((A65))

Planul divin al veacurilor - Studiul IV
Epocile și dispensațiile marcate în desfășurarea planului divin

> Planul lui Dumnezeu, definit și sistematic -- Trei epoci mari în istoria lumii -- Trăsăturile lor distinctive -- „Pământul rămâne veșnic” -- Lumea viitoare, cerurile și pământul nou -- Subdiviziuni ale acestor epoci mari -- Trăsăturile importante ale planului lui Dumnezeu, aduse în atenție -- Ordinea recunoscută dezvăluie armonie -- împărțind drept cuvântul adevărului

După cum unii în ignoranță judecă greșit iscusința și înțelepciunea unui mare arhitect și constructor după lucrarea lui neterminată, tot așa, în ignoranța lor, mulți judecă acum greșit pe Dumnezeu după lucrarea lui neterminată; dar curând, când schelăria grosolană a răului, care a fost permis pentru disciplinarea omului și care în final va fi dirijat spre binele lui, va fi îndepărtată și molozul curățat, lucrarea terminată a lui Dumnezeu va declara universal înțelepciunea și puterea Sa infinită și se va vedea că planurile Sale sunt în armonie cu caracterul Său glorios.

Deoarece Dumnezeu ne spune că are un plan clar fixat și că toate planurile Sale vor fi realizate, este de datoria noastră, ca și copii ai Lui, să ne interesăm cu sârguință care sunt acele planuri, pentru a fi găsiți în armonie cu ele. Să remarcăm cât de accentuat afirmă Iehova fixitatea scopurilor Sale: „DOMNUL oștirilor a jurat și a zis: «Hotărât, ce am gândit se va întâmpla, ce am pus la cale se va împlini». . . . Căci DOMNUL oștirilor a luat această hotărâre: cine i se va împotrivi?” „Eu sunt Dumnezeu, și nu este altul, Eu sunt Dumnezeu, și nu ((A66)) este altul ca Mine . . . Hotărârile Mele vor rămâne în picioare și Îmi voi aduce la îndeplinire toată plăcerea Mea . . . da, Eu am spus și Eu voi face să se întâmple; Eu am plănuit și Eu voi înfăptui” (Isaia 14:24-27; 46:9-11). De aceea, oricât de întâmplătoare sau misterioasă ar putea să pară purtarea lui Dumnezeu cu oamenii, cei care cred această mărturie a Cuvântului Său trebuie să recunoască faptul că planul Lui originar, neschimbător, s-a desfășurat și se desfășoară încă sistematic spre împlinire.

În timp ce masa omenirii, bâjbâind în întunericul ignoranței, trebuie să aștepte evenimentele reale ale planului lui Dumnezeu pentru a-și putea da seama de caracterul glorios al Arhitectului Divin, copilul lui Dumnezeu are privilegiul să vadă prin credință și prin lumina candelei sale gloriile prezise ale viitorului, iar prin aceasta să aprecieze procedeele din trecut și din prezent, altfel misterioase. De aceea, ca fii interesați ai lui Dumnezeu și moștenitori ai unei moșteniri făgăduite, noi apelăm la Cuvântul Tatălui nostru, pentru ca din planurile și specificațiile date acolo să-I putem înțelege scopurile. De acolo aflăm că planul lui Dumnezeu referitor la om cuprinde trei perioade mari de timp, începând cu crearea omului și ajungând în viitorul nelimitat. Petru și Pavel numesc aceste perioade „trei lumi”, pe care le prezentăm prin diagrama următoare:

Aceste trei epoci mari reprezintă trei manifestări distincte ale providenței divine. Prima, de la creare la ((A67)) potop, a fost sub administrarea îngerilor și este numită de Petru „LUMEA DE ATUNCI”. 2 Petru 3:6.

A doua epocă mare, de la potop până la stabilirea împărăției lui Dumnezeu, este sub controlul limitat al lui Satan, „prințul lumii acesteia”, și de aceea este numită „ACEST VEAC RĂU”. Galateni 1:4; 2 Petru 3:7.

