Vol. 16 Noiembrie-Decembrie 2008 Nr. 1

CUNOȘTINȚA ȘI CREDINȚA ÎN PRIVINȚA CRONOLOGIEI

R 5367 W. T. 15 decembrie 1913 (pag. 374-375)

Un frate drag întreabă: Putem fi absolut siguri că Cronologia prezentată în Studiile Zorile este corectă? — că Secerișul a început în anul 1874 d. Cr. și se va sfârși în anul 1914 d. Cr. printr-un necaz mondial care va răsturna toate instituțiile actuale și va fi urmat de domnia dreptății Împăratului Slavei și a Miresei Sale, Biserica?

Noi răspundem, așa cum am făcut de mai multe ori înainte în Zorile și în Turnuri, și oral și prin scrisori, că n-am pretins niciodată că aceste calcule ale noastre sunt infailibile; n-am pretins niciodată că ele sunt cunoștință, nici că sunt bazate pe dovezi, fapte, cunoștință indiscutabile; pretenția noastră a fost întotdeauna că ele sunt bazate pe credință. Am prezentat dovezile cât de clar este posibil și am declarat concluziile credinței pe care le-am tras din ele, și i-am invitat și pe alții să accepte din ele cât de mult sau cât de puțin ar putea aproba inimile și mințile lor.

Mulți au examinat aceste dovezi și le acceptă; alții, la fel de inteligenți, nu le aprobă. Cei care au putut să le accepte prin credință par să fi primit binecuvântări speciale, nu numai pe linia armoniilor profetice, ci pe toate celelalte linii ale harului și adevărului. Noi nu i-am condamnat pe acei care nu pot vedea, ci ne-am bucurat cu acei a căror exercitare a credinței le-a adus binecuvântări speciale — „Ferice de ochii voștri că văd și de urechile voastre că aud”.

Poate că unii care au citit Zorile au prezentat concluziile noastre cu mai multă tărie decât noi; dar, dacă este așa, aceasta este răspunderea lor. Noi am îndemnat și încă îndemnăm pe dragii copii ai lui Dumnezeu să citească atent ceea ce am ((1120)) prezentat — Scripturile, aplicările și interpretările — și apoi să-și formeze propriile lor judecăți. Nu îndemnăm nici nu insistăm asupra vederilor noastre ca fiind infailibile, nici nu-i lovim sau nui agresăm pe acei care nu sunt de acord; ci îi privim ca „frați” pe toți credincioșii sfințiți în sângele prețios.

Dimpotrivă, cei care se deosebesc de noi sunt cei care ne lovesc și ne vorbesc de rău, pentru că nu-i bine-primim când, cu ciocan și clește, caută să îndepărteze firicelul de praf pe care ei cred căl văd în ochii înțelegerii noastre. Ei sunt criticii noștri care pretind întotdeauna infailibilitate. Noi mergem smerit mai departe, urmând exemplul și cuvintele apostolului: „Credem și de aceea vorbim” fie că alții ascultă fie că nu. Oare nu este aceasta în acord cu Spiritul lui Cristos? Și oare nu este în acord de asemenea cu instrucțiunile Domnului nostru: „Nu-l opriți” (Marcu 9:39); și iarăși: „Ce te privește? Tu vino după Mine”. Ioan 21:22.

Dar unii dintre cei care ajung la un punct neînsemnat asupra căruia nu sunt de acord, par să-și imagineze că întreaga lucrare a Secerișului trebuie să fie distrusă, sau cel puțin oprită, până când mica lor iotă sau punctuleț este reglat în mod satisfăcător. Aceștia evident fac din mușuroaie munți, și uită că, dacă mișcarea actuală printre poporul Domnului este lucrarea Secerișului sau sub supravegherea Domnului, Domnul este responsabil, și nu ei, și ne putem încrede că Își va îndeplini scopurile în cel mai bun mod al Său fără violarea nici a literei nici a spiritului poruncilor Sale.

Revenind iarăși la întrebarea despre Cronologie, cităm din Studiile Zorile, Vol. II, pagina 38, ultimul paragraf, după cum urmează:

„Începând cu întrebarea, cât timp a trecut de la crearea omului, noi ar trebui să fim, și suntem încrezători că Acela care a dat profețiile și a spus că la timpul sfârșitului ele vor fi înțelese, a dat în Cuvântul Său și datele necesare ca să ne permită să determinăm cu acuratețe locul acestor profeții. Cu toate acestea, toți cei care se așteaptă să găsească aceste lucruri atât de clar spuse încât să poată convinge chiar și pe cititorul superficial sau pe scepticul nesincer, vor fi dezamăgiți. Timpurile și perioadele lui Dumnezeu sunt date în așa fel încât în timpul acesta să fie convingătoare numai pentru cei care prin cunoașterea lui Dumnezeu sunt în stare să recunoască metodele Sale caracteristice. Dovada este dată pentru „ca omul lui Dumnezeu să fie ... cu totul pregătit” (2 Tim. 3:17). Aceștia știu bine că în toate căile pe care îi conduce Tatăl lor trebuie să umble prin credință și nu prin vedere. Tuturor acelora care sunt pregătiți să umble astfel, sperăm să le putem arăta la fiecare pas declarații solide din Cuvântul lui Dumnezeu — o temelie sigură pentru credința rațională”.

