„DOAMNE, ÎNVAȚĂ-NE SĂ NE RUGĂM”

„Rugați-vă neîncetat. Mulțumiți pentru toate.” 1 Tes. 5:17, 18 .

R 5832 W. T. 15 ianuarie 1916 (pag. 19-23)

La început, când Adam era în armonie cu Dumnezeu, el era în starea prezentată de Scripturi, ca fiind în relație de legământ cu Dumnezeu. Cuvântul spune că Adam a călcat acest Legământ sfânt (Osea 6:7). El a devenit păcătos; și copiii lui, născuți mai târziu, au fost păcătoși împreună cu el prin ereditate. În loc să se nască în legătură de legământ cu Dumnezeu, copiii lui Adam s-au născut străini. Dar Dumnezeu a avut relații cu unii care au exercitat credință deosebită și dorința de a veni în armonie cu El. Abel, al doilea fiu al lui Adam, a fost unul dintre aceștia. El s-a apropiat de Dumnezeu cu o jertfă de animale și a fost acceptat. Enoh și Noe de asemenea au venit la starea de tovărășie cu Dumnezeu prin credință, chiar dacă din punct de vedere legal ei erau încă sub condamnarea care trecuse asupra lui Adam, prețul de Răscumpărare nefiind încă dat.

Mai târziu, Dumnezeu a intrat în relație de legământ cu Avraam, datorită marii lui credințe și ascultări, iar după aceea cu fiul său, Isaac, apoi cu nepotul său, Iacov. Mai târziu, Dumnezeu a intrat în relație cu sămânța lui Iacov, sub Legământul Legii la Sinai. Domnul schimbase numele lui Iacov în Israel — „prinț pentru Dumnezeu” (Gen. 32:24-30); și toată națiunea Israel, descendenții lui Iacov, au fost primiți ca poporul lui Dumnezeu și au fost tratați ca neavând păcat. Ei au avut privilegiul de a merge la El în rugăciune. Însă păcatele națiunii Israel erau șterse an de an numai tipic. Sângele taurilor și țapilor n-ar putea ridica în realitate păcatul, iar evreii erau numai în relație de servi cu Dumnezeu.

Neamurile erau cu totul fără Dumnezeu. Ele nu aveau privilegiul rugăciunii. Ajungem la începutul Vârstei Evanghelice și la cazul lui Corneliu. Citim că el era un om drept, care dădea multe pomeni oamenilor și se ruga întotdeauna. Dar rugăciunile lui n-au putut fi acceptate chiar și după ce a murit Isus. Moartea lui Isus nu l-a adus pe Corneliu în relație de legământ cu Dumnezeu. Dar când s-au împlinit cele șaptezeci de săptămâni de favoare evreiască, a venit timpul cuvenit ca Evanghelia să treacă la neamuri. Dumnezeu a fost gata atunci să-l primească și a trimis un înger la el, care i-a dat acest mesaj de la Domnul: „Corneliu, rugăciunile și milosteniile tale s-au suit ca aducere aminte înaintea Domnului”. Rugăciunile și binefacerile lui Corneliu se ridicaseră ca o tămâie înaintea Domnlui.

Nu acceptase Dumnezeu aceste jertfe înainte? Nu. Ele fuseseră remarcate de Dumnezeu, dar nu fuseseră primite. Calea de primire a Domnului — în afara unei căi limitate sau tipice înainte de Vârsta Evanghelică — este prin anumite mijloace definite pe care El le-a stabilit — printr-un Avocat în această Vârstă și printr-un Mijlocitor în următoarea. „Nimeni nu vine la Tatăl decât prin Mine”, spune Isus. Chiar și când a sosit timpul cuvenit, Corneliu n-a putut veni până când Dumnezeu i-a trimis vorbă cum să procedeze.