A treia va fi o lume „în veci de veci” (Isaia 45:17) sub administrare divină, împărăția lui Dumnezeu, și este numită „LUMEA VIITOARE -- în care locuiește dreptatea”. Evrei 2:5; 2 Petru 3:13.

Prima dintre aceste perioade sau „lumi”, sub administrarea îngerilor, a fost o nereușită; a doua, sub conducerea lui Satan, uzurpatorul, a fost într-adevăr un „veac rău”; dar a treia va fi o eră de dreptate și binecuvântare pentru toate familiile pământului.

Ultimele două dintre aceste „lumi” sunt menționate mai deosebit și declarațiile referitoare la ele sunt în contrast puternic. Perioada a doua, sau cea prezentă, este numită „acest veac rău”, nu pentru că nu există nimic bun în ea, ci pentru că în ea este permis să predomine răul. „Acum fericim pe cei mândri; da, cei ce practică răutatea sunt zidiți; da, ei ispitesc pe Dumnezeu și scapă” (Maleahi 3:15). A treia lume sau epocă este menționată ca „LUMEA VIITOARE -- în care locuiește dreptatea”, nu pentru că nu va fi nici un rău în ea, ci pentru că nu va predomina răul. Înlăturarea răului va fi treptată, cerând prima mie de ani întreagă. Răul nu va conduce atunci, nu va prospera, nu vor mai înflori cei răi, ci „cel drept va înflori” (Psalmul 72:7), cel care „va asculta, va mânca cele mai bune roade ale țării” (Isaia 1:19) și „făcătorii de rele vor fi nimiciți”. Psalmul 37:9.

Astfel văzute lucrurile, următoarea dispensație va fi atât de diferită încât va fi opusul celei prezente aproape în toate amănuntele. Cuvintele Domnului nostru arată de ce va fi deosebire între dispensația prezentă și cea viitoare. ((A68)) Deoarece El va fi Prințul sau conducătorul lumii viitoare, dreptatea și adevărul vor prospera în ea, pe când astăzi, deoarece Satan este prințul (conducătorul) lumii rele prezente, răul prosperă și cei răi înfloresc. Pentru că, așa cum a spus Isus, prințul acestei lumi „n-are nimic în Mine” -- și, în consecință, n-are nici un interes pentru urmașii Lui, cu excepția faptului că li se opune, îi ispitește, îi necăjește și-i hărțuiește (Ioan 14:30; 2 Corinteni 12:7) -- de aceea, în această lume sau epocă rea de astăzi, oricine vrea să trăiască evlavios suferă persecuții, pe când cel rău se întinde ca un copac verde. 2 Timotei 3:12; Psalmul 37:35.

Isus a spus: „Împărăția Mea nu este din lumea aceasta”, și până când nu va veni era sau „lumea” viitoare, împărăția lui Cristos nu va controla pământul. Și pentru aceasta suntem învățați să sperăm și să ne rugăm: „Vie Împărăția Ta, facă-se voia Ta, precum în cer așa și pe pământ”. Satan este „stăpânitorul întunericului acestui veac” și de aceea „întunericul acoperă pământul și negură deasă popoarele”. El conduce și lucrează acum în inimile copiilor neascultării. Efeseni 2:2; 6:12 (Cornilescu).

Trebuie să existe o parte foarte importantă din planul Marelui Arhitect pentru mântuirea omului încă neîmplinită cu totul -- altfel noua dispensație cu noul prinț ar fi fost de mult introdusă. Motivul amânării pentru un timp hotărât, și de asemenea maniera schimbării de la domnia prezentă a răului sub Satan la aceea a dreptății sub Cristos, sunt puncte de interes care mai târziu vor fi arătate mai deplin. Acum este suficient să spunem că împărățiile acestei lumi, supuse în prezent lui Satan, la timpul cuvenit vor deveni împărății ale Domnului nostru și ale Cristosului Său (Apocalipsa 11:15). Contextul arată că transferul se va realiza printr-un timp de strâmtorare generală. Referitor la aceasta Isus a spus: „Nimeni nu poate să intre în casa unui om tare și să-i jefuiască gospodăria, decât dacă a legat mai întâi pe omul acela tare; ((A69)) numai atunci îi va jefui casa” (Marcu 3:22-27). Astfel ni se arată că Satan trebuie mai întâi să fie legat, restrâns și detronat, pentru ca domnia de dreptate și pace a lui Cristos să poată fi stabilită. Această legare a lui Satan, prin urmare, este indicată a fi prima lucrare a noii dispensații. Apocalipsa 20:2.

