Tabernacolul - Capitolul V
UN ALT TIP AL SACRIFICIILOR ISPĂȘIRII
Leviticul 9

> Sacrificiile ispășirii arătate din nou cu diferite detalii — Moise și Aaron au intrat în Tabernacol, apoi au ieșit și au binecuvântat poporul — El „se va arăta...celor ce-L așteaptă" — „Iar după moarte judecata" — Manifestarea acceptării divine a jertfei de ispășire

175. În acest capitol avem o reprezentare a lucrării și sacrificiilor de ispășire mai condensată decât în cel deja examinat (Lev. 16) și în plus el furnizează anumite trăsături care, în lumina celor văzute mai sus, vor fi în interesul și totodată în folosul nostru. Aici avem un alt tablou al sacrificiilor ispășirii.

176. „Și Moise le-a zis: „Acesta este lucrul pe care Domnul l-a poruncit, faceți aceasta și slava Domnului vi se va arăta." Și Moise i-a zis lui Aaron: „Apropie-te de altar; adu-ți jertfa ta pentru păcat și arderea ta de tot și fă ispășire pentru tine (pentru cei chemați să fie membri în Corpul său) și pentru popor (lume)"" — (Cornilescu rev.).

177. Acest tip ilustrează faptul că Domnul nostru Isus (sacrificiul vițelului pentru păcate) a fost suficient să răscumpere atât „Corpul Său", „Turma mică", cât și toată omenirea. Partea Bisericii în sacrificiul pentru păcat putea să lipsească cu totul: noi puteam fi cruțați de încercările speciale ale „căii înguste", cruțați de suferințele sacrificiului și puteam fi restabiliți la perfecțiunea naturii umane, exact așa cum va fi toată omenirea. Dar I-a plăcut lui Iehova nu numai să-L aleagă pe Isus pentru această mare lucrare de sacrificiu, ci să-L facă și Căpetenia sau Capul „Bisericii care este Corpul Său" și ca aceștia, la fel ca și Căpetenia lor, să fie făcuți perfecți ca ființe SPIRITUALE, suferind în carne ca jertfe pentru păcat (Evr. 2:10; Col. 1:24).

178. Apostolul Pavel, referindu-se la relația noastră intimă cu Capul nostru, spune: „Binecuvântat să fie Dumnezeul și Tatăl Domnului nostru Isus Hristos, care ne-a binecuvântat cu orice binecuvântare duhovnicească, în locurile cerești („Sfânta" și „Sfânta Sfintelor"), în Hristos, după cum NE-A ALES în El înainte de întemeierea lumii...spre lauda slavei harului Său, pe care (îndreptățindu-ne sau făcându-ne acceptați) ni l-a dat în Cel Preaiubit" (Efes. 1:3,4,6 — Cornilescu rev.). „Dumnezeu v-a chemat...prin Evanghelia noastră: ca să căpătați SLAVA Domnului nostru Isus Hristos" (2 Tes. 2:14), așa că „dacă răbdăm, vom și împărăți împreună cu El" (2 Tim. 2:12).

179. Marele Preot, după ce oferea propriul său sacrificiu, trebuia să aducă și „jertfa poporului" (țapul) și să facă „ispășire pentru el (tot Israelul) cum a poruncit Domnul". Acest aranjament, de-a avea și noi parte în sacrificiul ispășirii, după cum atestă apostolul Pavel (Col. 1:24-26), a fost o parte din porunca sau planul original al Părintelui nostru.

180. „Aaron s-a apropiat de altar și a înjunghiat vițelul pentru jertfa pentru păcat care era pentru sine însuși (în locul lui sau care-l substituia pe el). Fiii lui Aaron au adus sângele la el; el și-a înmuiat degetul în sânge, a uns coarnele altarului...A ars pe altar grăsimea" etc....„iar carnea și pielea le-a ars în foc, afară din tabără. A înjunghiat apoi arderea-de-tot (un berbece). Fiii lui Aaron i-au adus sângele și el l-a stropit pe altar de jur împrejur. I-au adus și arderea-de-tot, tăiată în bucăți, cu cap cu tot și le-a ars pe altar. A spălat măruntaiele și picioarele; și le-a ars pe altar, deasupra arderii-de-tot" (Cornilescu rev.); (foarte asemănător cu relatarea din capitolul 16 și având aceeași semnificație).