CUNOȘTINȚA ADEVĂRULUI ESTE NECESARĂ

Îngerul Domnului i-a zis lui Corneliu: „Trimite la Iope și cheamă pe Simon, zis și Petru, care-ți va spune cuvinte prin care vei fi mântuit tu și casa ta” (Fapte 11:13, 14). Cuvintele acelea erau necesare pentru mântuirea lui — pentru aducerea lui în relație de legământ cu Dumnezeu. Corneliu, fiind ascultător, a trimis după Simon Petru care i-a dat informația necesară pentru a se apropia de Dumnezeu prin Isus. Și dacă noi nu venim la Tatăl prin Cristos, rugăciunile noastre nu vor fi ascultate mai mult decât ale lui Corneliu.

Ceea ce i-a spus Sf. Petru lui Corneliu a fost în privința faptului că Dumnezeu asigurase o mare Jertfă pentru păcat; că Isus gustase moartea pentru fiecare om; că acum, înainte de a se ocupa de lume, Dumnezeu Își ((324)) alege o Turmă mică, pentru a se uni cu Cristos în binecuvântarea lumii. Când a auzit Corneliu Mesajul cel bun, a crezut din toată inima; și la fel au crezut și cei care erau cu el. Fără îndoială că el auzise înainte despre Isus, dar acum a înțeles chestiunea. El fusese tot timpul în stare corectă de inimă. El se rugase și postise. Dar chiar și așa, el n-a putut fi acceptat de Dumnezeu decât prin Isus. El trebuia să-L aibă pe Cristos ca Avocat.

CUM DEVINE ISUS AVOCATUL NOSTRU

Dar ce înseamnă a-L avea pe Isus ca Avocat? Înseamnă că întâi noi trebuie să-L acceptăm pe Isus ca Răscumpărarea noastră din păcat și moarte. Apoi, El ne spune, „Dacă cineva vrea să-Mi fie ucenic, să se lepede de sine, să-și ia crucea și să Mă urmeze”. Numai crezând că Isus a murit și că El a fost sfânt etc., nimeni nu poate deveni ucenicul Lui. „Și dracii cred și se-nfioară.” Însă îndreptățirea la viață vine când noi primim pe Domnul pe condițiile Sale. Atunci El devine Avocatul nostru.

Nimeni n-are dreptul să aștepte răspuns la rugăciune decât cel care a devenit ucenic al lui Cristos printr-o deplină consacrare. Și oricine vine la Tatăl prin El nu va fi scos afară cu nici un chip (Ioan 6:37). Există o singură excepție de la această regulă, și aceasta este o clasă de minori, copii care n-au ajuns la vârsta deplinei responsabilități și a înțelegerii acestor lucruri, unul sau amândoi părinții acestora fiind ucenici ai lui Cristos. Acea vârstă a responsabilității ar diferi — la unii ar fi de la doisprezece la cincisprezece ani, la alții ar fi chiar mai târziu. Dar oricine ajunge la punctul deplinei înțelegeri și responsabilități și nu se consacră Domnului, va pierde privilegiul rugăciunii. În cazul deci al unui copil minor, unul sau ambii părinți fiind consacrați, el ar avea dreptul să caute răspunsuri la rugăciunile sale către Dumnezeu.

Domnul nu împiedică pe nimeni să-și plece genunchii. Păgânii o fac imediat, dar rugăciunile lor nu se înalță până la Dumnezeu. Odată evreii erau o excepție în privința rugăciunii, dar ei au fost un popor tipic. Aranjamentul acela a fost însă temporar și a trecut. Dar în curând ei vor avea iarăși privilegiul rugăciunii, prin marele Mijlocitor, și toată lumea va putea să li se alăture în acest privilegiu. Isus nu va fi Avocatul lumii. Acest aranjament este numai pentru Biserică în vârsta prezentă.