Să nu se uite că baza tuturor acestor „lumi” și dispensații este acest pământ, și că, deși veacurile trec și dispensațiile se schimbă, totuși pământul continuă -- „Pământul rămâne pentru totdeauna” (Eclesiastul 1:4). Făcând aceeași ilustrație, Petru le numește pe fiecare din aceste perioade un cer și un pământ separat. Aici cuvântul ceruri simbolizează puterile conducătoare mai înalte sau spirituale, iar pământul simbolizează guvernarea omenească și aranjamentele sociale omenești. Astfel, primele ceruri și pământ, sau ordinea și aranjamentul lucrurilor existente atunci, după ce și-au servit scopul, s-au sfârșit la potop. Dar cerurile fizice (bolta cerească și atmosfera) și pământul fizic n-au trecut: ele au rămas. Tot așa, lumea prezentă (ceruri și pământ) va trece cu zgomot mare, foc și topire, confuzie, strâmtorare și dezintegrare. Omul cel tare (Satan) fiind în curs de legare, se va lupta să-și păstreze puterea. Ordinea sau aranjamentul prezent al guvernării și societății va trece, nu aceea a cerului și pământului fizic. Cerurile de acum (puterile de control spiritual) trebuie să dea loc „cerurilor noi”-- controlului spiritual al lui Cristos. Pământul de acum (societatea umană așa cum este organizată acum sub controlul lui Satan) trebuie să se topească și să se dizolve (simbolic) la începutul „Zilei Domnului”, care „va arde ca un cuptor” (Maleahi 4:1). Va fi urmat de „un pământ nou”, adică de o societate reorganizată, în armonie cu noul Prinț al pământului -- Cristos. Dreptatea, pacea și iubirea vor domni printre oameni atunci când aranjamentele prezente vor fi dat loc împărăției noi, mai bune, a cărei bază va fi cea mai strictă dreptate.

((A70))

Lui Pavel i s-a dat o licărire a dispensației următoare, sau, cum o numește el, „a lumii viitoare”. El spune că a fost „răpit” (cu fizicul sau cu mintea, sau cu ambele, nu putea spune, lucrurile fiind atât de reale vederii sale) pe curentul timpului până la noua stare de lucruri, „cerurile noi”, deci până în „al treilea cer”. Astfel el a văzut lucrurile așa cum vor fi sub controlul spiritual al lui Cristos, lucruri pe care nu le putea dezvălui (2 Corinteni 12:2-4). Fără îndoială, acestea erau aceleași lucruri pe care Ioan le-a văzut după aceea și i-a fost permis să le spună Bisericii în simboluri, care pot fi înțelese numai când le sosește timpul. Ioan, în descoperirea dată lui de către Domnul nostru pe insula Patmos, a fost dus în viziune prin tot Veacul Creștin cu scenele lui schimbătoare de biserică și stat, până la sfârșitul lumii sau epocii rele de astăzi, și acolo, în viziune profetică el a văzut pe Satan legat, pe Cristos domnind, iar cerurile noi și pământul nou stabilite; pentru că cerurile și pământul dintâi trecuseră. Apocalipsa 21:1.

Veacuri sau dispensații

Remarcăm acum veacurile în care se subdivid aceste epoci mari, așa cum sunt ilustrate în schița de mai jos.

