Vol. 10 Noiembrie-Decembrie 2002 Nr. 1

Sângele stropirii de Paști

„Când ... va vedea sângele pe pragul de sus și pe cei doi stâlpi ai ușii, Domnul va trece pe lângă ușă și nu va îngădui nimicitorului să intre în casele voastre ca să vă lovească.” Exodul 12:23.

R5640 W. T. 1 martie 1915 (pag. 67-72)

Perioada Paștilor, așa cum sunt acestea celebrate de către evrei, se apropie — în acest an începând din 30 martie (15 Nisan începând de fapt luni 29 martie la ora 6 după masă). Dar interesul creștinilor se centrează în special asupra junghierii mielului, care preceda această sărbătoare de Paști. Mielul de Paști era junghiat în a patrusprezecea zi a lunii Nisan, dată care în acest an începe duminică 28 martie, la ora 6 după masă. Comemorarea morții Mielului de Paști antitipic, Domnul nostru Isus, care se sărbătorește la aceeași dată, va fi ținută de noi duminică seara, 28 martie. Ce mult regretăm că deși milioane de creștini și de evrei vor sărbători acest mare eveniment din istorie prin unele ceremonii formale și într-un mod superficial, numai puțini din aceste religii discern adevărata semnificație a sărbătorii!

Instituirea Paștilor

Dacă mintea tuturor acestora ar putea fi trezită complet în privința adevăratei semnificații a acesteia, ar începe o reînsuflețire religioasă cum n-a mai cunoscut lumea până acum. Dar, vai! după cum spune apostolul, dumnezeul acestei lumi a orbit mințile multora; și chiar despre unii ai căror ochi ai înțelegerii sunt parțial deschiși, Sf. Petru spune că sunt orbi și incapabili să vadă departe, sau sunt opriți și incapabili să vadă lucrurile adânci ale lui Dumnezeu în privința acestor ceremonii, care au fost celebrate în lume de 3500 de ani încoace. Și, apropo, chiar și adepții Criticii Radicale și agnosticii în general trebuie să admită că un eveniment atât de proeminent marcat, atât de larg respectat de atâta timp, trebuie să fie bazat pe o realitate. Trebuie să fi avut loc chiar o astfel de întâmplare în Egipt; întâii-născuți din Egipt trebuie să fi pierit în acea plagă a zecea, iar întâii-născuți ai Israelului trebuie să fi fost salvați din ea — toți cei care au respectat porunca de a rămâne sub sânge — altfel această celebrare a evenimentului atât de răspândită ar fi inexplicabilă.

Nu trebuie să vă amintim amănuntele legate de instituire, decât că vom spune că israeliții au fost ținuți într-o măsură de robie de către egipteni, iar când în providența Domnului a venit timpul eliberării lor, stăpânii lor au căutat în mod egoist să le mențină robia și au refuzat să-i lase să plece spre țara Canaanului. În timpul anului Domnul a trimis asupra poporului din Egipt nouă plăgi diferite, una după alta, eliberându-i de ele, când împăratul lor cerea îndurare și făcea promisiuni pe care apoi le călca. În cele din urmă, slujitorul Domnului, Moise, a anunțat un mare dezastru care le întrecea pe toate — că întâii-născuți din fiecare familie a Egiptului aveau să moară într-o noapte, și că în casa celor mai umili țărani ca și în casa împăratului avea să fie o mare jale, iar ca rezultat al acesteia ei aveau să fie bucuroși în final să cedeze și să lase pe israeliți să plece — da, să-i îndemne să plece, și încă în grabă — ca nu cumva Domnul să aducă în cele din urmă moarte asupra întregului popor dacă împăratul lor continua să-și împietrească inima și să se împotrivească mandatului divin.

Primele trei plăgi au fost comune tuturor din Egipt, inclusiv în partea unde locuiau israeliții. Următoarele șase plăgi au afectat numai partea ocupată de egipteni. Ultima plagă, a zecea, a fost declarat că trebuia să fie comună pentru toată țara Egiptului, inclusiv partea destinată israeliților, în ((662)) afară de faptul că aceștia arătau credință și ascultare prin grija de a jertfi un miel, al cărui sânge să fie stropit pe stâlpii laterali și pe pragul de sus al ușii, și a cărui carne să fie mâncată în aceeași noapte, cu ierburi amare și cu pâine nedospită, cei care o mâncau stând în picioare cu toiagul în mână și încinși, gata de călătorie — cu așteptare deplină că Domnul va lovi cu moarte pe întâii-născuți ai egiptenilor și-i va face dispuși să-i lase pe israeliți să plece, și cu deplină credință de asemenea că ei vor avea parte de aceeași calamitate dacă nu va fi sânge pe stâlpii și pe pragul de sus al ușii.