VIAȚA NOASTRĂ SĂ FIE O RUGĂCIUNE

Rugăciunea pare să fie atitudinea naturală a minții omenești față de Atotputernicul. Chiar și păgânii au o dispoziție spre rugăciune. Temerile lor, speranțele lor, toate îi fac să apeleze la ceva Putere mare mai presus de ei. Dar cei din poporul lui Dumnezeu, care știu despre Înțelepciunea, Puterea și Iubirea Lui, și care satisfac condițiile pentru ca rugăciunile să le fie acceptate, sunt singurii autorizați să vină la Tronul Harului. Ne dăm seama ce binecuvântare este să ai acces la Dumnezeu, acces la prezența Lui — să fii auzit de Atotputernicul Conducător al universului. Noi știm că la împărații și regii de pe pământ este foarte greu să obții o audiență, și că la oamenii foarte importanți nu este ușor să obții o audiență. Totuși marele Dumnezeu a făcut pregătirea ca poporul Său să poată merge la El și să-și facă cunoscute cererile.

Un păcătos nepocăit nu poate veni la Dumnezeu. Dar Înțelepciunea divină a făcut un aranjament prin care păcătosul se poate scăpa de păcatul lui și apoi poate veni la El în rugăciune și comuniune. Evreii aveau sacrificii tipice, o Zi de Ispășire tipică și o iertare tipică a păcatelor. Dar iertarea păcatelor noastre, prin meritul sacrificiului lui Cristos, este reală și ne aduce la punctul acceptării de către Tatăl. Lui Îi place să vină copiii Săi la El în rugăciune. Și noi avem privilegiul fericit de a-I oferi închinare și laudă — omagiul inimilor noastre.

Am face o distincție între închinare și rugăciune. Închinarea este o aplecare, o recunoaștere a maiestății lui Dumnezeu, un act de reverență, de adorare. Dar rugăciunea este aducerea unei cereri. Astfel când poporul Domnului este încurajat prin Cuvântul Său să vină la El în rugăciune, este cu înțelegerea că înainte de a veni ei sunt informați în privința a ceea ce este plăcut lui Dumnezeu ca ei să ceară. Avem un exemplu de felul în care să fie o rugăciune potrivită, în rugăciunea pe care Domnul nostru i-a învățat pe ucenici.

Spiritul sfânt este binecuvântarea care trebuie să fie cel mai mult căutată. Acest Spirit al lui Dumnezeu poate fi posedat într-o măsură mai mare sau mai mică. Nouă ni se dă o măsură de Spirit când suntem acceptați ca ucenici ai lui Cristos și acea flacără a iubirii aprinsă atunci trebuie să devină în viața noastră o putere care consumă. Ea trebuie să ardă orice este contrar lui Dumnezeu, pentru ca viața noastră să poată fi o lumină arzândă și strălucitoare. În măsura în care recunoaștem că suntem deficienți în Spiritul dreptății, Spiritul Adevărului, în acea măsură trebuie să fim insistenți în rugăciune. Oricine își dă seama de nevoia lui și cunoaște Sursa din care poate obține rezerva necesară, va veni la Tronul de Favoare cerească. Noi nu trebuie să neglijăm datoriile și responsabilitățile vieții pentru a petrece mult timp în fiecare zi pe genunchi, dar întreaga noastră viață trebuie să fie o rugăciune neîncetată.

De când devenim copiii Domnului trebuie să ne străduim tot mai mult să ajungem în asemănare de caracter cu Cristos, să continuăm în rugăciune și să nu obosim. Noi trebuie să căutăm tot mai mult din Spiritul Domnului și să căutăm să îndeplinim condițiile prin care putem obține umplerea cu Spirit. În acest sens al cuvântului trebuie să ne rugăm neîncetat, continuând să ne prezentăm cererea până când primim ce dorim. Dar noi nu vom obține plinătatea dorinței noastre până când vom fi schimbați la viața mai înaltă, la perfecțiunea naturii noi, la înviere. Atunci nu ne vom mai ruga. Atunci vom fi pe deplin mulțumiți. Rugăciunea va fi înghițită de laudă.