181. Astfel, arderea-de-tot a lui Isus a ars în întregime de-a lungul Vârstei Evanghelice, dovedind tuturor celor din condiția „Curții" (celor îndreptățiți) acceptarea Lui de către Dumnezeu și acceptarea tuturor membrilor „Corpului Său" — așezați pe altar lângă Cap.

182. „A adus jertfa pentru popor, a luat țapul pentru jertfa pentru păcat a poporului (nu pentru preoți și leviți ca și cea precedentă), l-a înjunghiat și l-a adus jertfă pentru păcat, ca și pe cea dintâi" (Cornilescu rev.), adică l-a tratat exact cum a tratat și vițelul. Acest țap este același cu „țapul Domnului" din cealaltă ilustrație, „țapul de trimis" și alte trăsături fiind omise în această imagine mai generală. Aceasta este încă o confirmare a învățăturii că cei care merg pe urmele Domnului sunt participanți la sacrificiul pentru păcat.

183. „A adus apoi arderea-de-tot și a jertfit-o, după rânduielile așezate. A adus și jertfa de mâncare, a umplut un pumn din ea și a ars-o pe altar, afară de arderea-de-tot de dimineață. A înjunghiat apoi taurul (vițelul) și berbecul, ca jertfă de mulțumire pentru popor" (Cornilescu rev.).

184. Jertfa de pace (de mulțumire; n. e.), care a fost descrisă deja, reprezenta un angajament sau legământ. Făcută în legătură cu jertfa pentru păcat a Marelui Preot, ea semnifica angajamentele, obligațiile și legămintele asumate de Preot, bazate pe sacrificiul pentru păcat. În tip pacea era stabilită între Iehova și Israel după cum urmează: sacrificiul pentru păcat fiind făcut, de asemenea arderea-de-tot arătând acceptarea lui înaintea lui Dumnezeu, era pace între Iehova și Israel, deoarece vechiul lor păcat adamic era în mod tipic îndepărtat și prin urmare ei erau obligați să trăiască supuși unui legământ bazat pe iertarea lor — ei trebuiau să țină Legea — căci acela care face aceste lucruri va trăi prin ele (ca o răsplată pentru respectarea lor). Dar, după cum sacrificiile noastre pentru păcat sunt mai bune decât cele tipice, tot așa este și cu jertfa de pace sau cu legământul stabilit de aceste sacrificii; el este un legământ mai bun. Astfel, în această jertfă de pace, sau jertfă-legământ, preotul servește ca exemplu și umbră a lucrurilor spirituale — mijlocitorul unui legământ mai bun (Evr. 8:6-13), sub care tot poporul va fi binecuvântat cu RESTABILIREA și astfel va fi făcut capabil să asculte de legea perfectă și să trăiască veșnic.

185. „Și Aaron și-a ridicat mâinile spre popor și l-a binecuvântat. Apoi, după ce a adus jertfa pentru păcat, arderea-de-tot și jertfa de mulțumire, s-a coborât". Aici vedem ilustrat în tip faptul că deși binecuvântarea nu este pe deplin cuvenită să vină asupra poporului decât atunci când toate sacrificiile sunt terminate, totuși, o măsură de binecuvântare vine asupra omenirii de la membrii Preotului chiar și acum, în decursul vârstei de sacrificiu, înainte ca noi toți să intrăm în „Sfânta Sfintelor" sau condiția spirituală. Cât de adevărat este acest fapt în realitate: oriunde este preoțimea împărătească, o binecuvântare mai mult sau mai puțin pronunțată curge de la ei spre semenii lor.

„MOISE ȘI AARON AU INTRAT ÎN TABERNACOL
APOI AU IEȘIT DIN EL ȘI AU BINECUVÂNTAT POPORUL"

186. Când această zi (vârstă) a sacrificiului este terminată, Preotul complet (Capul și Corpul) se va prezenta înaintea lui Dumnezeu și va da dovada că a mulțumit toate pretențiile dreptății față de popor (lume). Se va observa că în vreme ce tipul din Levitic 16 a împărțit lucrarea Zilei de Ispășire și a arătat toate particularitățile modului în care sacrificiul Domnului ni le face mai întâi pe ale noastre vrednice de acceptare etc., acest tip arată întreaga lucrare a Vârstei Evanghelice, ca jertfe succesive, unite de fapt în una — toate suferințele Hristosului întreg, urmate imediat de binecuvântările restabilirii. Intrarea lui Moise împreună cu Aaron în Tabernacol pare să spună: Legea este pe deplin satisfăcută și dreptatea ei este dovedită în sa-crificiul lui Hristos. Legea (reprezentată în tip prin Moise) va mărturisi în favoarea celor care se aflau sub Lege — Israelul după trup — că toți cei condamnați sub ea au fost, de asemenea, îndreptățiți spre viață prin sa-crificiile Preotului, care „s-a jertfit pe Sine" o dată pentru toți.

