Vol. 19, Septembrie-Octombrie 2011, Nr. 6

SĂ NE FACEM PRIETENI CU AJUTORUL MAMONEI

Gen. 33:1-15

Și fiți buni unii cu alții, miloși și iertați-vă unul pe altul, cum v-a iertat și Dumnezeu

pe voi în Hristos.” Efes. 4:32 .

R 5205 W. T. 15 martie 1913 (pag. 90-91)

Marele Învățător i-a sfătuit pe urmașii Săi: Faceți-vă prieteni cu ajutorul Mamonei nedreptății”. Cu alte cuvinte, urmașii Săi să nu fie egoiști și zgârciți, sau să pretindă până la ultimul leu sau ban. Să fie generoși în relațiile lor și prin aceasta să-și asigure prietenia celor care altfel i-ar putea urî. Cu alte cuvinte, urmașii lui Isus să aibă ambiții cerești în loc de cele pământești, și ei să fie dispuși să permită altora să fie avantajați în lucrurile pământești dacă prin aceasta pot promova interesele lor spirituale. Lucrul acesta este bine exemplificat în lecția noastră de astăzi.

SĂ DĂM TOTUL PENTRU FAVOAREA LUI DUMNEZEU

Într-o lecție anterioară am văzut cum Iacov, de bună voie, cu bucurie, a renunțat la toate bogățiile pământești ale lui Avraam și Isaac, și le-a lăsat toate în posesia lui Esau, cerând numai să fie moștenitorul binecuvântărilor spirituale — marea Făgăduință făcută lui Avraam, confirmată lui Isaac și lui însuși. Acea Făgăduință n-a fost în privința prezentului, ci în privința viitorului; a fost numai prin credință. Ce i-a păsat lui Esau de o făgăduință pentru viitor? El a dorit ceea ce a primit — o moștenire pământească. Chiar după ce a primit posesiunea moștenirii pământești, nu găsim că s-a gândit vreodată la Legământ, care spune: În sămânța ta vor fi binecuvântate toate familiile pământului”.

Dar Legământul a fost tot timpul cel mai important în mintea lui Iacov. El nu s-a certat cu Esau pentru binecuvântarea pământească, deși aceasta era inclusă în achiziția pe care o făcuse. El a vrut să-i dea lui Esau toate binecuvântările pământești, dacă putea moșteni această mare binecuvântare din viitor. Tot cursul vieții, Iacov a fost condus de această mare Făgăduință. Dacă Sămânța de Binecuvântare trebuia să vină prin el, atunci trebuia să aibă copii; prin urmare s-a căsătorit și a crescut o familie mare, identificându-i pe toți cu sine în Făgăduința originară. Acumularea bogăției, a turmelor și cirezilor, a fost pe aceeași linie — o dorință de a deveni mare și influent, în armonie cu acea Făgăduință.

Sub îndrumarea Domnului, a plecat de la casa unchiului său Laban, cu turmele, cirezile și servitorii pe care le acumulase treptat acolo. Sub îndrumare divină se întorcea în țara tatălui său. Deși trecuseră douăzeci de ani de când plecase de acasă, simțea o timiditate față de fratele său Esau, și s-a rugat Domnului pentru aceasta, amintindu-I de Făgăduința în care se încredea.

Apoi a trimis vorbă fratelui său că venea. După aceea a pregătit un dar — un dar de valoare considerabilă pentru acele timpuri — două sute și douăzeci de oi, două sute și douăzeci de capre, șaizeci de cămile, cincizeci de vite, treizeci de măgari, conduse de servitori. Ce proporție din turmele și cirezile sale erau acestea, nu știm, dar ele au reprezentat lungi ani de trudă din partea lui Iacov. Erau însă lucruri pământești — lucruri din timpul de acum — și Iacov le-a socotit ca nimic în comparație cu marea Făgăduință pe care o poseda. El a putut da partea sa frumoasă din mamona pământească în dar fratelui său Esau, ca să-i cumpere favoarea, bunăvoința. El nu-i era dator lui Esau; mai degrabă Esau îi era îndatorat lui.