În același capitol continuăm să arătăm că multe dintre verigile cronologiei istoriei sacre și a celei laice sunt „discontinui, întrerupte, suprapuse și încurcate atât de mult, încât n-am putea ajunge la nici o concluzie clară din ele și am fi obligați să tragem concluzia, ca și alții, că nu s-ar putea cunoaște nimic clar asupra acestui subiect, dacă Noul Testament n-ar completa neajunsul”. (Pagina 49, primul paragraf.) Astfel am căutat să dovedim că cronologia nu poate fi construită pe fapte, dar poate fi primită numai prin credință. Dar din nou îndemnăm o recitire a Volumului II în întregime. Dacă și cu aceste sugestii unii își vor pierde credința în cronologia noastră, alții, mult mai mulți, credem noi, își vor întări mult credința în ea.

Vă amintim iarăși că punctele slabe ale cronologiei sunt suplimentate de diferitele profeții care se întrețes cu ea într-un mod atât de remarcabil încât credința în cronologie aproape devine cunoștința că este corectă. Schimbarea unui singur an ar strica armonia frumoaselor paralele; deoarece unele profeții se măsoară dinainte de Cristos, altele după Cristos și altele depind de amândouă perioadele. Credem că Dumnezeu a vrut ca acele profeții să fie înțelese „la timpul potrivit”; credem că noi le înțelegem acum — și că ele ne vorbesc prin această cronologie. Oare nu sigilează ele astfel cronologia? Ele o fac pentru credință, dar nu altfel.

Domnul nostru a spus: „Înțelepții vor înțelege”; și ne-a mai spus: „Vegheați”, ca să putem cunoaște; și această cronologie este cea care ne convinge (pe cine o poate primi și o primește prin credință), că Pilda celor Zece Fecioare este acum în proces de împlinire — că primul ei strigăt a fost auzit în 1844 și al doilea strigăt „Iată Mirele” — prezent — a fost în anul 1874. Această cronologie și nu alta a fost cea care ne-a trezit să ne curățăm candelele, în armonie cu promisiunea Domnului prin apostol: „Voi, fraților, nu sunteți în întuneric, pentru ca ziua aceea să vă surprindă ca un hoț”.

Dacă cronologia noastră nu este de încredere, nu avem nici o idee unde ne aflăm, nici când va veni dimineața. Cronologia Episcopului Ussher, după cum am arătat (Zorile II, pag. 51) pune sfârșitul celor șase mii de ani cu aproape un secol în viitor și ar distruge fiecare aplicare profetică așa cum am văzut-o și de care am profitat. Și când spunem cronologia „noastră”, vrem doar să spunem cea pe care o folosim, cronologia Bibliei, care aparține întregului popor al lui Dumnezeu care o aprobă. De fapt, ea a fost folosită practic în aceeași formă pe care o prezentăm noi cu mult înainte de zilele noastre, întocmai cum diferite profeții pe care le folosim au fost folosite pentru un scop diferit de către adventiști, și întocmai cum diferite doctrine pe care le susținem și care par atât de noi și proaspete și diferite au fost susținute sub o oarecare formă cu mult timp în urmă: de exemplu — Alegerea, Harul liber, Restabilirea, Îndreptățirea, Sfințirea, Glorificarea și Învierea.

Lucrarea în care Domnului I-a plăcut să folosească talentele noastre umile a fost mai puțin o lucrare de inițiere decât una de ((1121)) reconstruire, ajustare, armonizare. Cuvântul lui Dumnezeu, marea Harfă de unde vine acum o muzică atât de minunată, a fost dezacordată. O denominație avea o coardă, altă denominație avea alta — Alegerea, Harul liber, Botezul, a Doua Venire a lui Cristos, Profețiile timpului etc. Ele vibrau în dezacord, fiecare pe struna ei, până când toți au fost dezgustați de dezacord și aproape gata să abandoneze pentru a se ușura — cum au făcut practic de atunci încoace. Apoi a venit timpul Domnului să pună din nou în ordine vechea Harfă, spre folosul urmașilor Săi foarte credincioși. În orice măsură ne-a folosit marele Stăpân pe vreunul dintre noi, fie în fixarea din nou a corzilor și în acordarea harfei, sau în atragerea atenției „fraților” Lui asupra armoniei și frumuseții imnurilor melodioase în onoarea Celui Atotputernic, să-L lăudăm pentru marele privilegiu avut și să-l folosim.