Mielul de Paști antitipic

Israeliților li s-a poruncit să sărbătorească aceste Paști ca primul aspect al Legii iudaice și ca unul din cele mai mari momente comemorative ale lor ca națiune. De fapt, aflăm că Paștele este sărbătorit de către evrei într-o anumită măsură în toate părțile lumii — chiar și de către aceia care pretind că sunt agnostici și necredincioși. Ei mai au o măsură de respect pentru el ca obicei antic. Dar nu este oare straniu că, cu mintea strălucită pe care mulți dintre ei o au, prietenii noștri evrei nu s-au gândit niciodată că merită să cerceteze sensul acestei sărbători? De ce a fost junghiat și mâncat mielul? De ce a fost stropit sângele pe stâlpii ușii și pe pragul de sus? Fiindcă așa a poruncit Dumnezeu, desigur; dar ce temei, motiv, scop sau lecție a fost în spatele poruncii divine? Desigur că un Dumnezeu rațional dă porunci raționale și la timpul cuvenit va vrea ca poporul Său credincios să înțeleagă semnificația fiecărei cerințe. De ce sunt evreii indiferenți la acest subiect. De ce prejudecata le împiedică mintea?

Deși creștinismul are răspunsul la această întrebare, regretăm că majoritatea creștinilor, din cauza neglijenței, nu sunt în stare să dea un motiv și un temei pentru speranța legată de această chestiune. Dacă evreul își poate da seama că ziua lui de Sabat este un tip sau o preumbrire a unei Epoci viitoare de odihnă și binecuvântare și eliberare de trudă, întristare și moarte, de ce nu poate el vedea că, în mod asemănător, toate aspectele instituirii Legii Mozaice au fost intenționate de către Domnul să fie preumbriri ale diferitelor binecuvântări, care vor fi acordate la timpul cuvenit? De ce nu pot discerne toți că mielul de Paști a fost un tip, a reprezentat pe Mielul lui Dumnezeu, că moartea lui a reprezentat moartea lui Isus, Mesia? Iar stropirea sângelui lui simbolizează, reprezintă atribuirea meritului morții lui Isus întregii Case a Credinței, clasa peste care se trece?

Binecuvântați sunt cei ai căror ochi ai credinței văd că Isus a fost într-adevăr „Mielul lui Dumnezeu care ridică păcatul lumii” — că anularea păcatului lumii este efectuată prin plătirea pedepsei lui Adam — că, după cum întreaga lume a pierdut favoarea lui Dumnezeu și a venit sub sentința divină a morții, cu însoțitorii ei de necaz și durere, a fost necesar să se facă o satisfacere a Dreptății înainte ca această sentință sau acest blestem să fie îndepărtat; și că, prin urmare, după cum declară apostolul, Cristos a murit pentru păcatele noastre — Cel drept pentru cei nedrepți, ca să ne aducă la Dumnezeu. Astfel El a deschis „o cale nouă și vie” — o cale spre viață veșnică.

„Cele dintâi roade”

Cei care sunt familiari cu Biblia au observat că Biserica lui Cristos este numită „Biserica întâilor-născuți” și „cele dintâi roade ale creaturilor Sale” (Evr. 12:23; Iac. 1:18; Apoc. 14:4). Aceste expresii implică faptul că sunt și alții în familia lui Dumnezeu, născuți mai târziu — roadele târzii. Creștinii par să treacă cu vederea aceste scripturi în ceea ce privește aplicarea lor și au ajuns să creadă în general că numai cei care sunt din primele roade vor fi vreodată mântuiți, că nu vor fi roade târzii. Dar să privim la acest tip al Paștilor — să observăm că scopul lui Dumnezeu a fost să salveze pe toți israeliții și că ei ca națiune au reprezentat pe toți din omenire care vor veni vreodată în armonie cu Dumnezeu și li se va acorda viață veșnică în Țara Făgăduită.