Iacov, mai tânăr cu câteva minute, cumpărase de la fratele său geamăn mai mare toată partea întâiului-născut, care încludea partea cea mai mare a bogățiilor pământești ale lui Isaac. Iacov lăsase toate acestea în mâinile lui Esau. Acesta din urmă, destul de natural, se putea aștepta ca Iacov să vină acum să-i pretindă bogățiile — să ia în stăpânire proprietatea.

Esau era gata să lupte pentru ea, desigur. Chiar dacă Iacov ar fi protestat că n-avea nici o pretenție la proprietate, Esau l-ar fi judecat după standardele sale și ar fi crezut că la un timp potrivit Iacov ar fi dat un atac. Astfel ar fi început o rivalitate între cele două familii — o vrajbă. Astfel de vrajbă ar fi fost nefavorabilă pentru speranțele lui Iacov în legătură cu Făgăduința avraamică. El trebuia să fie conlucrător cu Dumnezeu în problema stabilirii seminței sau urmașilor săi, numeroși și influenți, și calificați să binecuvânteze la timpul cuvenit toate familiile pământului.

Înțelepciunea Cursului Lui Iacov

Iacov nu numai că i-a oferit darul lui Esau, ci a și insistat să-l accepte. Va fi ca o garanție a bunei credințe între ei. Va vindeca orice rană veche. Esau va fi cu atât mai dispus să vadă prosperitatea fratelui său; căci și-a dat seama că a primit ce era mai bun de la Iacov; mai întâi, a primit patrimoniul, apoi a primit în plus un dar bogat.

Evident, cursul lui Iacov a fost cel înțelept. El avea încă mult și Dumnezeu putea să-i dea încă pe atâtea oi, capre, vite, cămile și măgari, cum voia El. Preocuparea lui principală era susținerea a tot ce aparținea de acea mare Făgăduință avraamică în care se desfăta, a cărei împlinire era dincolo de viața de acum.

Lecția Generozității

O lecție pe care noi ca creștini o putem extrage din experiențele lui Iacov este generozitatea față de lume — față de cei care nu au nici un interes în Făgăduința cerească. Nu vrem să facem o comparație între Iacov și noi înșine, în sensul de a-l prezenta ca model pentru conduita creștină. Dimpotrivă, arătăm că în timp ce credința lui Iacov a fost lăudabilă și poate fi copiată de noi, poziția lui în fața lui Dumnezeu a fost foarte diferită de a noastră. În timp ce el a fost moștenitorul Făgăduinței avraamice și Biserica creștină este de asemenea moștenitoare a acesteia, totuși moștenirea noastră este diferită.

Am văzut deja că Făgăduința avraamică va avea o dublă împlinire. Împlinirea pământească va veni pentru Avraam, Isaac și Iacov și toți credincioșii; în timp ce împlinirea mai înaltă, cerească, va veni pentru Cristos și urmașii Săi concepuți de Spirit — adevărații creștini din acest Veac Evanghelic. Numai cei concepuți de Spirit de la Cincizecime încoace s-au bucurat de privilegiile binecuvântate ale Școlii lui Cristos și au fost capabili să dezvolte roadele și harul Spiritului sfânt.

Totuși, principiul general este bun atât pentru Moștenitorii spirituali cât și pentru moștenitorii naturali ai Făgăduinței — că credința în Făgăduință face ca toate celelalte lucruri ale vieții să fie pe plan secundar; de aceea, așa cum Iacov a fost dispus să lase la o parte toate celelalte ambiții, scopuri, speranțe și iubiri, dorind numai să vadă împlinirea acestei Făgăduințe avraamice și să predea drepturile și privilegiile pământești în favoarea ei, la fel trebuie și noi, Moștenitorii spirituali — ba chiar mai mult. Noi avem mare avantaj în toate modurile. Noi putem înțelege Făgăduința mai bine ca ei.