187. Când a fost prezentat, întreg sacrificiul a fost „sfânt și bine primit de Dumnezeu", aceasta dovedindu-se prin faptul că Moise și Aaron n-au murit la pragul Sfintei Sfintelor. Moise și Aaron au ieșit și împreună au binecuvântat poporul. Tot așa și în vârsta care vine, Hristosul va binecuvânta toate familiile pământului (Gal. 3:8,16,29; Gen. 12:3), însă nu înlăturând sau ignorând Legea lui Dumnezeu și scuzând păcatul, ci restaurând omul la perfecțiunea umană, condiție în care el va fi capabil să țină legea perfectă a lui Dumnezeu și să fie binecuvântat prin ea. Binecuvântat de Preot, făcut perfect și capabil să o țină, Legea — ascultă și trăiește — „Cel ce face dreptate e drept" — va fi o mare binecuvântare; pentru că oricine va voi va putea atunci să asculte și să trăiască veșnic în fericire și comuniune cu Iehova.

„ȘI SLAVA DOMNULUI S-A ARĂTAT ÎNTREGULUI POPOR"

188. Pe măsură ce binecuvântarea progresează (restaurând și ridicând rasa, mintal și fizic), rezultatele vor deveni evidente. Poporul — lumea în general — va recunoaște tot mai mult, în fiecare zi, iubirea plină de har a lui Dumnezeu. Astfel va fi că „atunci se va revela slava Domnului și în clipa aceea orice făptură o va vedea" (Isa. 40:5 — Cornilescu rev.). Ei vor ajunge să vadă treptat lungimea, lărgimea, înălțimea și adâncimea iubirii lui Dumnezeu, care întrece orice înțelegere.

189. Este vrednic de remarcat că binecuvântarea menționată aici nu era o binecuvântare pentru sub-preoți. Nu, ei erau reprezentați prin cel care binecuvânta — prin Aaron. Binecuvântarea venea peste tot poporul lui Israel, care în tip a reprezentat lumea. La această binecuvântare a lumii prin „Sămânța" — Hristosul întreg, după ce toate suferințele sunt împlinite de Corp (Col. 1:24) — se referă Pavel, zicând: „Căci știm că până în ziua de azi toată creația (umanitatea) suspină și suferă durerile nașterii...așteaptă...descoperirea fiilor lui Dumnezeu". Înainte ca ei să poată avea experiența eliberării din robia stricăciunii (păcat și moarte) și să fie restabiliți la libertatea fiilor lui Dumnezeu (eliberați de sub condamnare, păcat, moarte etc.), de care s-a bucurat primul fiu uman al lui Dumnezeu, Adam (Luc. 3:38), sacrificiile Zilei de Ispășire trebuie să fie terminate și preoții care au jertfit trebuie să fie îmbrăcați cu hainele glorioase, cele împărătești, cu autoritatea și puterea divină ca astfel să-i elibereze (Rom. 8:19-22; Cornilescu rev.).

190. Aceasta este fără îndoială binecuvântarea întregului popor — mântuirea de la moarte și boldul ei, păcatul — la care se referă apostolul Pavel, spunând: „SE VA ARĂTA A DOUA OARĂ, CELOR CARE ÎL AȘTEAPTĂ, NU ÎN LEGĂTURĂ CU PĂCATUL (nu se prezintă din nou ca un sacrificiu pentru păcat, fără a fi contaminat de păcatele purtate pentru păcătoși), ci pentru mântuire" (Evr. 9:28 — Cornilescu rev.). Lumea a văzut Preotul — Capul și Corpul — suferind ca sacrificiu pentru păcat în decursul acestei vârste; Isus s-a prezentat evreilor în trup (ca sacrificiu pentru păcat) și așa cum a putut zice Pavel pot zice toți cei ce calcă în urmele Lui: „pentru ca și viața lui Isus să se arate în trupul nostru muritor" (2 Cor. 4:11 — Cornilescu rev.). După cum întregul Hristos s-a arătat și a suferit în trup, tot așa vor fi și ei „glorificați împreună" în fața lumii; „pentru că mărirea (binecuvântarea și mântuirea) va fi descoperită și toată carnea o va vedea". Când El se va arăta, ne vom arăta și noi cu El în slavă (Col. 3:4).