Să remarcăm de asemenea că au fost două paști. A fost unul mare, când întreaga națiune, prin putere divină a fost eliberată în mod miraculos de către Domnul și condusă pe un banc de nisip prin canalul Mării Roșii special pregătit pentru ei prin accentuarea vânturilor și mareelor. Imaginea aceea, sau tipul acela, arată eliberarea finală din puterea păcatului și a lui Satan a fiecărei creaturi care în cele din urmă va veni în acord cu Domnul și va dori să-i aducă închinare — nici un israelit n-a fost lăsat în urmă.

Însă Paștele de la Marea Roșie nu este cel pe care-l discutăm noi în mod special cu această ocazie — nu este cel al cărui antitip suntem noi pe cale să-l sărbătorim. Nu; evenimentul pe care-l sărbătorim este antitipul trecerii peste, sau cruțării întâilor-născuți ai lui Israel. Numai întâii-născuți au fost în pericol, chiar dacă eliberarea tuturor a depins de salvarea întâilor-născuți. Aplicând aceasta în armonie cu toate Scripturile, vedem că numai Cele dintâi roade ale creaturilor Sale, Biserica Întâilor-născuți, sunt cruțați în prezent — trecându-se peste ei — cei care sunt sub sânge. Vedem că restul omenirii, cei care doresc să se înroleze și să urmeze pe marele Moise antitipic atunci când în final va conduce poporul afară din robia păcatului și morții, nu sunt acum în pericol — numai Întâii-născuți, ale căror nume sunt scrise în ceruri sunt în pericol.

„Biserica Întâilor-născuți”

Întâii-născuți — „Biserica întâilor-născuți” — sunt cei cărora înainte de restul omenirii li s-au deschis ochii înțelegerii ca să-și dea seama de starea lor de robie și de nevoia lor de eliberare și de voința lui Dumnezeu de a-și împlini față de ei făgăduințele Sale bune. Mai mult, ei sunt cei care ((663)) au răspuns la harul lui Dumnezeu, s-au consacrat Lui și serviciului Lui, și în schimb au fost concepuți din nou de Spiritul sfânt. Pentru acești întâi-născuți este o chestiune de viață și moarte dacă rămân sau nu în Casa Credinței — în spatele sângelui stropirii. Pentru aceștia, a ieși din această stare ar implica o nesocotire a îndurării divine. Ar însemna că ei au făcut în ciuda bunătății divine și că, după ce s-au bucurat de partea lor din îndurarea lui Dumnezeu așa cum este reprezentată prin sângele Mielului, ei n-au apreciat-o. Despre aceștia Scripturile declară: „Nu mai rămâne nici o jertfă” pentru păcatele lor. Ei trebuie să fie socotiți ca adversari ai lui Dumnezeu, a căror soartă a fost simbolizată prin nimicirea întâilor-născuți ai Egiptului.

Nu vrem să spunem că întâii-născuți ai Egiptului care au murit în noaptea aceea și vreunii din întâii-născuți ai israeliților care au ieșit din casele lor contrar poruncii și au murit din acea cauză, au mers în Moartea a Doua. Chiar dimpotrivă, înțelegem că toate aceste lucruri au fost tipuri, figuri, ilustrații, preumbriri ale unor lucruri de pe un plan mai înalt, și că realitățile aparțin Bisericii lui Cristos din timpul acestui Veac Evanghelic începând de la Cincizecime. Dacă păcătuim cu voia după ce am primit o cunoștință a Adevărului, după ce am gustat Cuvântul cel bun al lui Dumnezeu, după ce am fost făcuți părtași Spiritului sfânt și astfel membri ai Bisericii Întâilor-născuți — dacă atunci am cădea, ar fi cu neputință să ne reînoiască spre pocăință; Dumnezeu n-ar mai avea nimic pentru noi; nesocotirea îndurării Sale ar însemna pentru noi să murim în Moartea a Doua. 2 Pet. 2:12; Iuda 1:12.

Din acest punct de vedere Biserica Întâilor-născuți, prin conceperea Spiritului sfânt și prin cunoștința și privilegiile mai mari de care ei se bucură în toate modurile, au o responsabilitate mai mare decât lumea, fiindcă ei sunt până acum singurii în pericol de Moartea a Doua. Aceasta este lecția tipului și se aplică numai la creștini.