RUGĂCIUNEA MODEL A DOMNULUI NOSTRU

În rugăciunea dată nouă de Domnul nostru spre învățătură, întâi dăm onoare lui Dumnezeu, recunoscându-L ca Tatăl nostru, recunoscându-I măreția și exprimând dorința ca Numele Lui să fie sfințit. Amintim Împărăția ((325)) promisă și-I spunem despre dorința inimii noastre să vină acea Împărăție. Ne rugăm ca voia Lui să se facă deplin pe pământ. Aceasta implică faptul că noi am renunțat la propria voință, că dorim ca voia lui Dumnezeu să se facă deplin în corpurile noastre muritoare.

În această rugăciune este o menționare scurtă a nevoilor noastre pământești zilnice: „Pâinea noastră cea de toate zilele dă-ne-o nouă astăzi” — nici o stipulare despre fructe, zarzavaturi, delicatese etc. — ci doar necesitățile noastre pentru acea zi. Nu cerem mai mult — nu dorim mai mult. Apoi ne rugăm să ni se ierte păcatele, DUPĂ CUM IERTĂM ȘI NOI. În final vine cererea pentru protecția noastră de influențele rele. Aceasta exprimă aprecierea faptului că sunt ispite din partea celor cu care venim în contact, și de puterile răului — puterile aerului — și din partea cărnii noastre; și că noi avem nevoie de ajutor divin. Cererile din această rugăciune sunt totuși foarte scurte.

MODESTIA PLĂCUTĂ ÎN RUGĂCIUNE

Se pare că mulți ar avea o concepție greșită despre rugăciune. Auzim pe unii încercând să-I spună Domnului lucruri pe care El le știe mai bine decât ei. Întotdeauna este nepotrivit, chiar și în relațiile noastre cu oamenii, să-i spunem unei persoane mai educate decât noi ceva despre care ea știe cu mult mai bine decât noi. Isus și apostolii niciodată n-au întreprins să-I dea indicații Tatălui în privința planului Său, după câte știm noi. Și când cineva încearcă să-I dea Domnului indicații, acesta nu-L înșeală nici pe Domnul și nici pe alții care aud; fiindcă El știe și ei știu că un atare nu I se adresează lui Dumnezeu, ci oamenilor. Am menționat înainte un anunț dintr-un ziar din Boston că într-o anumită împrejurare „Reverendul cutare a spus cea mai frumoasă rugăciune care s-a rostit vreodată în fața ascultătorilor din Boston”.

Fără îndoială că dacă am avea concepția corectă despre rugăciune — concepția Bibliei — rugăciunile noastre în public ar fi foarte scurte. Scripturile sunt singurul criteriu, singurul ghid. Ele nu ne dau nici o relatare despre vreun exemplu unde sfinții Domnului au oferit rugăciuni lungi în public. Rugăciunea într-o limbă necunoscută ar fi de asemenea fără valoare, după cum ne spune apostolul Pavel, dacă cineva prezent nu interpretează; și dacă unul se roagă într-o manieră incoerentă, așa încât nu poate fi înțeles de către cei care aud, este ca și cum rugăciunea ar fi oferită într-o limbă necunoscută. „Cum va răspunde cel neștiutor „amin” la mulțumirile pe care le aduci tu, când el nu știe ce spui?” Aceasta arată că deși Domnul dorește ca noi să-i luăm în considerare pe ascultători, noi nu trebuie să ne rugăm lor, ci trebuie să îndreptăm gândurile tuturor către Dumnezeu, către o apreciere a Bunătății Lui, a Înțelepciunii, Iubirii și Îndurării Lui.