Prima dintre aceste epoci mari („lumi”) n-a fost subîmpărțită: metoda lui Dumnezeu de a proceda cu oamenii nu s-a schimbat în tot acel timp -- de la căderea lui Adam până la potop. Dumnezeu îi dăduse omului legea Sa, scrisă în însăși natura lui; dar după ce a păcătuit El l-a lăsat într-o anumită măsură pe propriul lui drum, care era în jos, „în fiecare zi numai răutate”, pentru ca astfel omul ((A71)) să-și dea seama de nechibzuința sa și pentru ca înțelepciunea lui Dumnezeu în faptul că a poruncit ascultare absolută să se poată manifesta. Dispensația aceea s-a sfârșit cu un potop, care i-a luat pe toți în afară de credinciosul Noe cu familia lui. Astfel prima dispensație nu numai că a demonstrat efectele dezastruoase ale păcatului, dar a și arătat că tendința păcatului este în jos spre degradare și mizerie mai mare, și dovedește necesitatea intervenției lui Iehova, dacă redobândirea a „ce era pierdut” -- starea dintâi a omului -- este să se îndeplinească vreodată.

A doua epocă, sau „veacul acesta”, include trei perioade, fiecare fiind un pas în planul lui Dumnezeu de răsturnare a răului. Fiecare pas este mai sus decât precedentul și duce planul înainte și mai aproape de împlinire.

A treia epocă mare -- „lumea viitoare” -- după cea de-a doua venire a lui Cristos, cuprinde Veacul Milenar, sau „timpurile restabilirii”; după ea sunt alte „veacuri viitoare”, ale căror particularități nu sunt revelate. Revelațiile prezente tratează despre recuperarea omului din păcat, și nu despre eternitatea de glorie care urmează.

Numim prima perioadă din „veacul acesta” VEACUL sau dispensația PATRIARHALĂ, pentru că în acea perioadă relațiile și favorurile lui Dumnezeu au fost numai pentru câteva persoane, restul omenirii fiind aproape ignorat. Astfel de favorizați au fost patriarhii: Noe, Avraam, Isaac, Iacov. Fiecare dintre aceștia părea să fi fost la rândul lui cel favorizat de Dumnezeu. La moartea lui Iacov, acel veac sau felul acela de relații s-a sfârșit. La moartea lui Iacov, descendenții lui au fost numiți prima dată „cele douăsprezece seminții ale lui Israel” și au fost împreună recunoscute de către Dumnezeu ca un „popor care să fie al Lui”; și prin jertfe tipice ei erau tipic „un neam sfânt”, separat de alte neamuri pentru un scop special și, prin urmare, pentru a se bucura de anumite favoruri speciale. Denumim timpul destinat pentru această trăsătură a ((A72)) planului divin, care începe aici și se sfârșește la moartea lui Cristos, VEACUL IUDEU sau dispensația Legii. În timpul acelui veac, Dumnezeu a binecuvântat acel popor în mod deosebit. Le-a dat legea Lui; a făcut un legământ special cu ei; le-a dat Cortul întâlnirii, a cărui glorie Șechină din Sfânta Sfintelor reprezenta prezența lui Iehova cu ei ca și Conducătorul și Regele lor. Le-a trimis profeți și în cele din urmă pe Fiul Său. Isus a făcut minuni și a învățat în mijlocul lor, și n-a vrut nici El însuși să meargă la alții, nici să permită ucenicilor Săi să meargă la neamurile din jur. El i-a trimis, zicând: „Să nu mergeți pe calea păgânilor și să nu intrați în vreo cetate a samaritenilor; ci să mergeți mai degrabă la oile pierdute ale casei lui Israel” (Matei 10:5, 6). Și iarăși a spus: „Eu nu sunt trimis decât la oile pierdute ale casei lui Israel” (Matei 15:24). Faptul că această favoare națională s-a sfârșit cu respingerea și răstignirea lui Isus de către ei, este arătat prin cuvintele lui Isus, când, cu cinci zile înainte de răstignire, a declarat: „Vi se lasă casa pustie”. Matei 23:38.

