Capitolul 16

Răstignirea

R — 4712 / 15 noiembrie 1910

Prințul vieții răstignit

Matei 27:33-50

„El era străpuns pentru nelegiuirile noastre, zdrobit pentru fărădelegile noastre.” Isa. 53:5.

Procesul lui Isus a avut loc în realitate la scurt timp după arestarea Sa, dar, pentru că după cerința Legii o condamnare la moarte trebuia să se facă ziua, s-a stabilit o adunare a Sinedriului în dimineața următoare, care, într-un mod superficial, a confirmat hotărârea marelui preot din noaptea trecută, că Isus a hulit pe Creatorul când a pretins că El venise în lume în acord cu planul de mult promis al Creatorului, că El va răscumpăra pe Israel și lumea din condamnarea morții, că la timpul potrivit al lui Dumnezeu, El va stabili Împărăția Mesianică pentru binecuvântarea Israelului și a tuturor familiilor pământului. Acest lucru a fost grăbit ca nu cumva mulțimile adunate, care au strigat „Osana, fiul lui David”, când Isus a intrat călare pe un asin cu cinci zile înainte, să înceapă iar să-L proclame împărat. Nici o execuție nu putea avea loc în timpul săptămânii Paștilor. Iar dacă Isus era ținut prizonier, nu știau ce I Se putea întâmpla Lui sau lor. De aceea, aveau la dispoziție numai câteva ore pentru a împlini planul care, credeau ei, va scăpa țara de un om pe care-l considerau un înșelător și unul care era posibil să-i vâre în încurcătură cu guvernul de la Roma.

Sinedriul avea autoritatea să judece poporul în privința religiei lor, dar îi era interzis să execute pedeapsa cu moartea.

De aceea a fost necesar, după condamnarea din partea Sinedriului, să ducă acest caz înaintea lui Pilat, guvernatorul roman. Înțelegând că Pilat nu va recunoaște hula ca o cauză de moarte, acuzația adusă împotriva lui Isus în fața acestuia a fost una total diferită, și anume că Isus era un răzvrătit și un provocator de tulburare; că El pretindea a fi împărat și că libertatea Lui era împotriva intereselor Imperiului Roman. Absurditatea și ipocrizia unei astfel de acuzații erau prea vădite ca să mai fie nevoie a fi discutate. Pilat și-a dat seama că L-au adus la el din cauza invidiei — pentru că El și învățăturile Lui aveau mai multă influență la poporul de rând decât putea fi exercitată de preoții cei mai de seamă și de cărturari. Pilat s-a eliberat de responsabilitate declarând că deoarece Isus era din Galileea, acest caz, de care el era bucuros să scape, intra sub jurisdicția împăratului Irod, guvernatorul Galileii.

Isus înaintea împăratului Irod

Aceasta era o greutate neașteptată, dar palatul lui Irod nu era departe. El s-a bucurat de ocazia de a-L vedea pe Isus, de ale Cărui minuni auzise multe. Uitându-se la trăsăturile nobile ale Învățătorului și văzând în El puritate și demnitate blândă, trebuie să i se fi părut ridicol ca o astfel de persoană să fie acuzată ca răzvrătit și ca un om periculos pentru interesele de pace ale țării. După câteva cuvinte și glume sarcastice, gărzile palatului L-au luat și ei la mână pe Cel pe care stăpânul lor L-a tratat neserios. I-au pus o mantie purpurie și o coroană de spini și și-au bătut joc de înfățișarea Lui neregească. Apoi Irod a refuzat să se implice în acest caz și a trimis Prizonierul înapoi la Pilat, poate simțind că avusese deja destul necaz în legătură cu decapitarea lui Ioan Botezătorul cam cu un an în urmă. Chestiunea era o glumă pentru Pilat și pentru Irod — având de-a face cu cazul unui om despre care se pretindea a fi atât de periculos încât trebuia să moară astfel, pe când El era în mod evident atât de curat și nevinovat încât și cel mai slab ar fi în siguranță cu El.