Lăsând la o parte orice gând de a le da învățătură oamenilor cu acea ocazie, noi trebuie să căutăm să-i îndreptăm pe toți în gând într-o manieră reverențioasă spre Tronul Harului ceresc, pentru ca ei să se poată smeri înaintea lui Dumnezeu. Ceea ce încearcă uneori creștinii să facă în rugăciune trebuie să se facă în predică. Conform declarației Cuvântului, Dumnezeu n-a binevoit să mântuiască pe aceia care au crezut prin rugăciune, ci prin propovăduire (Rom. 10:14; 1 Cor. 1:21). Aceasta nu înseamnă în mod necesar numai vorbire publică, ci include și vestire mai privată a adevărului și de asemenea propovăduire prin pagina tipărită. Noi trebuie să urmăm îndrumările din Cuvânt în toate modurile.

În timp ce astfel vorbim despre rugăciunea publică și în privința faptului că este potrivit ca aceasta să fie scurtă, ca și despre exemple din Scriptură în legătură cu aceasta, noi nu vrem să dăm ideea că cineva trebuie să fie limitat în adorarea lui în privat. Cel care a fost perfect ne-a lăsat un exemplu de rugăciune în particular. Domnul nostru uneori S-a rugat toată noaptea. Dar presupuneam că pentru majoritatea dintre noi ar fi mai bine să nu facem acest lucru, fiindcă am fi mai slabi pentru serviciu în ziua următoare. În slăbiciunea și imperfecțiunea noastră, probabil că noi nu suntem în stare să apreciem poziția deosebită a Domnului nostru. Noi n-am avea nimic ce I-am putea spune Domnului, care să ne țină toată noaptea în rugăciune, decât dacă am repeta. Și Învățătorul nostru a zis, „Nu folosiți repetări fără rost” — „Tatăl vostru știe de ce aveți nevoie, mai înainte de a-I cere voi”. Noi trebuie să cerem mai degrabă starea inimii prin care să putem primi orice ar vedea El potrivit să trimită, ca noi să putem primi o binecuvântare din fiecare providență a Domnului.

Așa deci, în rezumat, cererile noastre în public trebuie să fie modelate considerabil după exemplul dat de Domnul nostru ucenicilor — o expresie scurtă a dorinței sincere pentru venirea Împărăției lui Dumnezeu, o recunoaștere a păcatului, o cerere de iertare, de ajutor divin și de satisfacerea nevoilor noastre, și oferirea de adorare și laudă. Noi credem că în general aceasta trebuie să fie și sfera închinării noastre în privat, în ceea ce ne privește pe noi înșine. Este însă deosebit de potrivit ca noi să ne amintim unul pe altul la Tronul Harului în privat și în mod general în public. Dar în mod evident instrucțiunea Scripturii este ca noi să nu folosim rugăciunea ca mijloc de a câștiga favoruri pământești, sau să-I spunem Domnului ce-am vrea să facă, sau să fim auziți de oameni, ci noi trebuie să punem întâi lucrurile spirituale, lucrurile pentru care am fost învățați să ne rugăm.

CONDIȚIILE UNEI RUGĂCIUNI EFICIENTE, ACCEPTABILE

Când Isus le-a spus ucenicilor Săi, „Dacă voi, care sunteți răi, știți să dați daruri bune copiilor voștri, cu cât mai mult Tatăl vostru cel din ceruri va da Duh Sfânt celor care I-l cer”, El le punea în față un standard glorios în privința Tatălui ceresc. Dar mai târziu acest standard s-a pierdut în foarte mare măsură. În timpul Veacurilor Întunecate Dumnezeul Iubirii a fost făcut să apară oricum altcumva în afară de iubitor și blând și fără nici un interes real față de majoritatea creaturilor Sale. A fost făcut să apară că aceia puțini pentru care El avea interes erau cei neîndurători, cruzi și răi față de toți ceilalți care nu erau în sfera lor de interes.

