Lucrarea lui Ilie înainte de înălțare

1 Împa. 20:1-21

> Înfrângeri din cauza beției — Împăratul Siriei se luptă cu Israelul — Capitala lui Israel în pericol — Regele Benhadab încrezător în victorie — O sărbătorește înainte în petreceri cu beție — Mica armată a lui Israel sub comandă divină învinge pe sirieni printr-un groaznic măcel — Contrastul cu războaiele moderne — De ce permite Dumnezeu războaie, calamități, boală, demență etc — Când vor înceta războaiele — Ar trebui creștinii să se angajeze în război?

R 5759 W. T. 1 septembrie 1915 (pag. 266-267)

Lecția noastră relatează atacul sirienilor asupra israeliților, a căror cetate-capitală, Samaria, este asediată și regele ei se teme de necesitatea capitulării. Regele sirian spune cu lăudăroșie ce va face și poruncește predarea. Dezorientat, regele Ahab consideră rezistența nefolositoare, până când mesajul Domnului îi reînsuflețește curajul, îndrumându-l în modul în care avea să procedeze în bătălie. Urmând această îndrumare, israeliții au câștigat o mare victorie — și aceasta, în parte, pentru că regele sirian, Benhadab, era foarte beat și mulți dintre mai marii lui la fel. Astfel ei au fost în incapacitate de a-și folosi puterea vitală a marii lor armate și au suferit o înfrângere serioasă.

Totuși, toate războaiele din trecut pălesc în importanță față de marea bătălie din prezent ce se desfășoară în Europa. Unul din lorzii britanici, adresându-se recent muncitorilor și solicitând eficiență în fabricarea munițiilor de război, a declarat că Marea Britanie a cheltuit recent pentru muniții în Belgia mai mulți bani decât în întregul Război al Burilor. Rapiditatea cu care se trage cu armele moderne și măcelul teribil pe care îl fac este ceva înspăimântător. Rapoarte autentice declară că 12 milioane dintre cei mai aleși bărbați ai Europei au fost deja fie omorâți, fie răniți, fie luați prizonieri, ((450)) și putem presupune cu siguranță că armatele în luptă acum numără 10 milioane.

Când ne gândim că un om înarmat cu o mitralieră echivalează cu mai mult de 20 de oameni, ba chiar cu mai mult de o sută de oameni din războaiele de demult, căpătăm o idee despre cât de teribil este războiul din prezent. Scripturile par să afirme că niciunuia dintre combatanți nu-i va aduce o mare victorie, ci toate națiunile astfel angajate vor fi în cele din urmă îngrozitor slăbite, nu numai prin pierderea celor mai capabili bărbați ai lor, dar, de asemenea, împovărate și împiedicate financiar, până în măsura în care datoriile lor nu vor fi plătite probabil niciodată.

Lecția pe care o dă războiul

Este o reflectare tristă asupra lăudatei civilizații din zilele noastre, că un astfel de război ar trebui considerat singurul mijloc prin care marile națiuni ale lumii ar putea ajunge la o înțelegere în probleme de interes reciproc cu privire la pământul pe care Dumnezeu l-a dat fiilor oamenilor ca moștenire comună. Când ne gândim că națiunile implicate în război se pretind națiuni creștine, aceasta este încă și mai groaznic. Singura noastră mângâiere este gândul că bieții oameni înșelați nu au o înțelegere a sensului cuvântului creștin și că marea masa n-au fost niciodată creștini. Adevărații creștini, sfinții, fără îndoială se vor fi găsind în toate armatele țărilor unde serviciul militar este cerut de lege. Din când în când, studenții Bibliei din diferite armate ne înștiințează despre starea și străduința lor de a ține sus Lumina și de a vesti virtuțile Domnului chiar și în condiții atât de îngrozitoare.

