Vol. 15 Ianuarie-Februarie 2008 Nr. 2

DISCUȚII FOLOSITOARE LA MASĂ

Luca 14:7-24

„Căci oricine se înalță va fi smerit; și cine se smerește va fiînălțat.” Versetul 11

R 5414 W. T. 1 martie 1914 (pag. 72-74)

Un număr considerabil de creștini avansați, studenți ai Bibliei, au adoptat de curând, într-un mod neformal, obiceiul de a avea discuții din Biblie în timpul mesei. Cunoaștem multe persoane care le consideră profitabile. A ne împărtăși din hrana spirituală în același timp în care ne-o însușim pe cea naturală este un lucru foarte potrivit; a ne înălța mintea de la lucrurile lumii spre analizarea celor cerești este avantajos în toate modurile. Vedem că acesta a fost obiceiul lui Isus.

Lecția de astăzi ni-L prezintă pe învățătorul ca oaspete la masa unui fariseu de vază, vorbind într-o manieră care nu ar fi potrivită pentru nimeni altcineva decât pentru El. Într-o pildă i-a criticat pe oaspeții adunați fiindcă a observat că aceștia și-au ales în mod egoist locurile principale, de cinste, și fiindcă a dorit ca ei să vadă că acest spirit egoist avea legătură cu zidirea caracterului lor și cu potrivirea sau nepotrivirea lor pentru onorurile Împărăției la care sperau.

Când ar fi invitați la o ceremonie publică, ei ar trebui cu umilință să ia locurile foarte modeste, care nu ies în evidență, neștiind câți musafiri ar putea fi mai vrednici decât ei în aprecierea gazdei. Atunci, dacă gazda i-ar observa într-un loc foarte umil și dacă ar dori, i-ar putea ruga să vină în față să ocupe un loc mai important. În felul acesta ar fi onorați și onoarea ar ajunge la ei într-un mod potrivit; pe când, dacă vor ocupa neinvitați un loc însemnat, vor risca să nu-i placă gazdei sau să fie rugați să ocupe un loc mai puțin însemnat, locul mai de cinste fiind dat unuia considerat mai vrednic; și astfel ar fi într-o măsură rușinați.

Învățătorul a declarat că acest principiu era acceptat de El și de Tatăl; și anume, că „oricine se înalță va fi smerit; și cine se smerește va fi înălțat”. Apostolii au prezentat aceeași afirmație spunând: „Dumnezeu stă împotriva celor mândri, dar dă har celor smeriți”; „Smeriți-vă deci sub mâna cea tare a lui Dumnezeu, pentru ca, la timpul potrivit, El să vă înalțe”. Iac. 4:6; 1 Pet. 5:6.

Ideea este că Domnul nu S-ar putea bizui pe cei egoiști, pe cei mândri în spirit, ca să ocupe o poziție înaltă. Cu un astfel de spirit, ei și-ar putea dăuna lor seși și cauzei Lui. Dimpotrivă, El îi va căuta pe cei care au o minte umilă și care n-ar fi lezați de înălțare, nici n-ar fi în pericolul de a se abate în lucrarea viitoare la care sunt chemați toți cei din clasa Împărăției.

Îndreptându-Se către gazda Sa, Isus i-a făcut un fel de compliment spunând: „Când dai un prânz sau o cină, să nu chemi pe prietenii tăi, nici pe frații tăi, nici pe rudele tale, nici pe vecinii bogați, ca nu cumva să te invite și ei, la rândul lor, pe tine, și să iei astfel o răsplată pentru ce-ai făcut. Ci, când dai o masă, cheamă pe săraci, pe schilozi, pe șchiopi, pe orbi. Și va fi ferice de tine, pentru că ei n-au cu ce să-ți răsplătească; dar ți se va răsplăti la învierea celor drepți.”

Invitându-L pe Isus și probabil pe ucenicii Săi la cină, fariseul făcuse ceva tocmai de felul acesta. El știa bine că ei erau săraci și că nu vor putea să Îl invite la rândul lor. Cuvintele Învățătorului probabil că erau încurajatoare. În orice caz, ele stabilesc un principiu mare, care ar trebui să fie recunoscut de toți, atât de bogați cât și de săraci. Dacă primim în viața de acum răsplata pentru fapte bune, cum vom primi ceva în viitor?