Nedumerirea lui Pilat a crescut

Pilat a fost dezamăgit când Isus a fost adus înapoi la curtea lui. Cazul nu era plăcut de rezolvat. Prizonierul era evident nevinovat de vreo crimă, dar acuzatorii Lui erau cei mai proeminenți oameni din poporul și din cetatea de care răspundea el. Trebuia să le păstreze bunăvoința, dacă era posibil, și ei evident erau înclinați spre uciderea captivului lor nevinovat sub forma legalității. Ce păcat că religia a fost atât de adesea denaturată de către susținătorii ei în fiecare veac al lumii! O lecție pe care trebuie s-o învățăm cu toții este să cercetăm motivele și intențiile propriei noastre inimi, ca să nu fim induși în eroarea celui rău — să încălcăm drepturile altora și astfel să luptăm împotriva lui Dumnezeu.

Pilat a ascultat acuzațiile, și-a dat seama că nu era nici un adevăr în ele, și apoi a comunicat decizia sa: Nu găsesc nici o vină în Isus, dar văzând că s-a creat o asemenea tulburare, consider că este necesar, în interesul păcii, să mulțumesc cerințele nedrepte ale mulțimii zgomotoase. De aceea voi pune ca prizonierul să fie bătut, deși recunosc faptul că nu merită pedeapsă. Biciuirea va fi pentru binele Său, precum și pentru pacea cetății, pentru că, satisfăcând cererea mulțimii, viața lui Isus va fi cruțată. Cum este cu deciziile politice, această hotărâre era foarte corectă. Magistrații admit că absoluta dreptate nu este întotdeauna posibilă, având de-a face cu condiții imperfecte.

Dar conducătorii nu erau mulțumiți cu ceva mai puțin decât moartea lui Isus. Gloata a fost sfătuită să strige: Răstignește-L! Răstignește-L! Lui Pilat i se părea imposibil să înțeleagă că putea fi stârnită o asemenea dezlănțuire împotriva unei persoane atât de nevinovate. Așa că el a întrebat: Ce rău a făcut? Dar răspunsul a fost: Răstignește-L! O, cum poate ignora patima umană orice principiu al dreptății! Spre a-i crește nedumerirea lui Pilat, soția lui i-a trimis atunci vorbă: Să n-ai nimic de-a face cu acest Om drept, pentru că tocmai am avut un vis groaznic în legătură cu El.

Ca ultimă soluție, Pilat a pus ca Isus să fie dus într-un loc mai înalt unde mulțimea să-L poată vedea, și apoi a strigat adresându-li-se: „Iată Omul!” Priviți caracterul omului pe care vreți să-L răstigniți. Remarcați că El are cele mai nobile trăsături, așa cum nici unul din neamul vostru nu are — și nici alții. Vreți să răstigniți pe cel mai bun exemplar din neamul vostru? Gândiți-vă; fiți raționali. Iată Omul! De ani de zile la voi există un obicei, ca la acest timp al anului guvernul să elibereze un prizonier. Așadar, considerați că Isus a fost condamnat și că concepția voastră despre dreptate a fost satisfăcută și acum vi-L eliberez. Dar mulțimea a strigat cu atât mai tare: Răstignește-L! Eliberează-ne pe Baraba (un tâlhar și un personaj periculos).

Cine să explice această perversitate ciudată a naturii umane decăzute — ca un răufăcător să fie preferat în locul unui sfânt? Astfel, cu câțiva ani în urmă, în orașul Viena, un om care tocmai fusese eliberat de executarea unei pedepse cu închisoarea a ținut o cuvântare în care a declarat că toți evreii ar trebui dați la moarte. Poporul a părut cuprins de nebunie. Omul acesta rău a devenit un lider al simțământului public. A fost aplaudat, și cum mandatul primarului era pe sfârșite, el a fost ales ca primar al orașului în virtutea bravurii sale. O, rușine! Cum putem pretinde că lumea este pregătită pentru libertate când astfel de situații ne sar în ochi și marchează paginile istoriei? Ele dovedesc, din contră, că lumea are nevoie chiar de un astfel de guvern puternic, imperial, cum intenționează Dumnezeu să dea — Împărăția Fiului drag al lui Dumnezeu, puternic pentru suprimarea oricărei nedreptăți și pentru ridicarea oricărei dreptăți.