Bineînțeles, oamenii din lume încep să se trezească, realizând faptul că cei 400 milioane de creștini cu care se laudă sunt în cea mai mare parte tot atât de departe de Dumnezeu și de idealurile creștine ca și cei 1200 milioane de păgâni. Trezirea lor ar trebui să-i ajute să înțeleagă ce înseamnă Biserica adevărată și că misiunea ei nu este să convertească lumea, ci să se pregătească pe ea însăși pentru a fi clasa Împărăției lui Mesia, Mireasa, Soția Mielului, Comoștenitoare cu Mesia în Împărăția Lui cerească. Dacă războiul va da această lecție unui număr considerabil, el nu va fi fost în zadar. Și, dacă acești sfinți ai lui Dumnezeu, învățând și mai bine calea, își vor duce la bun sfârșit consacrarea deplină față de Domnul, își vor întări astfel chemarea și alegerea pentru un loc în Împărăție, ei vor avea parte de Întâia Înviere la condiții spirituale. Apoi, împreună cu Răscumpărătorul lor, ei vor binecuvânta omenirea pe planul uman, ridicându-i pe cei doritori și ascultători la perfecțiune umană.

De ce permite Dumnezeu războiul

Mulți se întreabă, de ce permite Dumnezeu războiul — ba mai mult, de ce Scripturile arată că Dumnezeu aduce războaiele? Noi răspundem că pentru o persoană muribundă are puțină importanță dacă moartea sa survine ca rezultat al unei răni de baionetă, al unei răni de sabie sau de glonț, sau dacă survine prin tuberculoză, pneumonie, variolă sau epuizare totală a organismului. Și dacă pentru individ nu importă prea mult, putem spune că pentru Atotputernicul încă și mai puțin. Pedeapsa lui Dumnezeu asupra rasei umane este pedeapsa morții — oricum ar veni ea. De șase mii de ani pedeapsa se execută. Și întreaga rasă coboară în mormânt sub sentința, „Cu moarte vei muri”.

De aceea, speranța pentru toți este în Cristos și prin moartea Sa — prin învierea morților pe care El o va îndeplini în timpul Mileniului. Biserica Sa credincioasă, Mireasa Sa care va avea parte cu El în Împărăție, va fi prima înviată și încă pe planul gloriei, onoarei și nemuririi. Restul omenirii va ieși afară, „fiecare la rândul lui” așa cum afirmă Biblia. Vor ieși afară ca să poată învăța despre Bunătatea lui Dumnezeu, despre Înțelepciunea lui Dumnezeu, despre Puterea lui Dumnezeu și Iubirea lui Dumnezeu și vor putea să le compare pe acestea cu ceea ce au învățat în viața anterioară sub domnia Păcatului și a Morții. Între timp, Biblia declară că din punct de vedere divin toată omenirea adoarme în moarte așteptând de la Împărăția lui Mesia trezirea și începerea atunci a marii ocazii pe care El a asigurat-o pentru toți, prin care ei pot scăpa de păcat și în cele din urmă de moarte.

„Nu va mai fi nici un blestem”

Promisiunea și prevederea divină este că sub Împărăția lui Mesia războaiele vor înceta pentru totdeauna și de asemenea toate celelalte calamități. În loc ca omenirea să meargă în jos, spre mormânt, va fi stabilită ordinea inversă — învierea morților. În locul bolii, a suferinței și a alienării mintale, va veni vindecare, putere, restabilire (Fapte 3:19-21). Vorbind despre efectul Împărăției Sale milenare, Isus spune că blestemul va fi îndepărtat și în locul lui va veni binecuvântarea lui Dumnezeu, până când nu va mai fi suspin sau moarte sau plânset sau durere. Toate aceste binecuvântări sunt încă numai promisiuni, și, prin urmare, numai Biserica se bucură în ele sau le înțelege — și ei potrivit gradului de credință în Dumnezeu și a înțelegerii Cuvântului Său.

Biblia ne informează că după ce Împărăția spirituală a lui Mesia va fi luat în stăpânire problemele lumii, nici un rău și nici o pustiire nu se va face în toată Împărăția glorioasă al lui Dumnezeu. Aceasta va însemna că o forță polițienească spirituală va avea omenirea sub control absolut. Orice fărădelege ((451)) va fi pedepsită de îndată ce se va lua hotărârea să se comită, și înainte de a fi pusă în aplicare. În același fel, fiecare faptă bună, cuvânt bun sau gând bun va aduce o binecuvântare de restabilire, sănătate, putere — mintală, morală și fizică. În astfel de condiții, lumea va învăța foarte rapid să facă diferență între drept și nedrept. Ei vor învăța repede despre schimbarea de dispensație, și că, în continuare, orice gând, cuvânt, fapt păcătos își va primi sigur pedeapsa, în timp ce, fiecare gând, cuvânt, fapt bun își va primi sigur binecuvântarea. Biblia ne vorbește despre această stare de lucruri, spunând: „Când se împlinesc judecățile Tale pe pământ, locuitorii lumii învață dreptatea. ” Isa. 11:9; 26:9; 28:17.