Faptul că am ajuns la această armonie chiar la timpul corect, conform cronologiei noastre — chiar la timpul promis de Domnul nostru când a declarat că la acei care vor fi pregătiți și deschiși la bătaia Sa la ușă, El „va intra la ei, și va cina cu ei”, că Se „va încinge îva deveni servitorul lorș, îi va pune să stea la masă și Se va apropia să-i servească” (Luca 12:37) — este o dovadă pentru noi că aspectele timpului din profeții, așa cum le înțelegem, sunt corecte. Acestui mare Servitor principal al Bisericii Sale deci, Îi aducem mulțumiri pentru lumina armonioasă a Adevărului actual — și nu trebuie oare să considerăm că cronologia care a avut atât de mult de-a face cu această lumină este de asemenea de la El?

Dar să presupunem un caz departe de așteptările noastre: Să presupunem că anul 1915 d. Cr. va trece cu toate afacerile lumii senine și cu dovada că „aleșii” n-au fost toți „schimbați”, și fără restabilirea Israelului natural în favoare sub Noul Legământ (Rom. 11:12, 15). Atunci ce va fi? Aceasta n-ar dovedi oare cronologia noastră greșită? Ba da, în mod sigur! Și n-ar dovedi oare o dezamăgire mare? Într-adevăr ar dovedi! Ar produce o ruină irecuperabilă a dispensațiilor Paralele și a Dublului lui Israel, a calculelor Jubileelor și a profeției celor 2300 de zile din Daniel și a epocii numite „Timpurile Neamurilor” și a celor 1260, 1290 și 1335 de zile, aceasta din urmă care marchează începutul Secerișului împlinind atât de bine prezicerea: „O, ferice de cine așteaptă și ajunge la 1335 de zile!” Nici una dintre acestea n-ar mai fi folositoare. Ce lovitură ar fi! Una din strunele „harfei” noastre ar fi ruptă cu totul!

Totuși, dragi frați, Harfa noastră ar avea celelalte strune acordate și cu aceasta nici o altă grupare de pe pământ a poporului lui Dumnezeu n-ar putea să se laude. Am putea totuși să adorăm un Dumnezeu atât de mare și grandios încât nici unul nu se poate compara cu El. Ar trebui totuși să vedem grandoarea mântuirii Sale în Cristos Isus — „un preț de răscumpărare pentru toți”. Ar trebui totuși să vedem minunile „tainei ascunse”, părtășia noastră cu Răscumpărătorul în „moartea Sa”, și de asemenea „în învierea Sa” la „slavă, cinste și nemurire”— „natura divină”.

Dacă deci, preaiubiților, s-ar dovedi că cronologia noastră este cu totul greșită, am putea trage concluzia că prin ea am avut multe avantaje din toate punctele de vedere. Dacă atingerea speranțelor noastre glorioase și a bucuriilor prezente în Domnul ne-ar costa o astfel de dezamăgire cum se tem prietenii noștri, noi să ne bucurăm și să socotim că ne costă puțin! Dacă Domnul vede necesar pentru trezirea „fecioarelor” să permită o notă falsă în trâmbița timpului, so luăm cu bucurie ca una din „toate lucrurile” care lucrează împreună spre binele celor care Îl iubesc, al celor chemați potrivit scopului Său. Dar să nu uităm că pilda arată că a doua trezire a fecioarelor n-a fost greșită! Mirele a sosit! „Fecioarele înțelepte” au avut credința necesară să-L urmeze; celorlalte, prea înțelepte în felul lumii, le-a lipsit credința și au pierdut onorurile mari acordate clasei miresei, deși au fost privilegiate mai târziu să fie însoțitoarele ei la „ospățul nunții Mielului”.

Cel mai bun medicament, cel mai bun antidot, pentru o credință otrăvită în Adevărul prezent, este o recapitulare atentă a prezentărilor din Studiile Zorile. Dacă aceasta nu reușește, nu știm ce să recomandăm. Dar să nu uităm că au existat condiții care au precedat admiterea noastră în această lumină, și că acele condiții trebuie menținute dacă vrem să rămânem în lumină. Dacă, prin urmare, toată lumina sau vreo parte a ei se întunecă, prima noastră întrebare ar trebui să fie: „Trăiesc eu la înălțimea condițiilor legământului meu — negare de sine, sacrificiu de sine?” Dacă descoperim o răceală acolo, putem ști că am găsit adevăratul secret al necazului nostru și imediat ar trebui „să mergem la Domnul în rugăciune”.

„Ochii mei pot vedea gloria prezenței Domnului;
El calcă teascul unde strugurii mâniei Sale sunt
adunați;
Văd furtuna aprinsă a sabiei Sale care coboară
cu repeziciune:
Regele nostru merge-nainte.
„A șaptea trâmbiță sună și Regele nostru nu
cunoaște nici o înfrângere.
El va cerne inimile oamenilor înaintea scaunului
Său de judecată.
O! Fii gata, suflete al meu să-l întâmpini, fiți vesele
ale mele picioare;
Regele nostru merge-nainte.”