De aceea, să urmăm instrucțiunea Învățătorului și să căutăm să fim amabili cu cei care nu pot să ne răsplătească favoarea, asigurați că Dumnezeu va aprecia astfel de lucruri făcute din milă, din neprihănire, și ne va da o răsplată cuvenită. Nu înțelegem că Învățătorul a intenționat să spună că ar fi greșit să ne invităm prietenii, vecinii sau rudele care ar putea să ne ((1042)) invite și ele la rândul lor, ci că nu trebuie să gândim că procedând în felul acesta ne strângem o comoară în cer.

În zilele lui Isus exista un motiv mai mare decât acum de a-i chema pe săraci, infirmi și schilozi. În zilele noastre, prin consens general, oamenii civilizați recunosc o datorie față de cei săraci, infirmi, schilozi și orbi. Li se dau case din fondurile publice, din impozite. Oricine dă cu un spirit potrivit pentru susținerea săracilor, face un lucru care în ochii lui Dumnezeu este meritoriu; dar oricine plătește astfel de impozite numai din obligație, fără apreciere, nu va merita nici o cinste. Totuși, toate aceste instituții ar trebui să fie conduse în așa fel încât să permită confort rezonabil și să fie destul de bune pentru noi și pentru rudele noastre, în cazul în care noi sau ele am fi nevoiași.

În astfel de condiții ar fi aproape greșit a nu coopera în aceste prevederi, a refuza astfel de prevederi și a aștepta un sprijin personal din partea prietenilor sau rudelor, la un preț mai mare decât impozitele pe care le plătesc. Totul în Cuvântul lui Dumnezeu pare să învețe în primul rând spiritul dreptății, și apoi spiritul iubirii, blândeții și compătimirii peste dreptate. Dar trebuie să fie benevol, nu impus, și un indiciu al măsurii de Spirit sfânt pe care-l avem.

Marele ospăț al lui Dumnezeu

O persoană aflată la cină, după ce a auzit comentariile lui Isus, a remarcat că ar fi un lucru binecuvântat să participi la marele Ospăț cu care va fi inaugurată Împărăția lui Dumnezeu. Isus Sa folosit de această remarcă și a ținut altă predică printr-o pildă. Ca de obicei, predica-pildă era despre Împărăția lui Dumnezeu:

Un om a dat o cină mare și a poftit mulți oaspeți. Când a sosit timpul cinei, a trimis pe servitorii săi să-i informeze spunând: „Veniți, căci iată că toate sunt gata”. Dar aceștia în consens au început să se scuze. Unul a zis: Am cumpărat un ogor; trebuie să mă duc să-l văd; rogu-te să mă ierți. Altul a zis: Am cumpărat cinci perechi de boi și trebuie să-i încerc; iartă-mă, te rog. Altul a zis: M-am însurat de curând; de aceea nu pot veni. Când s-a întors servitorul și a spus experiența sa, stăpânul casei sa aprins de mânie și i-a zis servitorului: Du-te degrabă în piețele și ulițele cetății și adu aici pe cei săraci, schilozi, orbi și șchiopi.

Înțelesul acestei pilde nu este greu de găsit. Dumnezeu a pregătit într-adevăr un mare ospăț. Cu mult timp înainte a trimis vorbă națiunii lui Israel că la timpul cuvenit li se va deschide așa o mare binecuvântare — privilegiul de a deveni membri ai Împărăției lui Dumnezeu — părtași la ea împreună cu Mesia. Dar când a venit Isus și când a sosit timpul ca Ospățul să fie servit, cei care fuseseră poftiți au fost neglijenți.

Isus și ucenicii Săi umblaseră deja de un anumit timp declarând că Împărăția cerului era aproape, și că toți cei care credeau trebuiau să se grăbească să se asocieze cu ea — să vină la ospăț — să primească o parte din binecuvântare. Însă cei invitați erau sătui, acaparatori, iubitori de bani. Când au auzit Mesajul Împărăției au răspuns: Suntem prea ocupați cu perspectivele lumești. În felul acesta au desconsiderat invitația lui Dumnezeu, făcută lor prin Isus și prin apostoli.

Cei care au fost invitați în mod special au fost cei care au susținut în mod special că erau un „popor sfânt” — fariseii și învățătorii Legii. În pildă, refuzul celor care au fost invitați inițial a dus la trimiterea invitației către alții, în piețele și ulițele cetății. Aceasta însemna că Evanghelia a fost vestită săracilor. Vameșii și păcătoșii au fost primiți de Domnul nostru, li s-a vorbit despre Împărăție și au fost invitați să lase toate practicile lor păcătoase și dăunătoare, să accepte iertarea păcatelor, să intre și să participe ca moștenitori ai făgăduinței lui Dumnezeu de comoștenire cu Isus Cristos, Răscumpărătorul lor.