Atunci, la moartea lui Isus, a început un nou veac -- VEACUL CREȘTIN sau DISPENSAȚIA EVANGHELICĂ, în care vestea bună a îndreptățirii trebuia să fie vestită nu numai evreilor, ci tuturor neamurilor, pentru că Isus Cristos, prin harul lui Dumnezeu, a gustat moartea pentru fiecare om. În timpul acestui Veac Evanghelic de asemenea există o clasă chemată la favoare specială, căreia îi sunt făcute făgăduințe speciale; și anume, cei care prin credință acceptă pe Isus Cristos ca Răscumpărătorul și Domnul lor, urmând în urmele Lui. Vestirea Evangheliei s-a făcut pe pământ încoace și încolo timp de aproape o mie nouă sute de ani, așa încât acum se poate spune că mai mult sau mai puțin a fost propovăduită la toate popoarele. Ea n-a convertit popoarele -- n-a fost destinată să facă acest lucru în veacul prezent; dar ea a ales de ici și de colo pe unii, în total o „mică turmă”, căreia, după cum prezisese Isus (Luca 12:32), buna plăcere a Tatălui este să-i dea Împărăția într-un veac ce urmează acestuia.

((A73))

Cu acest veac se sfârșește „această lume rea”; și să remarcăm bine că în timp ce Dumnezeu a permis predominarea și domnia răului în detrimentul aparent al cauzei Sale, totuși scopurile Sale adânci au progresat constant, conform unui plan fixat și definit și în ordinea exactă a perioadelor pe care El le-a stabilit. La sfârșitul acestui veac și în zorile celui care urmează, Veacul Milenar, Satan trebuie legat și puterea lui răsturnată, ca pregătire pentru stabilirea împărăției lui Cristos și începutul „lumii viitoare, în care va locui dreptatea”.

Mileniu, însemnând o mie de ani, prin consens general este folosit ca denumire pentru perioada menționată în Apocalipsa 20:4 -- mia de ani de domnie a lui Cristos, primul veac din „lumea viitoare”. În timpul Veacului Milenar va fi o restabilire a tuturor lucrurilor pierdute prin căderea lui Adam (Faptele 3:19-21), și înainte de încheierea lui toate lacrimile vor fi șterse. Dincolo de limita lui, în veacurile de binecuvântare care urmează, nu va mai fi nici moarte, nici tristețe, nici plânset, și nu va mai fi nici durere. Lucrurile dintâi vor fi trecut (Apocalipsa 21:4). Revelațiile lui Dumnezeu nu dau detalii mai departe, și noi ne oprim aici.

Aici am aruncat numai o privire la schița simplă a acestui plan al veacurilor. Cu cât îl vom examina mai mult, cu atât mai mult vom găsi în el armonie, frumusețe și ordine perfectă. Fiecare veac își are de realizat partea lui, necesară pentru desfășurarea completă a planului lui Dumnezeu ca întreg. Planul este progresiv, desfășurându-se treptat din veac în veac, în sus și înainte spre marele final al scopului originar al Arhitectului Divin, „care lucrează toate după sfatul voii Sale” (Efeseni 1:11). Pentru realizarea obiectivului acestor mari perioade, nici una din ele nu este nici cu un ceas mai lungă sau mai scurtă. Dumnezeu este un econom înțelept atât de timp cât și de mijloace, chiar dacă resursele Lui sunt infinite; și nici o ((A74)) putere, oricât de rea, nici pentru un moment nu-I întârzie sau nu-I împiedică scopurile. Toate lucrurile, atât bune cât și rele, sub supraveghere și conducere divină, lucrează împreună pentru împlinirea voinței Sale.

Pentru o minte neinstruită și nedisciplinată, care nu poate vedea decât puțin din mecanismul complicat al planului lui Dumnezeu, acesta îi apare ca anarhie, confuzie și eșec, întocmai cum o mașină complicată, întreagă sau în parte, i-ar apărea unui copil. Pentru mintea lui imatură și neinstruită este de neînțeles, și mișcările opuse ale roților și curelelor ei nu sunt decât confuzie. Dar maturitatea și cercetarea îi va arăta că aparenta confuzie este armonie frumoasă, producând rezultate bune. Totuși, mașina a fost un succes tot atât de adevărat înainte ca funcționarea ei să fie înțeleasă de copil, cât și după aceea. Tot așa, în timp ce planul lui Dumnezeu este și a fost de veacuri cu succes în acțiune, omul a primit disciplinarea necesară, nu numai pentru a i se da posibilitatea să-i înțeleagă funcționarea complicată, dar și să aibă experiența rezultatelor lui binecuvântate.

