NAUFRAGIAT LA MALTA

Fapte 27:38-44

Sf. Pavel un om printre oameni — Exemplul lui întotdeauna vrednic de imitat — Transformarea caracterului său o mărturie a puterii lui Dumnezeu — Curajul lui în timpul uraganului — Zădărnicirea planului marinarilor de a abandona vasul — Influența lui la sutaș — Experiențele lui pe insulă.

„Domnul răscumpără sufletul slujitorilor Săi și nici unul din cei care se încred în El nu va fi condamnat” Ps. 34:22

W. T. 1916 (pag. 296-297)

Studiile noastre pentru anul curent ne prezintă pe Sf. Pavel din diferite puncte de vedere: un persecutor fanatic, un pocăit umilit strigând: „Doamne, ce-ai vrea să fac?”, un martor curajos pentru Adevăr printre propriul său popor, un misionar sacrificator de sine în țări străine. Am remarcat conduita lui în prezența regilor și nobililor. Am admirat curajul lui în prezența pericolului, în timp ce era în călătorie spre Roma ca prizonier. Astăzi îl vedem ca om între oameni, în contact cu datoriile vieții și în mijlocul unui mare dezastru — un naufragiu.

De când a devenit urmaș al Domnului Isus Cristos, comportamentul Sf. Pavel a fost nobil, umilit, reverențios, credincios, devotat, sfânt, vrednic de imitat de toți urmașii Învățătorului. Transformarea produsă în Sf. Pavel este posibilă în toți cei care au ureche de auzit și care primesc mesajul evanghelic în inimi bune și oneste. O astfel de transformare este de la sine o mărturie pentru puterea lui Dumnezeu, pentru realitatea religiei Bibliei. În ce lume schimbată am fi, dacă toată omenirea ar suferi asemenea transformare!

Dar nu toți sunt în starea de inimă pentru a fi astfel influențați, astfel atrași de Evanghelie. Unii vor avea nevoie de brațul puternic al lui Mesia — vor avea nevoie de autoritatea și forța Împărăției Milenare — pentru a-i aduce în supunere și a le arăta avantajele a ceea ce este drept asupra a ceea ce este greșit. Mulțumim lui Dumnezeu că ne putem ruga cu credință, „Vie Împărăția Ta, facă-se voia Ta pe pământ ca și în cer”, așteptând realizarea curând.

Încurajându-și tovarășii

Împins de furtună timp de patrusprezece zile și nopți, vasul a ajuns în final într-un loc unde urechile formate ale oamenilor mării au prins noaptea sunet de valuri la mal, neștiind unde sunt. Atunci au aruncat patru ancore de la pupa vasului și au așteptat dimineața.

Pe timpul acesta, Sf. Pavel, prizonierul evreu, crescuse în stima tuturor de la bordul corăbiei, pentru că Dumnezeu era cu el. Tot timpul furtunii, toți în afară de apostol își pierduseră atât curajul, cât și speranța; și atitudinea lui bine dispusă se datora supunerii la voința lui Dumnezeu și în parte faptului că Domnul îi arătase într-o viziune că trebuia încă să propovăduiască Evanghelia în Roma și că, de dragul lui, Providența Divină se va îngriji de fiecare viață de la bordul corăbiei. O inimă în pace cu Dumnezeu și instruită prin Cuvântul Său este pregătită pentru orice ar putea veni, de bucurie sau tristețe.

Apostolul și-a îndemnat tovarășii să fie bine dispuși. Le-a amintit de viziunea lui și i-a asigurat de credința lui absolută în ea. Apoi i-a îndemnat să ia hrană ca să se poată întări pentru eforturile încordate din ziua următoare. ((64)) Buna dispoziție și exemplul lui erau contagi-oase. După cum lumina Domnului era pacea și bucuria lui, tot așa el, la rândul lui, era lumina corăbiei și mângâierea celor de pe ea. El a ilustrat ceea ce a învățat, că poporul Domnului trebuie să facă bine tuturor oamenilor după cum au posibilitatea, în special casei credinței. El a exemplificat propriile sale cuvinte către Biserica din Corint: „Dumnezeu . . . ne mângâie în toate necazurile noastre, pentru ca, prin mâgâierea cu care noi înșine suntem mângâiați de Dumnezeu, să putem mângâia pe cei care se află în orice necaz”. Gal. 6:10; 2 Cor. 1:4.

