Vol. 6 Ianuarie-Februarie 1999 Nr. 2

PRIVELIȘTE DIN TURNUL DE STRAJĂ

PĂCATUL BISERICII

R. 5798 W. T. 15 noiembrie 1915 (pag. 339-340)

de Rev. Charles D. Williams
(episcop protestant episcopal de Michigan)

Este un gând îngrozitor ca Biserica să fi avut parte în crima de la Calvar, și totuși a avut, și încă partea principală. Ea este răufăcătorul în complot.

Care a fost păcatul Bisericii care L-a răstignit pe Cristos? Sau, s-o spunem altfel, care sunt caracteristicile unei religii corupte? Acestea sunt în mare două:

1. Mintea eclesiastică
2. Conștiința eclesiastică.

Mintea eclesiastică este o minte închisă — și nimic n-o irită mai mult decât când i se impune să primească o idee nouă. Regula de judecată stabilită de ea, testul stabilit de ea pentru adevăr este, „Ce este nou nu este adevărat și ce este adevărat nu este nou”. Philip Gilbert Hammerton a comparat potrivit procesul convențional al instruirii și pregătirii religioase cu procesul gravării pe sticlă. Întâi mintea elevului se acoperă cu un strat impermeabil de prejudecată pioasă. Apoi se trasează atent cu stiletul autorității modelul crezului dorit; și numai apoi este expusă mintea la sablajul realității și la testul acidului experienței, care pătrund numai în liniile tăiate și crezul dorit se gravează neșters în minte.

Cealaltă caracteristică a religiei corupte este conștiința eclesiastică. Ea este convingător ilustrată printr-o scenă din Vinerea Mare. O procesiune trece pe străzile Ierusalimului, îndreptându-se spre palatul guvernatorului. Din cine se compune această procesiune? Din conducătorii religioși ai poporului, preoții proeminenți, clericii de seamă, demnitarii și prelații Bisericii, și Sinedriul, corpul legislativ principal al națiunii. Este ca și cum ai face sul Adunarea Generală Presbiteriană, Conferința Generală Metodistă, Convenția Generală Episcopală, Ierarhia Romano-Catolică și Camera Lorzilor, cu tot Tribunalul Episcopilor.

Care este lucrul pe care-l au în minte? Sunt concentrați asupra comiterii celei mai mari crime din istorie — o crimă de care s-a cutremurat toată lumea începând de atunci. Voiau să răstignească pe Fiul lui Dumnezeu. Dar în pragul lui Pilat s-au oprit. De ce? Au dat peste o lege cu o pedeapsă, un canon al bisericii cu o sancțiune. Și acești oameni au mare respect pentru pedepse și sancțiuni, dacă au puțin pentru adevăr și dreptate. Dacă ar intra într-o casă de păgâni în acea dimineață de Paști, s-ar pângări din punctul de vedere al ceremonialului și ar fi nepotriviți să se împărtășească din sacrament. Și-ar pierde reputația de bisericoși stricți. Sunt infinit de minuțioși și cu totul lipsiți de principii, cu totul sinceri dar complet lipsiți de adevăr și nedrepți, pioși și corupți.

„Conștiința eclesiastică” ține legea atât de aproape de ochi încât nu vede principiul; ea înlocuiește legea fundamentală a dreptății cu reguli mărunte. Face din religiozitate un înlocuitor al dreptății în loc să fie un mijloc spre ea. Pune preoți și proprietăți tehnice în locul caracterului. Face ca apartenența la biserică să fie destulă pentru religie și „bisericismul” să fie destul pentru „creștinism”.

Iar conștiința eclesiastică nu este limitată la Biserică. Avocatul care pune legalitatea în locul dreptății; comerciantul care este mulțumit doar să se conformeze codului branșei sale, a cărui scuză pentru orice necinste este „toți fac la fel”; „domnul” sau „doamna” care pune formalitatea și bunele maniere în locul sincerității și amabilității inimii, și politețea de formă în locul bunăvoinței — cu toții sunt la fel animați de conștiința eclesiastică.

Această minte și conștiință eclesiastică sunt cele care L-au răstignit pe Isus Cristos.

__________________

MERGÂND SPRE MĂCELUL UNIVERSAL

Cităm iarăși spre beneficiul cititorilor noștri cuvinte adevărate dintr-un editorial din New York American, după cum urmează:

„Astăzi trăim într-un timp mai greu pentru sufletele oamenilor decât orice altă perioadă din istoria lumii. În războiul care cuprinde în conflict armat fiecare continent al Pământului, suntem martorii unei orori și distrugeri mai mari decât a suferit vreodată rasa umană. Din America de Nord, America de Sud, Europa, Asia, Australasia, din fiecare colț al Pământului și din fiecare zonă climatică, ființele umane merg spre măcelul universal.

Într-un an al acestei bătălii îngrozitoare, proprietăți de miliarde au fost distruse, iar combatanții sângeroși pretind că deja au ucis sau mutilat peste patru milioane de ființe umane. Acestea toate într-un an, și nu se întrezărește nici o decizie. Nici o parte n-a câștigat încă un avantaj decisiv.

Experții militari cred că războiul doar a început. Lordul Kitchener, conducătorul forțelor britanice, a declarat, chiar înainte de înfrângerile ruse, că ar trebui trei ani să reducă la tăcere pe aliații teutoni și turci, în timp ce experții militari dezinteresați se îndoiesc de posibilitatea cuceririi vreodată a imperiilor centrale.

Francezii, britanicii, rușii și italienii așteaptă până când fabricile lor și fabricile noastre americane pot echipa ((382)) armatele lor cu arme și muniție de care au nevoie pentru a-și exercita cea mai mare putere de nimicire. Dacă patru milioane de oameni au dispărut într-un an, în care partea cea mai numeroasă nu și-a exercitat încă cea mai mare putere a ei, care va fi pierderea în privința vieții umane dacă se luptă până la sfârșit?