Curând noaptea va fi trecut, dimineața slăvită a eliberării va fi venit și Cristosul, antitipicul Moise, Cap și Corp, va conduce, va elibera tot Israelul — tot poporul lui Dumnezeu — pe toți care, atunci când vor ști, vor fi bucuroși să respecte, să onoreze și să se supună voinței lui Dumnezeu. Ziua Eliberării va fi tot Veacul Milenar, la încheierea căruia tot răul și toți răufăcătorii, simbolizați prin oștile Egiptului, vor fi complet distruși în Moartea a Doua.

„De câte ori” faceți lucrul acesta

Apostolul identifică în mod clar și hotărât mielul de Paști cu Domnul nostru Isus, zicând: „Hristos Paștele nostru a fost jertfit. De aceea, să luăm parte la sărbătoare” (1 Cor. 5:7, 8). El ne informează că toți „avem nevoie de sângele stropirii”, nu pe casele noastre, ci pe inimile noastre (Evr. 12:24; 1 Pet. 1:2). De asemenea trebuie să mâncăm pâinea fără aluat (nefermentată, pură) a Adevărului, dacă vrem să fim tari și pregătiți pentru eliberare în Dimineața Noii Dispensații. De asemenea trebuie să mâncăm Mielul, trebuie să ni-L însușim pe Cristos, meritul Său, valoarea care a fost în El. Astfel ne îmbrăcăm cu Cristos, nu numai prin credință, ci tot mai mult, în măsura capacității noastre, ne îmbrăcăm cu caracterul Său și suntem transformați zi de zi în chipul Său glorios în inimile noastre.

Noi trebuie să ne hrănim cu El așa cum evreii s-au hrănit cu mielul literal. În locul ierburilor amare, care le-a crescut și le-a ascuțit pofta, noi avem experiențe și încercări amare, pe care Domnul ni le dă și care ne ajută să ne dezlipim sentimentele de lucrurile pământești și ne dau poftă crescută să ne hrănim din Miel și din Pâinea nedospită a Adevărului. De asemenea, noi trebuie să ne amintim că aici n-avem o cetate stabilă, ci, ca peregrini, străini, călători, cu toiagul în mână, încinși pentru călătorie, suntem în drum spre Canaanul ceresc și spre toate lucrurile glorioase pe care Dumnezeu le are în păstrare pentru Biserica Întâilor-născuți, în asociere cu Răscumpărătorul lor ca împărați și preoți pentru Dumnezeu.

Domnul nostru Isus de asemenea S-a identificat pe deplin cu mielul de Paști. În seara când a fost vândut și chiar înaintea răstignirii, El a adunat pe ucenici în odaia de sus, zicând: „Am dorit mult să mănânc Paștile acestea cu voi înainte de a suferi”. A fost necesar ca ei în calitate de evrei să sărbătorească cina de Paști în acea noapte — salvarea întâiului-născut tipic de „prințul acestei lumi” tipic. Dar de îndată ce au fost îndeplinite cerințele tipului, Domnul nostru a instituit o Comemorare nouă pe temelia veche, zicând: „Ori de câte ori veți” face lucrul acesta (veți Comemora Paștile — anual) „să faceți lucrul acesta în amintirea Mea” (1 Cor. 11:24, 25). Vecinii voștri evrei, ai căror ochi pentru înțelegere n-au fost încă deschiși, nu vor aprecia chestiunea în sensul ei antitipic adevărat, dar voi, care Mă recunoașteți ca Mielul lui Dumnezeu, junghiat în planul lui Dumnezeu de la întemeierea lumii — care recunoașteți că sunt pe cale de a-Mi da viața ca Prețul de Răscumpărare a lumii — veți recunoaște acest anotimp al Paștilor cu o semnificație specială și sacră pe care alții n-o pot aprecia. Ca atare voi nu veți mai sărbători tipul, ci veți comemora Antitipul, căci Eu sunt aproape de moarte ca Mielul lui Dumnezeu, și astfel să dau sângele stropirii pentru Biserica Întâilor-născuți și hrană adevărată pentru întreaga Casă a Credinței.