191. Dar acest Mare Preot al lumii va fi recunoscut numai de „cei ce-L așteaptă". Dacă El s-ar arăta ca ființă de carne, în cer sau în alt loc, ar fi o apariție pentru toți, indiferent dacă-l așteaptă sau nu, dar noi am văzut deja că Scripturile ne învață că El, Capul, a fost desăvârșit ca ființă spirituală și că turma Lui mică va fi făcută „asemenea Lui", ființe spirituale, de natură divină, pe care nici un om nu le-a văzut și nici nu le poate vedea (1 Tim. 6:16). Noi am văzut că felul în care lumea va vedea Biserica glorificată va fi prin percepție mintală, în același sens în care se poate spune despre o persoană nevăzătoare că vede. În același sens noi vedem acum premiul, „coroana vieții", „pentru că noi nu ne uităm la lucrurile care se văd (cu vederea fizică), ci la cele ce nu se văd; căci lucrurile care se văd sunt trecătoare, pe când cele ce nu se văd sunt veșnice" (2 Cor. 4:18). În acest fel întreaga Biserică din această vârstă „s-a uitat țintă" la Isus și așa „îl vedem pe Isus" (Evr. 2:9; 12:2). Tot așa, cu ochii înțelegerii lor, „ve-ghetorii" discern a doua prezență a Domnului la timpul ei cuvenit, prin lumina Cuvântului divin. Mai târziu lumea, „orice ochi, îl va vedea" în același mod, dar prin lumina „flăcării de foc" a judecăților Sale (2 Tes. 1:8).

192. Acesta este singurul mod în care ființele umane pot să vadă sau să recunoască lucrurile de pe planul spiritual. Isus a exprimat această idee ucenicilor, că ei care au recunoscut spiritul sau mintea Sa și astfel L-au cunoscut, în același fel se vor cunoaște și cu Tatăl. „Dacă M-ați cunoaște pe Mine, ați cunoaște și pe Tatăl Meu...Și de acum încolo, Îl veți cunoaște; și L-ați și văzut" (Ioan 8:19; 14:7 — Cornilescu rev.). Acesta este singurul sens în care lumea îl va vedea vreodată pe Dumnezeu, pentru că „nimeni n-a văzut vreodată pe Dumnezeu" („pe care nici un om nu L-a văzut și nici nu-L poate vedea") — „Singurul Lui Fiu...Acela L-a făcut cunoscut (L-a descoperit, L-a arătat)" (Ioan 1:18 - Cornilescu rev.; 1 Tim. 6:16). Isus le-a descoperit sau a făcut ca discipolii Săi să-L vadă pe Tatăl, făcându-le cunoscut caracterul Lui — descope-rindu-L prin cuvinte și fapte ca Dumnezeul Iubirii.

193. În același fel sistemul papal a fost arătat de Luther și de alții și văzut de mulți ca fiind Antihristul sau, după cum a prezis Pavel, acel sistem nelegiuit, omul păcatului, a fost atunci descoperit, cu toate că mulți nici chiar astăzi nu-l văd astfel.

194. În acest fel Domnul nostru Isus, Capul (prezent acum să strângă giuvaerele), se descoperă în acest timp membrilor vii ai „turmei mici", cu toate că alții nu știu despre prezența Sa (Luc. 17:26-30; Mal. 3:17 — King James).

195. Tot așa va fi și în Ziua Milenară, când Hristosul complet — Preotul — este descoperit. El se va descoperi numai celor ce-L așteaptă și numai aceia Îl vor vedea. Ei nu-L vor vedea prin vedere fizică, ci așa cum vedem noi acum toate lucrurile spirituale — pe Domnul nostru Isus Hristos, pe Tatăl, premiul etc. — cu ochii credinței. Oamenii nu vor vedea Hristosul cu vederea fizică, pentru că vor fi pe planuri diferite de existență — unul spiritual, celălat carnal; din aceeași cauză ei nu-L vor vedea niciodată pe Iehova. Dar noi („turma mică", când vom fi glorificați) Îl vom vedea așa cum este El, pentru că vom fi asemenea Lui (1 Ioan 3:2).