Scăpând din naufragiu

Cu lumina dimineții, ei au deslușit țărmul și un mic golf care este cunoscut acum ca Golful Sf. Pavel, în insula Malta, atunci numită Melita. Marinarii au dat drumul ancorelor, au întins pânzele și au căutat să tragă corabia pe uscat. Dar înainte de a ajunge la țărm, vasul s-a împotmolit într-un banc de nămol; și partea din față fiind înțepenită, cea din spate a început să se desfacă în bucăți de forța valurilor, deoarece era un loc de întâlnire a doi curenți marini. Noaptea se tăiaseră funiile bărcii de salvare deoarece marinarii încercaseră să părăsească corabia. Sf. Pavel sfătuise acest curs. Distingând intenția marinarilor de a scăpa cu mica barcă, el a comunicat sutașului faptele și a arătat necesitatea acordului de a asigura cu precauții rezonabile împlinirea făgăduinței Divine.

Astfel ar trebui să înțelegem cu toții că avem ceva de făcut în înfăptuirea făgăduințelor îndurătoare ale lui Dumnezeu pentru noi. În legătură cu afacerile acestei vieți, El a promis că pâinea și apa ne vor fi sigure. Dar aceasta nu implică faptul că noi vom neglija posibilitățile rezonabile pentru a le procura. El ne-a promis o parte în Împărăția Mesianică viitoare. Dar ține de noi să ne facem chemarea și alegerea sigură. Dumnezeu este cu totul în stare și dornic să-și facă toată partea Lui, în legătură cu orice chestiune, dar este spre avantajul nostru că El ne cheamă să ne arătăm credința prin fapte, prin cooperarea noastră cu El în diferite feluri.

Văzând că numai înotând sau plutind pe rămășițele vasului se putea ajunge la țărm, soldații au propus ca prizonierii să fie omorâți, pentru că sub legea romană erau responsabili cu viața lor pentru siguranța celor ce le erau încredințați în grijă. Dar sutașul învățase să-l aprecieze pe apostol, și de dragul lui a cruțat pe toți prizonierii, fără îndoială aducându-și aminte de viziunea care-i inspirase pe toți cu speranța și curajul care-i adusese până aici spre siguranță. S-a dovedit, așa cum Sf. Pavel prezisese, că fiecare viață umană a fost cruțată, dar că singură corabia cu încărcătura ei au fost pierdute.

Apostolul dintr-un nou punct de vedere

Pe țărm căpătăm o nouă imagine a Sf. Pavel. El nici nu s-a bazat pe vreo demnitate, nici nu și-a asumat superioritatea de a fi servit. Dimpotrivă, el a ajutat prompt în servirea intereselor întregului grup. Îl găsim adunând lemne pentru foc, la care grupul să se poată încălzi și usca. Barbarii din insulă, numiți așa fiindcă nu vorbeau nici greaca nici latina, ci feniciana, au arătat față de ei diferite amabilități.

Dar când băștinașii au văzut o viperă, dezmorțită de căldura focului, fixată pe mâna apostolului, au gândit că acest prizonier era fără îndoială un ucigaș care, după ce a scăpat din pericolele naufragiului, era totuși urmărit de Justiția Divină și mușcat pentru ca să moară. Ei presupuneau că brațul Sfântului Pavel se va umfla de la otrava viperei și că prizonierul curând se va zvârcoli în agonie și va muri în chinuri. Dar când a scuturat jos șarpele și n-a suferit nici o vătămare, au tras concluzia că trebuie să fie un zeu.