Vedem cum Dumnezeu a început deja pregătirea pentru împlinirea acelei Făgăduințe prin trimiterea Fiului Său să răscumpere rasa noastră, și astfel să facă posibilă binecuvântarea tuturor familiilor pământului la timpul cuvenit. Vedem mai departe că Isus, după ce a răscumpărat omenirea, a fost mult înălțat, și acum, în putere și mare slavă, așteaptă numai să vină timpul când Biserica Sa spirituală, aleasă, să fie completă. Atunci Împărăția Mesianică va fi stabilită; și atunci Avraam, Isaac, Iacov și toți moștenitorii credincioși ai părții pământești de moștenire vor fi treziți din mormânt, să se bucure de partea lor în marea lucrare de binecuvântare a lumii, pe care a promis-o Dumnezeu.

Așa cum Iacov a părăsit casa tatălui său, lăsând totul fratelui său, fără ceartă, având încredere numai în Făgăduința cerească, la fel trebuie și noi israeliții spirituali, să părăsim toate speranțele și scopurile pământești, pentru comoștenire cu Cristos în Împărăția cerească. După cum Iacov a fost bucuros să dea cadouri frumoase fratelui său de dragul păcii și prosperității, și să contribuie la împlinirea aranjamentului lui Dumnezeu sub această Făgăduință, la fel trebuie și noi ca creștini, să fim dispuși să dăm partenerilor noștri de viață, vecinilor, prietenilor și fraților partea mai mare a lucrurilor bune pământești, dacă prin aceasta putem face să înainteze interesele cauzei Domnului în legătură cu Făgăduința avraamică, în care ne încredem.

Lumea are lucrurile vieții de acum. Ele sunt premiul ei. Omenirea și-a legat inima de aceste lucruri pământești— nu cunoaște altceva mai înalt. Noi, dimpotrivă, apreciem lucrurile cerești, socotind, cum a spus apostolul, că toate lucrurile pământești sunt nevrednice să fie comparate cu cele dintâi. Noi, asemenea sf. Pavel, socotim cele mai mari lucruri pământești numai ca pierdere și gunoaie ca să-L câștigăm pe Cristos — ca să putem câștiga comoștenire cu Isus în marea binecuvântare de la Dumnezeu, devenind membri ai Seminței spirituale a lui Avraam și participând la glorioasa lucrare a acestei Făgăduințe — binecuvântarea tuturor familiilor pământului. Gal. 3:29.

Iubiți Lucrurile De Sus

Dumnezeu i-a învățat pe Vrednicii din Vechime anumite lecții de credință și ascultare. Și ce bine le-au învățat ei! Ce multă credință vedem manifestată în cursul vieții lui Avraam, a lui Isaac, a lui Iacov și a tuturor celor enumerați de sf. Pavel în Evrei 11! Cum ascultarea lor le-a dovedit loialitatea și credința!

Nu suntem surprinși că acele caractere nobile vor avea un loc frumos în lucrarea de binecuvântare a omenirii în Împărăția Mesianică. Experiențele lor în viață au fost o școală, o practică și o pregătire pentru ceea ce le stă în față în Împărăția Mesianică. Dacă au fost credincioși lui Dumnezeu și s-au încrezut în El la întuneric, și au sacrificat interesele pământești cu loialitate, făcând voia Lui, cât de siguri putem fi că nu vor fi mai puțin loiali, mai puțin credincioși, mai puțin ascultători când, ca ființe umane perfecte în condițiile favorabile ale Împărăției lui Mesia, marele Mesia le va încredința un serviciu onorabil și putere!