196. Cu toate că numai „cei ce-L așteaptă" vor fi în stare să recunoască Hristosul ca și Eliberatorul care îi va salva de sub domnia morții, totuși aceasta va cuprinde toată lumea, pentru că felul descoperirii va fi astfel încât până la urmă toți vor trebui să vadă. „Tot ochiul Îl va vedea" și toți din morminte, fiind atunci treziți, chiar și cei ce L-au străpuns, vor recunoaște că au crucificat pe Domnul slavei. El se va descoperi (în cer? Nu!) „într-o flacără de foc (judecăți), ca să pedepsească pe cei ce nu cunosc (nu-L recunosc) pe Dumnezeu și (de asemenea) pe cei ce nu ascultă de Evanghelia Domnului nostru Isus Hristos". În astfel de împrejurări nu va dura mult timp pentru ca toată omenirea să-L recunoască. Acum cel drept suferă, dar atunci se va vedea „deosebirea dintre...cel ce slujește lui Dumnezeu și cel ce nu-I slujește", pentru că în acea zi deosebirea va fi dovedită (Mal. 3:15-18). Atunci toți, văzând clar, vor putea să aibă viață veșnică, acceptând pe Hristos și oferta Sa de viață sub Noul Legământ, pentru că noi „ne-am pus nădejdea în Dumnezeul Cel viu, care este Mântuitorul tuturor oamenilor și mai ales al celor credincioși" (1 Tim. 4:10)

„IAR DUPĂ MOARTE JUDECATA"

197. Un text legat direct de subiectul nostru, după cum reiese din contextul lui, dar care este aplicat greșit, rău înțeles, mai des, poate, decât oricare altul din Scriptură, spune: „și, după cum oamenilor (lui Aaron și urmașilor săi, care au fost numai tipuri ale Marelui Preot, al creației noi) le este rânduit să moară o singură dată (în mod tipic, cum este reprezentat prin animalul înjunghiat), iar după aceea (ca rezultat al acestor jertfe) vine judecata (lui Dumnezeu, aprobând sau respingând sacrificiul), tot așa și Hristos, după ce S-a adus jertfă o singură dată (ce nu va mai fi repetată niciodată), ca să poarte păcatele multora („fiecărui om"), Se va arăta a doua oară celor ce-L așteaptă, nu în legătură cu păcatul (fără să fie pătat de păcatele purtate și nici ca să repete jertfa pentru păcat), ci pentru mântuire" — să dea viață veșnică tuturor celor ce o doresc acceptând condițiile lui Dumnezeu de credință și ascultare (Evr. 9:27,28 — Cornilescu rev.).

198. De fiecare dată când un preot intra în „Sfânta Sfintelor" în Ziua Ispășirii își risca viața, căci, dacă sacrificiul său ar fi fost imperfect ar fi murit imediat după trecerea „celui de-al doilea văl". El n-ar mai fi fost acceptat în „Sfânta Sfintelor", nici sacrificiul său imperfect n-ar fi fost acceptabil ca o ispășire pentru păcatele poporului. De aceea, orice lipsă însemna moartea sa și condamnarea tuturor celor pentru ale căror păcate încerca să facă reconciliere. Aceasta era „judecata" menționată în acest text, prin care treceau preoții tipici în fiecare an; de trecerea acestei judecăți în mod favorabil depindeau viața preotului și ispășirea anuală tipică pentru păcatele poporului.

199. Marele nostru Preot, Isus Hristos, a trecut pe sub al doilea văl antitipic când a murit la Calvar și dacă sacrificiul Său ar fi fost în vreun fel sau în vreo măsură imperfect, El n-ar fi fost înviat niciodată din morți, — „judecata" dreptății ar fi mers împotriva Lui. Dar învierea Sa, în a treia zi, a dovedit că lucrarea Sa a fost perfect îndeplinită, că a trecut proba „judecății" divine (vezi Fapte 17:31).