„Acesta este trupul Meu, care se dă pentru voi”

Faptul că urmașii Domnului nu mai trebuie să se adune cum făceau evreii înainte, ca să mănânce cina de Paști din mielul literal pentru comemorarea eliberării din Egipt, este arătat de Domnul nostru prin alegerea simbolurilor noi — „pâinea nedospită” și „rodul viței” — ca să-L ((664)) reprezinte pe El ca fiind Mielul. De atunci încolo urmașii Săi, în acord cu porunca Sa, au sărbătorit în fiecare an moartea Sa ca Mielul lor de Paști, până după ce apostolii au adormit în moarte și o mare depărtare de credință a încurcat mintea creștinătății nominale, producând epoca cunoscută ca Veacurile Întunecate. Chiar și în timpul Veacurilor Întunecate a persistat învățătura că Cristos a fost Mielul de Paști antitipic, chiar dacă celebrarea morții Sale prin Cina de Paști pe care a instituit-o Isus n-a mai fost respectată. Aceasta a fost înlocuită cu acea blasfemie îngrozitoare, care a înșelat și a încurcat atâtea milioane din creștinătate — Liturghia — introdusă de romano-catolicism. În Scripturi aceasta este numită „urâciunea pustiirii”, din cauza influenței dezastruoase pe care a avut-o asupra credinței și practicii poporului Domnului. Deși protestanții în general au respins Liturghia, ca fiind cu totul contrară învățăturilor lui Cristos și ale apostolilor, totuși practicile protestanților sunt încă mult influențate de acea eroare îngrozitoare, de care ei au scăpat numai parțial.

Liturghia nu este Euharistul

Mulți protestanți vor întreba cu inocență: Nu este Liturghia numai Euharistul, Cina Domnului, sub alt nume? O, nu! răspundem noi — este cu totul diferită! Cina Domnului sărbătorește moartea lui Cristos îndeplinită la Calvar. Liturghia reprezintă un nou sacrificiu pentru păcate, făcut de fiecare dată când se face Liturghia. Prietenii noștri romano-catolici cred că atunci când preotul binecuvântează pâinea, aceasta devine corpul real al lui Cristos în mâinile sale, cu scopul de a-L sacrifica din nou. Marea Liturghie este o sacrificare specială a lui Cristos pentru un anumit păcat al unei anumite persoane. Mica Liturghie este o sacrificare a lui Cristos pentru păcatele generale ale unei adunări. Romano-catolicii pretind că ei cred în meritul sacrificiului lui Cristos la Calvar — că acesta a acoperit păcatul originar, păcatele generale trecute; dar ei pretind și că păcatele zilnice, neajunsurile, greșelile fiecărei persoane, cer să fie curățate din când în când prin noi sacrificări ale lui Cristos. Astfel, din punctul lor de vedere, așa cum este reprezentat prin Liturghie și cum este practicat de romano-catolici, greco-catolici și de cei din Biserica Sacerdotală Episcopală, Cristos este sacrificat din nou în toată lumea în fiecare zi. În Scripturi aceasta este numită „urâciune” în ochii lui Dumnezeu, fiindcă nesocotește, nimicește faptul așa cum este declarat în Biblie, că Cristos nu mai moare, că El „printr-o singură jertfă a făcut desăvârșiți pentru totdeauna” pe cei care vin la Tatăl prin El. Rom. 6:9; Evr. 10:14.

Se va vedea ușor că repetarea sacrificiilor reprezentate prin Liturghie are efectul anulării sau minimalizării valorii marelui Sacrificiu de la Calvar, reprezentat prin Paști și prin Cina Comemorativă. Cum am putea aștepta ca acei care au ajuns să caute în mod special anularea păcatelor lor prin Liturghie, să privească în urmă la Paștele antitipic cu o preocupare atât de adâncă și cu o apreciere atât de înaltă ca și cum ar fi fost învățați altfel? Prin urmare, în timp ce celebrarea Vinerii Mari a continuat, celebrarea Cinei Comemorative a căzut în uitare cu mult înainte.

