general, iar ei sunt disprețuiți de lume ca nechibzuiți (pentru Cristos) — cum au fost toți slujitorii Lui credincioși în tot Veacul Evanghelic — totuși, înainte de a fi „schimbați” cu toții și uniți cu membrii glorificați de dincolo de văl, ei, ca agenți ai Împărăției, vor fi lăsat astfel de mărturii despre acea Împărăție și despre lucrarea ei actuală și viitoare, care să fie o informație foarte valoroasă pentru lume și pentru copiii nedezvoltați și supraîncărcați ai lui Dumnezeu, care, deși consacrați lui Dumnezeu, nu vor fi reușit să alerge așa încât să obțină premiul chemării noastre de sus.

Și să nu uităm că toți cei care sunt „picioare” vor fi angajați astfel în a vesti aceste vești bune și în a spune Sionului „Dumnezeul tău împărățește!” — Împărăția lui Cristos a început! Și toți cei care sunt veghetori adevărați pot vedea clar în acest timp, ca un singur om, și pot cânta armonios împreună cântarea nouă a lui Moise și a Mielului — cântarea Restabilirii, atât de clar învățată nu numai în Legea lui Moise, care a fost „umbra bunurilor viitoare”, ci și în descoperirile mai clare ale Mielului lui Dumnezeu conținute în scrierile Noului Testament — care spun: „Drepte și adevărate sunt căile Tale”. „Toate neamurile vor veni și se vor închina înaintea Ta.” Apoc. 15:3, 4.

Unul câte unul clasa „picioare” va trece din starea actuală, în care, deși adesea ostenți și răniți se bucură întotdeauna, ((238)) de cealaltă parte a vălului; vor fi „schimbați” într-o clipă, într-o clipeală din ochi, din starea muritoare în cea nemuritoare, din slăbiciune în putere, din dezonoare în glorie, de la stările umane la cele cerești, din trupuri pământești în trupuri spirituale. Această lucrare nu va înceta cu această schimbare; căci toți cei care vor fi socotiți vrednici de această schimbare la glorie vor fi deja înrolați în serviciul Împărăției de această parte a vălului: numai partea oboselii, a efortului, va înceta odată cu schimbarea lor — „Ei se vor odihni de muncile lor, căci faptele lor îi urmează”. Apoc. 14:13.

„Schimbarea” acestor membri „picioare” îi va aduce în aceeași părtășie, glorie și putere în care membrii care au dormit au intrat deja: ei vor fi „răpiți” de la stările pământești ca să fie uniți „împreună” cu „Domnul în văzduh” — în conducerea spirituală a lumii. După cum s-a arătat deja*, „văzduhul” menționat aici simbolizează conducerea sau puterea spirituală. Satan ocupă de multă vreme poziția de „domnul puterii văzduhului” (Efes. 2:2) și folosește drept conlucrători și stăpânitori împreună cu el pe mulți dintre cei mari ai Babilonului, care, sub influența erorilor sale orbitoare, cred într-adevăr că slujesc pe Dumnezeu. Dar la timpul cuvenit „domnul puterii văzduhului” va fi legat și nu va mai înșela; iar cerurile actuale, marele sistem Anticrist, vor „trece cu un zgomot șuierător” în timp ce noul domn al văzduhului, adevăratul conducător spiritual, Cristos Isus, va lua stăpânirea și va stabili „cerurile noi”, unindu-Și cu Sine în această putere sau „văzduh” pe mireasa Sa, „biruitorii” Veacului Evanghelic. Astfel „cerurile noi” vor înlocui puterile actuale ale „văzduhului”.

*Vol. I, pag. 318

Dar oare toți trebuie să moară, toți care fac parte din „picioarele” care sunt vii și vor rămâne până la prezența Domnului? Da; toți s-au consacrat — „până la moarte”; și ((239)) despre aceștia este scris în mod clar că toți trebuie să moară. Nici o scriptură nu contrazice acest gând. Dumnezeu declară prin profet — „Eu am zis: «Sunteți dumnezei [puternici], toți sunteți fii ai Celui Preaînalt [Dumnezeu]. Dar veți muri ca omul și veți cădea ca una din căpetenii»”. Ps. 82:6, 7 [Trad. lit. nouă — n. e.].

Cuvântul redat aici „căpetenii” înseamnă conducători sau capi. Adam și Domnul nostru Isus sunt cei doi capi sau cele două căpetenii la care se face referire. Amândoi au murit, dar din motive diferite: Adam pentru propriul lui păcat, Cristos ca un sacrificiu de bună voie pentru păcatele lumii. Și toată Biserica lui Cristos, îndreptățită prin credință în sacrificiul Lui, sunt socotiți ca eliberați atât de păcatul lui Adam, cât și de pedeapsa morții legată de acel păcat, pentru ca ei să poată avea parte cu Cristos ca jertfitori împreună cu El. Ca jertfitori împreună cu Cristos, moartea sfinților este apreciată de Dumnezeu (Ps. 116:15). Membrii-confrați ai corpului lui Cristos, când mor, sunt recunoscuți ca „morți împreună cu Cristos”, făcuți „asemenea cu moartea Lui”. Ei cad ca unul dintre domni — nu ca primul, ci ca al doilea Adam, ca membri ai corpului lui Cristos, împlinind ce lipsește necazurilor lui Cristos. Col. 1:24.

Faptul că termenul „dumnezei”, puternici, este aplicat în acest pasaj la toți fiii Dumnezeului Celui Preaînalt care vor fi moștenitori împreună cu Cristos Isus, moștenitorul tuturor lucrurilor, este arătat în mod clar prin referirea Domnului nostru la el. Ioan 10:34-36.