((326))

Cât de grozav a fost vorbit de rău Dumnezeu de către cei care au pretins a fi reprezentanții Săi speciali! Cât de diferit a fost El descris de către Fiul care-L cunoștea atât de bine! Să-L ascultăm: „Fiți ca Tatăl vostru care este în ceruri; căci El este bun cu cei nemulțumitori și răi”. Când apostolii au întrebat pe Isus dacă să ceară foc din cer peste samaritenii care au refuzat să vândă pâine, care a fost răspunsul Învățătorului? „Nu știți de ce duh sunteți însuflețiți. Căci Fiul Omului a venit nu ca să piardă sufletele oamenilor, ci ca să le mântuiască”. Iar El a fost Chipul Tatălui și a venit să facă nu propria Sa voință.

Omul se află într-o stare întristător de decăzută și are nevoie să fie restabilit la chipul lui Dumnezeu, la asemănarea lui Dumnezeu, la starea iubirii, îndurării și compătimirii, întruchiparea cărora este Dumnezeu. Totuși, în ciuda stării noastre decăzute, părinților le place să dea daruri bune copiilor lor. Care părinte, dacă copilul lui i-ar cere un pește, i-ar da un șarpe? Sau dacă i-ar cere pâine, i-ar da o piatră? Și deoarece noi am primit aceste trăsături de la Domnul și le avem în măsură considerabilă chiar și în starea noastră plină de lipsuri, ne putem face o idee cum El, care este Cel perfect, Cel infinit, ar fi încântat să dea daruri bune copiilor Săi — „Cu cât mai mult Tatăl vostru din ceruri va da lucruri bune celor care le cer de la El?” Iar cele mai bune lucruri sunt cele spirituale.

FII DE PERSPECTIVĂ ÎNAINTE DE RUSALII

Trebuie să reținem că Domnul nostru când era pe pământ era în sensul cel mai deplin Reprezentantul Tatălui în trup. El a fost într-adevăr „Dumnezeu manifestat în trup.” Iar cei care erau în atitudinea corectă a inimii au putut vedea în Fiul caracterul Tatălui. Cei care au crezut în Isus au fost acceptați și tratați în multe privințe ca și cum ar fi fost deja primiți deplin de către Tatăl. Scripturile însă declară că Spiritul sfânt nu venise încă. Vedem că Spiritul sfânt n-a putut fi dat în puterea de concepere până când a murit Isus și a apărut înaintea lui Dumnezeu ca să facă reconcilierea pentru păcatele Bisericii. La patruzeci de zile de la învierea lui Cristos, El S-a înălțat la cer să-Și prezinte meritul, acordându-l pentru toți care vor deveni ucenicii Săi de-a lungul Vârstei Evanghelice, perioada Înaltei Chemări.

Chiar dacă Spiritul sfânt nu fusese încă acordat, Isus le-a spus ucenicilor Săi că se puteau ruga, „Tatăl nostru”. Aceasta era în vederea condiției de fiu în care urmau să fie introduși atât de curând. Dumnezeu nu este Tatăl altora decât al celor care vin la El în modul stabilit de El — prin Fiul Său ca prețul de Răscumpărare, după ce au făcut o deplină predare lui Dumnezeu, a lor și a tot ce au ei. Pe când Domnul nostru era în trup, urmașii Săi erau fii în sens de perspectivă. Și totuși, după moartea și învierea Învățătorului, El le-a spus să zăbovească în Ierusalim până vor fi înzestrați cu putere de sus. Tatăl le va amâna răspunsul la unele din rugăciunile lor. El nu le va da binecuvântarea imediat după ce au cerut-o. Putea fi ceva motiv bun pentru reținerea ei până mai târziu — ca și în cazul acordării Spiritului sfânt de concepere. Totuși, trebuia ca ei să se mențină în atitudinea potrivită de credință, ca ei să fie gata pentru binecuvântare când aceasta venea de sus.