În privința protestanților, respingând dogma Liturghiei ca fiind complet nescripturală, ei au abandonat-o și s-au întors la o celebrare a Cinei Domnului. Între timp însă, obișnuiți cu frecvența Liturghiei, ei au considerat frecvența cu care să fie celebrată Cina Domnului numai ca o chestiune de eficacitate. Ca atare, găsim că unii o celebrează la fiecare patru luni, alții la fiecare trei luni, alții în fiecare lună, alții în fiecare duminică. Această laxitate generală și neputință de a se ajunge la un nivel general de conformitate este din pricina a două lucruri: (1) Creștinii în general au trecut cu vederea faptul că Domnul nostru a murit ca Mielul Antitipic și că celebrarea morții Sale este Cina de Paști anititipică. (2) Ei au înțeles greșit cuvintele Domnului nostru „de câte ori faceți aceasta”, că ar însemna, faceți aceasta de câte ori vreți, în timp ce cuvintele înseamnă de fapt, de câte ori voi, ucenicii Mei (toți aceștia fiind evrei și obișnuiți cu ținerea Paștilor), celebrați această ocazie, faceți-o în amintirea Mea — nu în amintirea mielului literal și a eliberării tipice din Egiptul tipic și din robia lui prin cruțarea întâilor-născuți tipici.

Cei care celebrează săptămânal Cina Domnului consideră că ei au un precedent scriptural pentru a face astfel, fiindcă în Biblie citim că Biserica timpurie se aduna în prima zi a săptămânii și în asemenea ocazii „frângeau pâinea”. Este însă o mare greșeală a se confunda astfel de frângere a pâinii cu Cina Comemorativă, căci cea dintâi era numai o masă obișnuită. Nu există absolut nimic în relatare care să indice altfel; vinul, rodul viței, nu este menționat în legătură cu ea, iar despre pâine nu s-a spus că reprezintă corpul frânt al Domnului nostru. Era un obicei social de bucurie în Biserica timpurie să se sărbătorească învierea Domnului nostru în prima zi a săptămânii, și acest obicei social comun a ajutat să se strângă legăturile de fraternitate și părtășie. În multe locuri poporul Domnului urmează încă acest obicei. Adunarea de la tabernacol din Brooklyn are o astfel de frângere a pâinii în fiecare zi a Domnului între serviciul de după-masă și cel de seară, pentru conveniența celor care locuiesc departe și în special ca o ocazie de dorit pentru mai multă părtășie printre poporul Domnului.

Data Cinei Comemorative

După cum știm cu toții, evreii foloseau Luna mai mult decât noi pentru calcularea timpului. Fiecare Lună nouă reprezenta începutul unei luni noi. Luna nouă care era cea mai aproape de echinocțiul de primăvară era socotită ca începutul ((665)) anului eclesiastic, prima zi a lunii Nisan. În a cincisprezecea zi a acelei luni începea Sărbătoarea de Paști a evreilor, care ținea o săptămână. Acea Sărbătoare de șapte zile reprezenta bucuria, pacea, binecuvântarea care rezultau pentru întâii-născuți ai Israelului din trecerea peste ei, și a simbolizat bucuria, pacea și binecuvântarea completă pe care fiecare creștin adevărat le trăiește prin înțelegerea că peste păcatele sale s-a trecut prin meritul sacrificiului răscumpărător al lui Cristos. Toți creștinii adevărați, prin urmare, au în inimile lor continuu o celebrare a acestei Sărbători a Paștilor — caracterul complet al acestei chestiuni fiind reprezentat în cele șapte zile, șapte fiind un simbol al completului. Evreul, nevăzând chestiunea din acest punct de vedere, se gândea mai puțin la junghierea mielului de Paști și la mâncarea acelei cini decât la săptămâna care urma după aceasta. Dar Domnul nostru a accentuat importanța junghierii mielului de Paști când S-a anunțat pe Sine ca antitipul lui și când ne-a invitat să celebrăm moartea Sa la aniversarea ei, până când, la a Doua Venire a Sa, intrarea noastră în Împărăție va însemna împlinirea completă a tuturor binecuvântărilor noastre.

Fără îndoială, pentru mulți creștini ar fi o mare binecuvântare dacă ei ar putea vedea acest subiect în adevărata lui lumină, dacă ar putea da mai mare greutate valorii morții lui Cristos și s-ar alătura mai inimoși la celebrarea ei — la aniversarea ei, în loc de alte timpuri și perioade, neregulat și fără semnificație specială. Totuși, în toată lumea civilizată au apărut mici grupuri din poporul Domnului care dau atenție acestui subiect și cărora le place să celebreze moartea Învățătorului conform cerinței Lui — „de câte ori faceți lucrul acesta” — anual — „să-l faceți în amintirea Mea”. Noi credem că o astfel de celebrare aduce binecuvântare specială, atât pentru inimă, cât și pentru minte. Cu cât ne apropiem mai mult de cerințele divine, cu atât este mai mare măsura binecuvântării noastre, cu atât suntem atrași mai aproape de Învățătorul și Capul nostru și unul de altul ca membri ai Corpului Său.