200. O altă dovadă că Domnul nostru a trecut această „judecată" cu succes, o dată pentru totdeauna, și că sacrificiul Său a fost acceptat, s-a arătat în binecuvântările din ziua Cincizecimii iar aceasta a fost o pregustare a binecuvântărilor încă și mai mari din viitor și a revărsării Spiritului Sfânt peste toată carnea (Ioel 2:28), o garanție sau asigurare că în cele din urmă El (și noi în El), va ieși să binecuvânteze poporul — lumea, pentru ale cărei păcate El a ispășit pe deplin și acceptabil.

201. Orice interpretare a acestui text care îl aplică morții obișnuite a omenirii în general este cu totul contrazisă și respinsă de context.

202. Mulți au sperat în mod nedefinit într-un timp viitor bun — de înlăturare într-un fel oarecare a blestemului păcatului, morții și răului în general, dar ei n-au înțeles lunga întârziere. Nu-și dau seama că sacrificiul „Zilei de Ispășire" este necesar și trebuie să fie terminat înainte ca gloria și binecuvântarea să poată veni și nici nu pot să vadă că Biserica, „aleșii", „turma mică", sunt asociați în sacrificiul Hristosului și în suferințele Lui, așa cum vor fi și în gloria care va urma. „De asemenea și firea așteaptă cu o dorință înfocată (în ignoranță) descoperirea fiilor lui Dumnezeu (a Bisericii)" (Rom. 8:19, 22).

203. Mai mult decât atât, deoarece preotul tipic a reprezentat atât „corpul" cât și „capul" Preotului antitipic, Hristosul, înseamnă că fiecare membru al Bisericii trebuie să treacă această „judecată" — că deși au fost chemați mulți, nici unul nu va fi ales ca „membru" în final acceptabil al Corpului lui Hristos, mlădiță în via adevărată, decât dacă va fi biruitor — credincios până la moarte (Apoc. 3:21). Cu toate acestea, ei nu trebuie să atingă perfecțiunea trupească, ci perfecțiunea inimii, a voinței, a intenției: ei trebuie să fie „curați în inimă" — tezaurul trebuie să fie din aur curat încercat în foc, deși caseta lui prezentă este doar un vas de lut imperfect.

ACCEPTAREA DIVINĂ TREBUIE SĂ FIE MANIFESTATĂ

204. „Un foc a ieșit dinaintea Domnului și a mistuit pe altar arderea-de-tot și grăsimile. Tot poporul a văzut lucrul acesta; au scos strigăte de bucurie și s-au aruncat cu fața la pămînt" — s-au închinat. Acesta este același gând exprimat în altă formă. Focul simboliza acceptarea jertfei de către Dumnezeu; recunoașterea ei de către popor arăta că lumea va înțelege sacrificiul și valoarea lui în aprecierea lui Dumnezeu, ca preț al eliberării lor din moarte și mormânt, și când își vor da seama de aceasta se vor închina lui Iehova și reprezentantului Său — Preotul.

205. Că acest lucru nu s-a îndeplinit încă, este evident. Dumnezeu nu Și-a manifestat încă prin foc acceptarea sacrificiului marii Zile de Ispășire; poporul încă nu a strigat și nu a căzut cu fața la pământ închinându-se Marelui Rege și reprezentantului Său. Nu, lumea zace încă în cel rău (1 Ioan 5:19); dumnezeul lumii acesteia orbește încă, mai mult sau mai puțin, aproape întreaga omenire (2 Cor. 4:4); întunericul acoperă încă pământul — și o negură mare acoperă popoarele (Isa. 60:2). Nu trebuie să așteptăm marile binecuvântări ale restabilirii, prefigurate în acest tip, până când toți membrii Bisericii, „corpul" Marelui Preot, nu vor fi trecut mai întâi pe sub vălul al doilea (moartea reală), în Sfânta Sfintelor, prin schimbarea învierii. De asemenea, această „binecuvântare" din tip nu se va îndeplini decât după marele timp de strâmtorare. Atunci, pedepsiți, dezmeticiți, umiliți, oamenii ÎL vor „aștepta" și-L vor „căuta" pe marele Hristos, Sămânța lui Avraam, ca să-i binecuvânteze și să-i ridice.

206. Cât de frumos învață aceste tipuri o deplină răscumpărare pentru tot poporul, o restabilire și binecuvântare făcută posibilă pentru toți!