Rugăciunea lor putea fi în mod cuvenit, „Tată ceresc, noi am aflat că la timpul cuvenit Tu ne vei da Spiritul sfânt. Noi ne dăm seama că Tu I-ai dat deja Spiritul Tău lui Isus, Învățătorul nostru; că la botez El a primit o ungere de sus. Și așa că noi așteptăm Spiritul sfânt — așteptăm să primim această ungere, această binecuvântare de la Tine”. Iar cei care au zăbovit în odaia de sus după înălțarea Domnului, au primit la Rusalii chiar această binecuvântare, Spiritul sfânt — la timpul ei cuvenit.

ISUS SINGURA CALE

Dacă venim la prezent și întrebăm pentru ce ne putem ruga, Domnul răspunde că noi nu ne putem ruga decât pe aceiași termeni, anume, credința în Fiul ca Răscumpărătorul nostru și o deplină dedicare, devotare a noastră de a merge în urmele Învățătorului — Modelul nostru binecuvântat. Nimeni nu poate merge la Tatăl decât prin El. Toți aceștia vor fi acceptați, până la numărul cerut al Aleșilor. Prin urmare n-ar fi corect să încurajăm pe cineva să meargă la Tatăl în rugăciune până când ei nu devin membri ai familiei Sale printr-o deplină consacrare.

În cazul lui Corneliu, sutașul roman, pe care l-am citat în acest articol, am văzut că el a fost un om drept, un om bun. Dar el nu aparținea națiunii evreiești, căreia Dumnezeu îi dăduse Legea Sa. Singura cale pe care Corneliu ar fi putut veni în favoarea lui Dumnezeu înainte de timpul Său cuvenit — trei ani și jumătate după cruce — ar fi fost prin a deveni prozelit evreu. Dar când din punct de vedere cronologic a venit timpul cuvenit ca Evanghelia să treacă la neamuri, acest om bun a fost înștiințat și a acceptat bucuros condițiile și a devenit fiu al lui Dumnezeu, prin credință în Cristos. El a primit conceperea și ungerea Spiritului sfânt, întocmai cum primiseră evreii înainte. Toate acestea ne arată că Dumnezeu are marcată o anumită cale prin care unii pot deveni copii ai Săi. Dacă aceștia nu vin în modul cuvenit și la timpul cuvenit, nu vor fi acceptați ca fii ai Celui Preaînalt.

RUGĂCIUNI CARE SE SUIE CA O ADUCERE AMINTE

Purtarea lui Dumnezeu cu Corneliu ar arăta că în cazul unora care vin acum la Dumnezeu și se roagă către El, fără să cunoască calea stabilită de El, rugăciunile lor, ca și ale lui Corneliu, se vor sui ca o aducere aminte înaintea lui Dumnezeu. Așa cum Domnul a luat notă de rugăciunile lui Corneliu și de dorințele inimii lui de a-L venera și servi pe Dumnezeu, tot așa putem presupune că El va lua notă de rugăciunile și dorințele de a veni aproape de El. S-ar putea ca El să nu trimită pe cineva ca Petru să le dea informații în acest timp. Aceasta ar depinde de hotărârea Lui în privința întrebării dacă aceasta ar fi calea înțelepciunii, dacă un atare ar fi potrivit ((327)) pentru scopul Său prezent. Dar orice rugăciuni oferite în sinceritate nu vor trece neobservate, ci vor primi răsplată la timpul cuvenit, fie acum fie mai târziu.

Să presupunem că cineva ar trăi într-o țară păgână unde Cristos n-ar fi cunoscut, și să presupunem că unul ca acesta ar căuta pe Dumnezeu și s-ar ruga conform luminii avute. Domnul nu l-ar putea accepta ca și copil al Său în acele condiții; dar El ar putea, dacă Înțelepciunea Sa ar aproba, să-l îndrumeze pe căutătorul onest spre o cunoștință de Cristos, fie că aceasta ar veni prin pliante trimise prin poștă, printr-o predică, sau prin întâlnirea cu unul dintre ambasadorii Domnului care ar putea comunica cu el în limba lui. Suntem siguri că fiecare suflet flămând va primi lumina și cu