Noi americanii suntem neutri. Dar nu suntem oare interesați? Nu suntem oare amestecați în această luptă îngrozitoare? Nu suntem amestecați în ea ca parte a familiei umane, ca membri ai rasei albe, ca participanți în civilizația apuseană, toate acestea fiind amenințate de prelungirea acestui măcel îngrozitor?

Dacă acest război se duce până la capăt, oare nu vom suferi noi moral și material, oricare parte ar câștiga? Dacă aliații sunt cuceritori iar poporul german este bătut și zdrobit total, oare nu vom suferi noi, ca parte din lume, o pierdere irecuperabilă? Contribuțiile minunate ale Germaniei la știința, industria și comerțul lumii sunt cunoscute tuturor oamenilor de afaceri. Dar, mari cum sunt, contribuțiile Germaniei la eficiența guvernamentală, la abilitatea societății de a acționa ca o unitate socială pentru a face minuni în beneficiul poporului ei, mai presus de înseși visele oamenilor, nu prea au fost încă recunoscute. Ea aduce o contribuție mai mare la experimentele socialiste decât au cunoscut oamenii vreodată. Guvernul ei național posedă companiile de căi ferate, de telefon și telegraf. Marile ei orașe posedă sistemele de apă și canalizare, companiile de gaz și electricitate și liniile de tramvai. Ei construiesc debarcadere și docuri, plantează păduri și dezvoltă țara, nu prin inițiativă individuală, ci ca o funcție guvernamentală. Ei, primii dintre popoare, au început să-și elibereze muncitorii de scalvia industrială, prin pensionarea de vârstă, prin legi pentru compensarea muncitorilor și prin legi și controale stricte pentru protecția muncii. Ei au întocmit întâi mijloacele pentru eliberarea fermierilor de robia financiară prin credite rurale, prin care fermierii să poată împrumuta bani de la stat ca să-și dezvolte ferma. Ei arată lumii ce pot face oamenii în capacitatea lor organizată și ce prosperi pot ajunge, chiar dacă sunt înghesuiți în limitele unui teritoriu nu prea favorabil. Noi americanii copiem în fiecare zi ceva din experimentele socialiste germane. Îi putem vedea oare zdrobiți fără o pierdere nemăsurată pentru noi?

Dacă, pe de altă parte, aliații ar fi zdrobiți, aceasta ar implica nimicirea Franței și a unui popor mare din punct de vedere istoric, despre a cărui contribuție la libertatea umană și la libertatea economică a lumii, John Stuart Mill, distinsul economist politic, a spus că este mai mare decât a oricărui alt popor, chiar și decât a noastră.

Ar fi oare folositor pentru lume să vadă spiritul Angliei zdrobit și eficiența ei comercială și industrială deteriorată, iar puterea ei de cumpărare distrusă? În ultimii douăzeci și cinci de ani n-a fost un timp când, dacă Anglia n-a putut cumpăra de la noi, să nu ne confruntăm cu o criză financiară. Nu uităm marile întreprinderi și marile proiecte industriale din America pe care capitalul englez le-a finanțat. Nu putem uita că cele mai elementare principii de libertate pe care le numim ale noastre s-au născut și s-au dezvoltat întâi în Marea Britanie.”

* * *

Când, după citirea acestui editorial, ne amintim că Domnul a prezis în Biblie lucrurile prevestite aici, și mai mult — chiar până la anarhie și la completa nimicire a ordinii lucrurilor prezente — am putea foarte bine să plângem. Domnul cu blândețe a acoperit ochii omenirii ca să nu poată vedea furtuna ce vine în toată severitatea ei îngrozitoare, fiindcă ei n-au ochii credinței ca să vadă binecuvântările care urmează așa cum le vedem noi.

Ce bucuroși suntem știind că Dumnezeul nostru este un Dumnezeu al iubirii — știind că milioanele de oameni care mor în conflictul dezlănțuit nu merg în chinul veșnic, ci la timpul cuvenit vor avea parte de binecuvântările generale ale lumii, pe care le va îndeplini Împărăția lui Mesia. Ne putem mira, deci, că Învățătorul nostru a lăsat mesajul, „Când vor începe să se întâmple aceste lucruri, să vă uitați în sus și să vă ridicați capetele, pentru că răscumpărarea voastră se apropie”? Luca 21:28.

Dacă eliberarea Bisericii ar însemna suferință veșnică pentru cei nealeși, cum ne-am putea bucura de aceasta? Dar, deoarece ochii înțelegerii noastre se deschid, vedem cu uimire lungimea și lățimea, înălțimea și adâncimea iubirii și îndurării marelui Creator. Ne dăm seama că glorificarea Bisericii înseamnă binecuvântarea tuturor celor care vor fi atunci în viață prin inaugurarea domniei dreptății și păcii, și prin zdrobirea cătușelor păcatului și ignoranței, precum și prin legarea lui Satan pentru o mie de ani. Și, o, încă mai mult, eliberarea miilor de milioane de păgâni care, în cei șase mii de ani trecuți, au intrat în marea închisoare a morții — iadul biblic — mormântul! Cu această vedere sănătoasă despre viitor, pe care Biblia o dă atât de sigur, întunericul și norii, întristările și lacrimile din prezentul imediat nu ne pot descuraja. Sufletele noastre măresc pe Domnul! Cântăm zi de zi, ceas de ceas, cântarea cea nouă, „Dumnezeule Atotputernic, adevărate și drepte sunt judecățile Tale!” „Toate neamurile vor veni și se vor închina înaintea Ta, pentru că dreptățile Tale au fost arătate”. Apoc. 16:7; 15:3, 4.