Angajarea creștinilor în război

Mulți sunt nedumeriți în înțelegerea învățăturilor lui Isus și ale apostolilor cu privire la război, când le compară cu îndrumările Domnului către evrei și cu binecuvântarea de către El a războaielor lor. Această problemă poate fi înțeleasă numai dintr-un singur punct de vedere — al Bibliei.

Prima invitație pentru oamenii căzuți ca să devină fii ai lui Dumnezeu, comoștenitori cu Isus Cristos, Domnul lor, datează din timpul lui Isus, și, mai precis, din timpul când El a murit pentru păcatele noastre, a înviat din morți, S-a înălțat la cer pentru a apărea în fața lui Dumnezeu pentru noi, și ca rezultat al acestei lucrări a revărsat Spiritul sfânt al lui Dumnezeu și puterea de concepere la o nouă natură asupra ucenicilor în așteptare. Nimeni înainte de aceasta nu fusese fiu al lui Dumnezeu de când a păcătuit Adam. Cel mult Moise a fost un serv, iar Avraam un prieten. Sf. Ioan ne asigură că libertatea sau privilegiul de a deveni fii ai lui Dumnezeu a venit prin Domnul nostru Isus la prima Sa venire pentru cei care L-au acceptat întru totul. Ioan 1:12, 13.

Acești fii ai lui Dumnezeu, altfel spus Corpul lui Cristos, Mireasa lui Cristos, nu sunt din lume, ci aleși și separați de lume prin chemarea divină și conceperea de spirit. Acestora Isus le-a spus: „Ei nu sunt din lume, după cum Eu nu sunt din lume”. „Eu v-am ales pe voi (afară din lume) și v-am rânduit să mergeți să aduceți roadă. ... În aceasta Tatăl Meu este preamărit: să aduceți roadă multă” (Ioan 17:14; 15:16, 8). Roadele Spiritului, ne spune apostolul, se arată în umilință, blândețe, răbdare, îndelungă-răbdare, iubire frațească, dragoste. Aceste lucruri prisosind din belșug în noi ne vor face să nu fim nici leneși, nici neroditori în cunoașterea Domnului nostru Isus Cristos; și așa vom avea din belșug intrare în Împărăția veșnică a Domnului și Mântuitorului nostru, Isus Cristos, pentru care ne rugăm, „Vie Împărăția Ta” și în care vom intra prin schimbarea învierii la timpul potrivit. Gal. 5:22, 23; 2 Pet. 1:5-11.

Scripturi greșit aplicate

Dă oare Dumnezeu acestei clase de copii ai Săi concepuți de Spirit o îndrumare specială cu privire la război, sau ei sunt lăsați în voia puterilor care sunt? Noi răspundem că tot poporul Domnului sunt soldați ai Crucii și că apostolul ne-a prevenit că armele luptei noastre nu sunt ale firii păcătoase (2 Cor. 10:4). Pentru poporul consacrat al lui Dumnezeu nu există nicăieri în Biblie vreo împuternicire să se lupte, să omoare, să ia de la ceilalți, fie viață, fie proprietate. Marele război prezent este numai o demonstrație a faptului că dacă din cei care participă în el un număr considerabil ar fi creștini, ei n-ar fi decât prunci în Cristos și n-au înțeles învățăturile Domnului.

Totuși, noi observăm că în toate țările beligerante slujitorii declarați ai lui Cristos se poartă ca agenți de recrutare. Se folosesc tot felul de argumente pentru a-i convinge pe tinerii țării contrar cu învățăturile Învățătorului. Aceiași oameni care obișnuiau să râdă de declarația prin care li se promitea soldaților turci un pașaport sigur spre Paradisul ceresc în eventualitatea morții lor — aceiași slujitori îi îndeamnă pe toți cei care pot fi recrutați, asupra cărora au influență, să se pregătească să meargă la bătălie spre a-și jertfi viețile. În timp ce germanii au pus pe centurile soldaților lor „Dumnezeu cu noi”, slujitorii britanici ai bisericii citează texte din Biblie spre a încuraja înrolarea tinerilor și aruncă o aureolă de glorie asupra soldatului mort.