207. Nimic în tipuri nu pare să facă deosebire între vii și morți și unii poate ar fi înclinați să presupună că atunci când jertfele Marelui Preot sunt încheiate și binecuvântările încep, numai cei care vor fi în viață atunci vor beneficia în mare măsură de ele. Dar noi răspundem, nu: în aprecierea lui Dumnezeu viii și morții sunt la fel, El vorbește despre toți ca fiind morți. Toți sunt sub sentința morții în Adam iar mica scânteie de viață pe care o are fiecare om acum este în realitate doar o etapă a morții. Rasa noastră este o rasă moartă din pricina păcatului lui Adam, însă, la sfârșitul acestei antitipice „Zile de Ispășire", binecuvântările îndreptățirii și vieții se vor răspândi asupra tuturor, pe baza condițiilor la care toți vor fi capabili să se supună, și oricine va vrea va putea avea din nou, de la dătătorul de viață, Răscumpărătorul, tot ce el a pierdut în Adam — viața, libertatea, favoarea lui Dumnezeu etc. — cei care au străbătut toată calea coborâtoare în moarte, precum și cei care zăbovesc încă pe margine — „în valea umbrelor morții".

208. Acesta este obiectivul jertfelor pentru păcat antitipice: să elibereze „tot poporul", toată omenirea, de sub domnia păcatului și a morții; să-i restaureze la perfecțiunea ființei, care este esențială pentru o desăvârșită fericire și împăcare cu Creatorul.

209. Aceasta este binecuvântarea care trebuie să vină peste toate familiile pământului prin Sămânța lui Avraam. Aceasta este vestea bună care i-a fost vestită lui Avraam, așa cum citim: „fiindcă prevedea că Dumnezeu va îndreptăți pe cei dintre neamuri (toată omenirea — păgânii) prin credință, a spus mai dinainte lui Avraam această veste bună (Evanghelie): „Toate neamurile vor fi binecuvântate (îndreptățite) în tine...și în sămânța ta"", adică „Hristos (întâi Capul și în al doilea rând Corpul)...și dacă sunteți (membri) ai lui Hristos, sunteți sămânța lui Avraam, moștenitori potrivit făgăduinței", adică o clasă a binecuvântării, sămânța lui Avraam, care va binecuvânta toate familiile de pe pământ (Gal. 3:8,16,29). Dar această „sămânță" trebuie să fie completă înaintea venirii binecuvântării, așa cum se arată în tipul tocmai examinat: sacrificiul pentru păcat trebuie să fie terminat înainte ca toate binecuvântările care rezultă din el să se poată revărsa.

210. Restricția ca numai Marele Preot să intre în „Sfânta Sfintelor" o dată pe an, pentru a face ispășire, nu trebuie înțeleasă greșit, că ar însemna că el și sub-preoții nu intrau niciodată acolo în decursul zilelor următoare — după ce Ziua Ispășirii făcea o deplină reconciliere pentru păcate. Dimpotrivă, Marele Preot intra acolo adesea în zilele următoare. El intra în „Sfânta Sfintelor" ori de câte ori îl întreba pe Iehova cu privire la prosperitatea lui Israel etc, folosind pieptarul judecății, Urimul și Tumimul. De asemenea, ori de câte ori desfăceau tabăra, ceea ce se întâmpla adesea, preoții intrau, luau jos „vălurile" și împachetau chi-votul și toate vasele sfinte, înainte ca leviții să aibă permisiunea să le transporte (Num. 4:5-16.)

211. De asemenea, ori de câte ori un israelit oferea o jertfă pentru păcat preoților (după ce sacrificiile „Zilei de Ispășire" erau terminate), ei o mâncau cu toții în „Sfânta Sfintelor" (Num. 18:10). Tot așa este și cu antitipul, după ce „Ziua Ispășirii" din prezent se termină: „preoțimea împărătească" va fi în „Sfânta Sfintelor" sau condiția spirituală perfectă și acolo va accepta (mânca) sacrificiile pentru păcat, aduse de oameni pentru propriile lor greșeli (nu pentru păcatul originar sau adamic, care a fost șters în „Ziua Ispășirii"). În acea condiție spirituală perfectă, preoțimea va da instrucțiuni în orice chestiune, așa cum este reprezentat în deciziile și răspunsurile date lui Israel prin Urim și Tumim.