Aproape toată propovăduirea lui Isus și a ucenicilor Săi, până la Cincizecime și după aceea, a fost pentru cei săraci din Israel — pentru vameși și păcătoși. Acuzația adusă împotriva Domnului nostru de către fariseii care L-au respins a fost aceea că i-a primit pe păcătoși și a mâncat împreună cu ei.

Marele ospăț reprezintă binecuvântări bogate

Marele Ospăț din pildă reprezintă în mod figurat bogatele binecuvântări ale providenței lui Dumnezeu pentru Biserică — cunoașterea Adevărului, îndreptățirea din păcat, conceperea de Spirit sfânt, privilegiul de a-și însuși făgăduințele nespus de mari și scumpe ale Cuvântului lui Dumnezeu. Toate acestea sunt Ospățul pe care Domnul nostru l-a întins timp de o mie opt sute de ani și la care a invitat sau a chemat pe anumiți indivizi. Mai întâi i-a invitat pe farisei, „luminile religioase”, reprezentanții lui Moise, iar apoi pe cei săraci, păcătoși, slabi, pe cei proscriși din Israel, clasa fiului risipitor.

Unii din această clasă din urmă au venit, dar nu suficienți pentru a completa locurile prevăzute. Cu alte cuvinte, nu destui dintre evrei au fost „israeliți cu adevărat”, acceptabili pentru Dumnezeu, ca să completeze numărul preorânduit al Bisericii alese. De aceea Stăpânul a trimis pe servitorii Săi a treia oară, spunându-le să meargă în afara cetății, la drumuri și la răspântii, și să-i îndemne pe oameni să intre ca să se umple Casa — să nu rămână nici un loc liber.

Aceasta se aplică, evident, la trimiterea Evangheliei la neamuri. Timp de o mie opt sute de ani Mesajul a mers de-a lungul și de-a latul drumurilor și răspântiilor chemând, invitând, atrăgându-i pe cei care au avut urechi de auzit și inimi sensibile. În întregime, ei nu vor fi o mulțime mare. În întregime, ei nu vor reprezenta foarte multe din Luminile acestei lumi. Apostolul scrie: „Priviți la chemarea voastră, fraților: printre voi nu sunt mulți înțelepți în felul lumii, nici mulți puternici, nici mulți de neam ales”, ci Dumnezeu a ales în principal „pe cei care sunt săraci față de lume ... bogați în credință” ca să fie moștenitori ai Împărăției. 1 Cor. 1:26, 27; Iac. 2:5.

În cele din urmă toți cei pe care i-a avut în vedere Marele Gospodar vor fi fost chemați, acceptați și găsiți vrednici prin Cristos să aibă un loc la masă — să fie părtași la marele Ospăț. Va fi un Ospăț de Nuntă în cinstea căsătoriei Mielului, după ((1043)) ce Mireasa Lui s-a pregătit (Apoc. 19:7-9). Suntem asigurați că la acest ospăț va fi încă o clasă, cei care n-au fost vrednici să fie din clasa Miresei. Aceștia pot fi numiți figurativ însoțitoarele Miresei; clasa Marii Mulțimi; căci după relatarea adunării Miresei avem mesajul Domnului către aceștia eliberați ulterior din Babilon: „Ferice de cei chemați la ospățul nunții Mielului!”

Vă puteți imagina onorurile și bucuriile acelui mare banchet! Mireasma lucrurilor bune viitoare ajunge deja la noi în anticameră, înainte de a intra în sala de banchet. Aceste miresme vin la noi prin făgăduințele nespus de mari și scumpe ale Cuvântului lui Dumnezeu, care ne asigură de credincioșia Lui și de pregătirea lucrurilor „pe care ochiul nu le-a văzut, urechea nu le-a auzit și la inima omului nu s-au suit”, dar pe care „le-a pregătit Dumnezeu pentru cei ce-L iubesc” mai presus de orice.

Cei care au fost invitați inițial nu vor gusta din acea cină, deși, mulțumim lui Dumnezeu, prevederea divină a aranjat un alt banchet, care prin Împărăție va fi întins pentru toate națiunile, neamurile, limbile și popoarele — „un ospăț de lucruri grase”. Isa. 25:6-8.