„Veți muri ca omul”, dar „Iată, vă spun o taină: nu toți vom adormi”. A muri este un lucru, a „adormi” sau a rămâne inconștient, mort, este cu totul altceva. Mărturia lui Dumnezeu este deci că toți sfinții trebuie să moară, dar că nu toți vor dormi. Domnul nostru a murit și apoi a dormit până în a treia zi, când Tatăl L-a înviat. Pavel și ceilalți apostoli au murit și astfel au „adormit”, să se odihnească de osteneli și de trudă, să „doarmă în Isus”, să aștepte învierea ((240)) făgăduită și să aibă parte de Împărăție la a doua venire a Domnului. Ca urmare, când a sosit timpul stabilirii Împărăției, a sosit timpul trezirii lor din somnul morții. De ce să continue așteptarea și somnul lor după ce Domnul este prezent și timpul Împărăției Sale este venit? Nu poate fi nici un motiv; și credem, prin urmare, că ei nu mai „dorm”, ci acum sunt înviați și sunt cu Domnul lor și ca El. Și dacă rămânerea lor în somnul morții nu mai este necesară, nu mai este necesar nici ca vreunul dintre sfinții care mor acum în acest timp al prezenței Domnului și al stabilirii Împărăției Sale să „doarmă” sau să aștepte în moarte o înviere cândva în viitor. Nu, mulțumim lui Dumnezeu! Dătătorul de viață este prezent; și din 1878, când Și-a luat marea Sa putere și a început să-Și exercite autoritatea, nici unul dintre membrii Săi nu trebuie să doarmă. Ca atare, toți cei care aparțin „picioarelor” care mor de la acea dată, momentul morții este momentul schimbării. Ei mor ca oameni și asemenea oamenilor, dar în aceeași clipă sunt făcuți ca Domnul lor, ființe spirituale glorioase. Ei sunt luați din condițiile umane ca să fie pentru totdeauna cu Domnul — „în văzduh” — în puterea și slava Împărăției.

După ce Domnul nostru a împlinit sacrificarea naturii Sale umane și a fost înviat din morți, schimbat în ființă spirituală, El a declarat: „Toată autoritatea Mi-a fost dată în cer și pe pământ” (Mat. 28:18). Numai când toți membrii Cristosului vor fi urmat exemplul Capului și își vor fi sfârșit sacrificiul în moarte, numai atunci Cristosul va fi complet și deplin împuternicit pentru marea lucrare următoare de restaurare a tuturor lucrurilor.

Având în vedere aceste lucruri, ce plină de semnificație este afirmația: „Ferice de acum încolo de morții care mor în Domnul! «Da», zice Duhul, «ei se vor odihni de muncile lor, căci faptele lor îi urmează»” (Apoc. 14:13). Nicăieri în Scripturi moartea nu este reprezentată în vreun sens ca o fericire, cu excepția acestui caz; și aici ea este în mod special ((241)) limitată și făcută aplicabilă la un anumit timp, specific* — „de acum încolo”. Chiar și atunci, remarcați, este o fericire numai pentru o clasă specială — „morții care mor”. Această expresie nu trebuie considerată ca o greșeală, ci ca o descriere foarte punctuală și convingătoare a micii clase pentru care moartea va fi o binecuvântare. Această clasă constituie „picioarele Lui”. Și, după cum s-a arătat deja, fiecare membru al corpului lui Cristos trebuie să-și încheie sacrificiul în moarte reală.

*Într-un volum următor, când vom examina minunatele viziuni ale Revelatorului, se va vedea clar că timpul indicat aici prin cuvântul „de acum încolo”, ca fiind marcat de evenimente, se sincronizează bine cu 1878 așa cum este indicat de profețiile remarcate aici.

Numai aceștia sunt morții care mor. Ei sunt socotiți de Dumnezeu ca morți deja și sunt îndemnați să se considere și ei astfel. „Tot așa și voi înșivă, socotiți-vă morți față de păcat.” Despre alți morți nu se poate spune că mor, numai despre această clasă de morți, care trebuie să-și termine calea de sacrificiu în moarte reală.

Astfel Dumnezeu ajută Sionul în zorii dimineții lui — în dimineața zilei eterne a triumfului lui Cristos. Astfel El o ajută deja. Unul câte unul, imperceptibil pentru lume, sfinții sunt acum schimbați și se alătură companiei Bisericii triumfătoare; și cei care rămân până la urmă, vestesc evanghelia veșnică până când ușa se închide și orice ocazie de a lucra se sfârșește. Atunci ei vor „sta” în credință și răbdare și își vor aștepta schimbarea acceptând cu bucurie eliberarea prin orice mijloc prin care Dumnezeu ar binevoi să permită realizarea ei.

Astfel ei vor fi scăpați de marele uragan al necazului care va urma după plecarea lor, și păstrați în partea de la început a bătăliei în care o mie vor cădea în necredință și vor fi biruiți de diferitele molime ale erorii, la unul care va sta în picioare. Ps. 91:7.

((242))

Pe măsură ce timpul de necaz se apropie, trebuie să așteptăm, prin urmare, ca Biserica adevărată în starea ei actuală, clasa Ilie, Ioan, să descrească în influență și număr, în timp ce Cristosul în triumf și glorie, același corp de cealaltă parte a vălului, să crească, așa cum a indicat Ioan profetic. Ioan 3:30.