În acest an data celebrării va cădea pe 28 martie, după ora 6 seara, fiindcă la acea oră începe ziua a patrusprezecea a lunii Nisan, după calculul evreiesc. Îndemnăm pe toți din poporul Domnului de pretutindeni să se adune, după cum le convine mai bine, în grupuri sau familii mici, pentru a face aceasta în amintirea marelui sacrificiu al Domnului nostru. Faptul că este aniversarea morții Sale, face chestiunea cu atât mai impresionantă.

„Nu cumva sunt eu, Doamne?”

Ne amintim de împrejurările primei Comemorări, binecuvântarea pâinii și a paharului, rodul viței, de îndemnul Domnului nostru că acestea reprezentau trupul Său frânt și sângele Său vărsat, și ca acei care sunt urmașii Săi să participe — nu numai hrănindu-se din El, ci fiind frânți cu El, nu numai împărtășindu-se din meritul sângelui Său, al sacrificiului Său, ci și dându-și viața în serviciul Său, în cooperare cu El în toate modurile. Ce prețioase sunt aceste gânduri pentru cei care sunt în mod corect în armonie cu Domnul!

Urmând aceste gânduri, ei își pot aminti calea lui Iuda care, deși mult favorizat, a iubit un câștig urât până acolo încât a fost dispus să-L vândă pe Învățătorul său, și a fost destul de îndrăzneț încât, chiar în timp ce îi era dezvăluită trădarea față de Domnul, să strige: „Nu cumva sunt eu?” Însuși gândul că unul care-L însoțise pe Domnul a putut să se lepede astfel și să-L vândă vrăjmașilor Săi cauzează un dezgust cuvenit față de asemenea purtare, și trebuie pe bună dreptate să ne umple de precauție, dacă nu de teamă, ca nu cumva în vreun sens al cuvântului, de dragul onoarei sau bogăției sau al oricărui alt lucru să vindem Adevărul sau pe careva din slujitorii lui, membrii Corpului lui Cristos.

Mintea noastră, deci, să urmeze pe Răscumpărătorul în Grădina Ghetsimani și să-L privească rugându-Se cu strigăte mari și cu lacrimi către Cel care putea Să-L scape din moarte — care exprimă teama de moarte a Învățătorului ca nu cumva în vreun amănunt să nu fi putut îndeplini Planul Tatălui și de aceea să fie considerat nevrednic de înviere. Observăm cum Domnul nostru a fost întărit de Tatăl prin mesagerul îngeresc, dându-I asigurarea că-Și respectase cu credincioșie angajamentul de consacrare și că în mod sigur va avea o înviere așa cum a fost prezis. Privim ce calm a fost după aceea, când, în fața marelui preot și a lui Pilat, și înaintea lui Irod și iarăși a lui Pilat — „ca o oaie mută înaintea celor ce o tund, nu Și-a deschis gura” spre a Se apăra. Îl vedem credincios, curajos până la capăt, și avem asigurarea Lui că ar fi putut cere de la Tatăl și ar fi primit mai mult de douăsprezece legiuni de îngeri pentru a-L proteja. Dar în loc de a cere ajutor să scape de sacrificiul Său, cererea Sa a fost pentru ajutor să-l îndure cu credincioșie. Ce lecție pentru toți urmașii în urmele Sale!

O ocazie pentru examinare de sine

Pe de altă parte, ne amintim că până și printre ucenicii loiali ai Săi, cei mai curajoși L-au părăsit pe Domnul și au fugit, iar unul dintre ei în timiditatea lui s-a lepădat de Învățătorul său! Ce ocazie este aceasta pentru examinarea propriilor inimi în privința gradului credinței noastre, a curajului și a voinței de a suferi cu Cel care ne-a răscumpărat! Ce ocazie ne este astfel oferită pentru a ne fortifica mintea cu hotărâri, că prin harul Său nu ne vom lepăda de Învățătorul în nici o împrejurare sau condiție — că Îl vom mărturisi nu numai cu buzele, ci și cu purtarea noastră.