Cine nu poate vedea că dacă de la Vrednicii din Vechime din Casa Servitorilor s-a cerut încercare în privința ascultării, credinței, loialității, cu mult mai mult de la membrii concepuți de Spirit ai Bisericii creștine se cere încercare pe aceleași linii! Sunt două motive pentru care încercarea noastră trebuie să fie mai amănunțită decât a lor. 1) Noi suntem membri ai Casei Fiilor, în timp ce ei au fost membri ai Casei Servitorilor. Noi avem nu numai spiritul conceperii ca Fii ai lui Dumnezeu, ci în plus avem lumină mult mai clară care strălucește asupra revelației divine, făcându-ne cunoscută voința lui Dumnezeu și arătându-ne cum se realizează Planul Lui. 2) Pe lângă aceasta, încercarea noastră este pentru o poziție mult mai înaltă, de slavă și onoare — ca să putem deveni părtași firii dumnezeiești”; ca să putem fi comoștenitori cu Cristos în Împărăția Sa pe planul ceresc, spiritual, încă mai important decât planul pământesc, pe care-l vor primi Vrednicii din Vechime. După cum spune sf. Petru: Ce fel de oameni ar trebui să fim” — noi care am avut așa de mari favoruri și privilegii și iluminare!

Atunci, dacă Avraam a lăsat casa tatălui său — neamurile — ca să fie străin, într-o țară străină, în ascultare de conducerea lui Dumnezeu, va aștepta Domnul mai puțină credință și ascultare de la copiii Săi concepuți de Spirit din acest Veac Evanghelic? Desigur că nu! Dacă Iacov a predat toate drepturile sale la proprietatea tatălui, să nu fie copiii lui Dumnezeu concepuți de Spirit dispuși să facă la fel de mult, sau mai mult? Dacă Iacov a fost dispus să dea generos din posesiunile sale pământești pentru a asigura pacea cu cei care-i datorau mult, n-ar trebui noi, care am primit Spirit sfânt, să fim dispuși să dăm încă mai generos din acest mamon al lumii, sau din bogății, celor care iubesc lumea de acum, pentru a ne asigura libertățile și privilegiile, pe care noi le prețuim în special ca ocazii de a ne întări chemarea și alegerea pentru darurile și chemarea cerească în legătură cu Planul divin?

În Final Textul Nostru De Bază

Textul nostru de bază nu pare la început foarte strâns legat de lecția noastră. Totuși există o legătură. Aceasta: Oricine cultivă spiritul generozității și bunăvoinței față de alții în interesul cauzei Domnului, prin aceasta își formează caracterul. Generozitatea în relațiile cu vrăjmașii, cu lumea, ne va face treptat mai generoși în toate relațiile noastre — în casa noastră, în familia noastră și în special în familia Domnului, la care se referă textul nostru.

Fiți buni unii cu alții și miloși, și iertați-vă unul pe altul cum v-a iertat și pe voi Dumnezeu în Hristos.” Să nu uităm că Biserica din acest Veac Evanghelic este reprezentată ca fiind în Școala lui Cristos, să fie învățată și pregătită pentru serviciu divin, glorie, onoare, în asociere cu marele Răscumpărător în timpul Domniei Sale mesianice. Să nu uităm că lecțiile din această Școală sunt pentru harurile Spiritului sfânt, și în măsura în care obținem aceste haruri vom fi pregătiți pentru un loc în Împărăție, la care ne-a chemat Dumnezeu. În măsura în care poporul lui Dumnezeu neglijează cultivarea acestor roade ale Spiritului, în aceeași măsură vor fi nepotriviți să aibă parte în Împărăția lui Mesia.

Nu este oare tocmai esența îndemnului sf. Petru, când spune: Să uniți cu credința voastră virtutea, cu virtutea cunoștința; cu cunoștința, înfrânarea” etc.? Căci, dacă aveți din belșug aceste lucruri în voi, ele nu vă vor lăsa să fiți nici leneși, nici neroditori în ce privește deplina cunoaștere a Domnului căci în felul acesta vi se va da din belșug intrare în împărăția veșnică a Domnului și Mântuitorului nostru Isus Hristos”; dar cine nu are aceste lucruri este orb, nu vede departe” și se uită numai la lucrurile acestei vieți, și nu va fi pregătit pentru examenul de absolvire de dinainte de inaugurarea Noii Dispensații — care acum este aproape. 2 Pet. 1:5-11.