Aici s-a oferit o nouă posibilitate pentru a onora mesajul Evangheliei, pentru că Sf. Pavel a aflat curând după aceea că tatăl guvernatorului era bolnav, și el l-a vindecat miraculos pe acest om și pe alți bolnavi de pe insulă. Astfel, cunoștința de Cristos și de servul Lui s-a răspândit peste tot într-o măsură conside-rabilă, deși, după informațiile pe care le avem, apostolul n-a încercat să propovăduiască mesajul Evangheliei nici la tovarășii de la bordul corăbiei, nici la oamenii de pe insulă. Evident nu i-a considerat a fi „pământ bun” în care să semene sămânța Împărăției, nu i-a considerat a fi din aceia pe care Domnul Dumnezeul nostru să-i cheme a fi din clasa Mireasă care se selecționează și se încearcă acum. Fără îndoială experiențele lor se vor dovedi folositoare pentru ei la timpul cuvenit, când Cristosul glorificat va atrage pe toți oamenii la Sine (Ioan 12:32), acordându-le posibilități binecuvântate pentru cunoștință, pentru binecuvântare și pentru Restabilire. Fapte 3:19-23.

Remarcăm că apostolul n-a fost înclinat să provoace mințile oamenilor, ci a practicat aceleași metode ale Evangheliei pe care Învățătorul îl învățase, adică, de a socoti costul uceniciei și apoi, dacă voiesc să plătească prețul, de a lua crucea și a-L urma pe Domnul. Dacă aceasta, metoda Învățătorului de adunare a poporului Său din lume (Mat. 16:24; Luca 14:27-33), ar fi urmată încă, ar exista mult mai puțini creștini nominali, dar credem că n-ar fi un număr mai mic din cei adevărați.

Timpul pentru aducerea lumii n-a venit încă. Deci Învățătorul nu s-a rugat pentru lume, ci pentru aceia pe care Tatăl I-i dăduse din lume. Cuvintele Lui au fost: „Nu Mă rog pentru lume, ci pentru aceia pe care Mi i-ai dat Tu, pentru că sunt ai Tăi . . . Și Mă rog nu numai pentru ei, ci și pentru cei care vor crede în Mine prin cuvântul lor, ca toți să fie una, cum Tu, Tată, ești în Mine și eu în Tine, ca și ei să fie una în Noi, pentru ca lumea să creadă că Tu M-ai trimis” (Ioan 17:9, 20, 21). Adunarea aleșilor este sub condiții dezavantajoase, care-i va încerca în amănunțime, făcându-le calea atât de îngustă, încât puțini o vor găsi, și încă mai puțini vor progresa pe ea. Dar când va veni timpul cuvenit al lui Dumnezeu pentru a lucra cu lumea, puterile cerului și pământului vor coopera cu Biserica glorificată, făcând Evanghelia așa de clară, încât un om rătăcit, deși nechibzuit, nu se va rătăci pe ea. Isaia 35:8-10.

((65))

După câte arată relatarea, apostolul și tovarășii săi n-au făcut nici o lucrare misionară printre barbarii de pe insula pe care au naufragiat, nici printre soldații și marinarii care le-au fost tovarăși în timpul acelei ierni. N-au lăsat acolo nici o biserică. Prin urmare, putem în siguranță presupune că n-au găsit nici o ureche ascultătoare. Lecția pentru noi din acest fapt ar trebui să fie că noi nu avem a ne aștepta la convertirea lumii și nici la ceva înrudit cu ea. Dar trebuie să ne așteptăm că Domnul va găsi cu Adevărul un număr suficient pentru a completa Biserica aleasă, iar apoi, cu puterea și autoritatea Împărăției, va stabili dreptatea și va face cunoștința de El să umple pământul și să binecuvinteze întreaga lume prin Cristosul. Galateni 3:8, 16, 29.