Pe măsură ce vom urmări studiul planului divin, este esențial să ținem minte aceste veacuri cu particularitățile și obiectivele lor corespunzătoare; deoarece planul nu se poate vedea în nici unul din ele, ci în toate, întocmai cum o verigă nu este un lanț, ci câteva verigi legate formează un lanț. Prin remarcarea trăsăturilor distinctive ale fiecărei părți obținem idei corecte despre întregul plan, și în acest fel avem posibilitatea să împărțim drept Cuvântul adevărului.

O declarație a Cuvântului care aparține unei epoci sau dispensații nu trebuie aplicată alteia, după cum lucruri declarate despre un veac nu sunt întotdeauna adevărate despre altul. De exemplu, ar fi un neadevăr să spunem despre timpul prezent că cunoștința de Domnul umple întreg pământul sau că nu este deloc nevoie să spui ((A75)) aproapelui, cunoaște pe Domnul (Isaia 11:9; Ieremia 31:34). Acest lucru nu este adevărat în acest veac și nu poate fi adevărat până când Domnul, venind din nou, Își stabilește împărăția; fiindcă de-a lungul acestui veac au fost multe înșelări amăgitoare și ni se spune că tocmai la sfârșitul veacului -- „în zilele din urmă . . . oamenii răi și înșelători vor merge din rău în mai rău, ducând în rătăcire pe alții și fiind duși și ei în rătăcire” (2 Timotei 3:1, 13). Cunoștința și dreptatea vor acoperi pământul, după cum fundul mării este acoperit de ape, ca rezultat al domniei lui Mesia în timpul Veacului Milenar.

O greșeală similară, și încă una foarte obișnuită, este a presupune că împărăția lui Dumnezeu este acum stabilită, că ea conduce pe pământ și că acum se face voia Lui printre popoare. Acest lucru este, evident, departe de adevăr, deoarece regatele acestei lumi se sprijină și se îmbogățesc prin asuprire, nedreptate și înșelare, în măsura în care le permite inteligența crescândă a oamenilor. Satan, prințul „acestei lumi”, trebuie să fie înlocuit și împărățiile acestea, acum sub controlul lui, trebuie să devină împărății ale Domnului nostru și ale Unsului Său, când El Își va lua marea putere și va domni.

Prin lumina cuvenită acum casei credinței, noi discernem acel sistem și acea ordine care marchează pașii maiestuoși ai Dumnezeului nostru prin veacurile trecute, și cu putere ne vin în minte frumoasele versuri ale lui Cowper, inspirate de o credință vie, care avea încredere chiar unde nu-L putea discerne pe Atotputernicul Iehova:

„Dumnezeu pe căi ascunse
Minunile-Și face:
El ține marea sub picior
Și furtuna-n frâie.
((A76))
În mine-adânci, de nepătruns,
De artă ne-ntrecută,
Strălucitoare planuri stau
Și-Și face-a Lui voință.
Voi, sfinți fricoși, vă-ncurajați;
Norii ce vă-nspăimântă
De milă-s plini și se desfac
În har pe-al vostru cap.
Cu simțul slab nu-L judecați,
Ci-n harul Său vă-ncredeți.
După severe providențe
Zâmbetul Își ascunde.
Scopurile-I se coc iute,
Cu fiecare oră.
Mugurul poate fi amar,
Dar fructul este dulce.
Necredința rătăcește
Și-n van opera-I caută.
Domnul Își este interpret
Și singur se explică.”
__________________________
„Nu cunosc drumul ce-mi stă înainte,
Tristeți, bucurii ce îmi poate aduce;
Ce nori de furtună deasupră-mi pot încă să mai apară,
Ce flori pe cărare alături pot încă să mai răsară.
Dar Cel ce cu mine alături călătorește,
În bine și rău, nicicând El nu mă părăsește;
Și-aceasta-i a mea consolare,
«El știe că eu merg pe cărare»”.