Nu ești prieten cu Cezarul

Conducătorii evrei erau vicleni. Ei știau că trădarea față de Roma era una dintre cele mai serioase ofense, și în faptul că Isus a vorbit despre Sine că era împărat ei aveau o pârghie pentru a forța răstignirea Lui. Ei au folosit-o, asigurându-l pe Pilat că dacă-L va elibera pe prizonier ei vor raporta la împărat. Pilat știa că va avea greutăți în explicarea unui astfel de caz și că guvernul roman va fi de acord cu decizia lui Caiafa, că era mai bine să moară un om decât să aibă tulburare pe domeniul lor. Astfel forțat, Pilat a fost în final de acord și a scris hârtiile pentru execuție, dar înainte de a face acest lucru a luat un urcior cu apă și în văzul poporului și-a spălat mâinile zicând: „Eu sunt nevinovat de sângele acestui om drept”.

Execuția a început. Soldații aveau deja doi hoți pe care să-i răstignească și numai au adăugat încă o cruce; și procesiunea a pornit spre Golgota, o coastă a unui deal aproape de locul unde fața stâncii se aseamănă mult cu un craniu — Golgota însemnând locul căpățânii. Este tocmai la nord de oraș, în afara zidului. Clădirile noi și un zid ridicat recent împiedică vizitatorii de acum să vadă efectul de craniu al locului așa cum se vedea înainte. Prin lege, fiecare condamnat avea scrisă deasupra capului său nelegiuirea de care era acuzat. Deasupra capului Învățătorului era scrisă nelegiuirea Sa — „Isus, Împăratul Iudeilor”.

Satan și credulii înșelați de el au gândit că în final au scăpat de Isus. Preoții și bătrânii și-au bătut joc de afirmația Lui că era Fiul lui Dumnezeu și au cerut ca, dacă El era Fiul lui Dumnezeu, să demonstreze acest lucru coborându-Se de pe cruce. Ei nu și-au dat seama de Adevăr, că era necesar ca El să moară pentru păcatul omului, pentru ca în curând să poată avea autoritate dreaptă, în Împărăția Sa glorioasă, să restabilească întreaga omenire la perfecțiune și viață deplină sub termenii Noului Legământ, al cărui Mijlocitor va fi El (Ier. 31:31). La ceasul al șaselea, la amiază, s-a lăsat întuneric timp de trei ore și apoi Isus a murit zicând: „Dumnezeul Meu, Dumnezeul Meu, pentru ce M-ai părăsit?” Pentru ca El să poată simți pe deplin greutatea Dreptății Divine care aparținea păcătosului, era necesar ca Tatăl să Se ascundă de El, ca și cum El ar fi fost păcătosul. Această separare temporară de Tatăl a fost evident cea mai severă lovitură dintre toate experiențele Învățătorului.

R — 4171 / mai 1908 (extras)

„S-a sfârșit!”

„Tată, în mâinile Tale Îmi încredințez duhul.” Se presupune că acestea au fost ultimele cuvinte, ultimul act al slujirii pământești a Domnului nostru, utima tușă. Ce potrivit este ca Acela care a căutat să facă voia Tatălui cu orice preț, să aibă absolută încredere că în moartea Sa, spiritul vieții Sale va fi în grija și păstrarea Tatălui, și ca El să exprime acest lucru! Și acest lucru trebuie să fie adevărat despre toți aceia care sunt urmașii Săi. După ce am predat totul Domnului, noi trebuie să ne însușim atât de deplin făgăduințele Sale îndurătoare, încât să nu ne temem de intrarea în moarte. Moartea în cazul Domnului nostru însă trebuie să fi însemnat cu mult mai mult decât ar putea însemna pentru noi. Noi avem nu doar asigurarea Domnului că vom fi înviați, ci și o ilustrare a puterii divine prin cazul Domnului nostru. El L-a înviat pe Domnul nostru din morți, a cărui putere va fi exercitată prin El ca să ne ducă la glorie, onoare și nemurire. Domnul nostru a fost înaintemergătorul; nimeni înaintea Lui nu fusese înviat din morți, nici la perfecțiunea vieții umane, nici la perfecțiunea naturii divine.

***

C. M. 381 Unde Isus S-a răstignit, Domnul mi S-a descoperit, Sânge-a vărsat pe Golgota, Mântuire-acolo-am aflat.

Corul O, Golgota, loc de jale, Unde-a vărsat Isus sânge; Tu-mi ești loc de bucurie, De unde fericirea-mi curge.

Răstignirea

Soarele s-a întunecat, Pământul s-a cutremurat. Murind Isus toate a gătat, Calea-n cer mi-a eliberat.

O, Isuse, cum poate fi, Pentru mine c-ai suferit? Inima mea, o, nu uita, Ce s-a-ntâmplat pe Golgota.