Apoi suntem uimiți la gândul că poporul declarat al Domnului, evreii, a fost cel care L-a răstignit pe Prințul Vieții! Nu numai atât, dar liderii gândirii lor religioase, preoții cei mai de seamă, cărturarii, fariseii și învățații Legii au fost ((666)) aceia care au făcut-o, mai degrabă decât poporul de rând. Ascultăm cuvintele Învățătorului, zicând: „Dacă vă urăște lumea, știți că pe Mine M-a urât înaintea voastră”; și vedem că El S-a referit la lumea religioasă și în cazul nostru.

Beți din același pahar

Lecția pentru noi deci, este să nu fim surprinși dacă opoziția față de Adevăr și persecuțiile purtătorilor de lumină care umblă în urmele lui Isus vor veni de la cei mai proeminenți exponenți ai creștinismului. Aceasta însă nu trebuie nici să ne facă să urâm pe împotrivitorii noștri, nici pe acei care L-au persecutat pe Domnul nostru până la moarte. Mai degrabă trebuie să ne amintim cuvintele apostolului Petru: „Știu că din neștiință ați făcut așa, ca și mai-marii voștri”. O, da! neștiința, orbirea inimii și minții stau la baza tuturor suferințelor lui Cristos — Cap și Corp. Și Tatăl permite să fie așa, până când membrii Corpului vor fi împlinit ce lipsește suferințelor lui Cristos. Odată cu completarea numărului de membri ai Corpului lui Cristos, chiar cei aleși, și cu completarea încercării lor în privința credincioșiei până la moarte, va veni încheierea acestui Veac Evanghelic — schimbarea învierii Bisericii pentru a fi cu Domnul ei și asemenea Lui. Atunci, așa cum a declarat Învățătorul nostru, cei care se împărtășesc acum de corpul Său frânt și se frâng împreună cu El în serviciul Adevărului, cei care participă acum la paharul Lui de suferință și negare de sine, în curând vor bea împreună cu El vinul nou al bucuriei în Împărăție — dincolo de văl. Mat. 26:29.

„Să ținem sărbătoarea”

Cu acea Dimineață glorioasă a Noii Dispensații va începe marea lucrare de eliberare a lumii din cătușele păcatului și morții — marea lucrare de ridicare. Apostolul Petru numește acea mare Epocă „Timpurile Restabilirii tuturor lucrurilor, despre care Dumnezeu a vorbit prin gura tuturor sfinților Săi proroci din vechime” (Fapt. 3:19-21). Ideea din mintea tuturor celor care participă la această Comemorare trebuie să fie cea exprimată prin cuvintele apostolului: „Dacă răbdăm, vom și împărăți împreună cu El”; „dacă am murit împreună cu El vom și trăi împreună cu El”; „suferințele din timpul de acum nu sunt vrednice să fie puse alături de slava viitoare, care va fi descoperită față de noi”. Rom. 8:17, 18; 6:8; 2 Tim. 2:11, 12.

Cu aceste gânduri în privința trecerii peste păcatele Întâilor-născuți prin meritul sângelui prețios, putem într-adevăr ține Sărbătoarea Paștilor cu bucurie, în ciuda încercărilor și greutăților. Făcând astfel și continuând credincioși ca urmași ai lui Isus, foarte curând vom avea marele privilegiu de a conduce oștirile Domnului — toți cei care în final vor auzi, vor cunoaște și se vor supune marelui Împărat — afară de sub stăpânirea păcatului și morții, afară din Egipt, în Canaan. Da, dragi frați, în limbajul apostolului, „Hristos, Paștele nostru, a fost jertfit. De aceea să luăm parte la sărbătoare”.

Paharul bucuriei în Împărăție

Cu ocazia instituirii Comemorării Morții Sale, Învățătorul în convorbirea Sa cu apostolii a spus: „Vă spun că de acum încolo nu voi mai bea din acest rod al viței, până în ziua când îl voi bea cu voi nou, în Împărăția Tatălui Meu” (Mat. 26:29). Domnul nostru compara aici două Zile mari — Ziua de suferință și Ziua de glorie. Acest Veac Evanghelic a fost Ziua de suferință. Veacul Milenar va fi Ziua de glorie și aceasta este numită în mod special „Ziua lui Hristos”.

Rodul viței, paharul literal, reprezintă două idei. Paharul cu vin este produs cu prețul vieții strugurilor. Strugurii își pierd individualitatea. Sucul este stors și astfel rodul viței este pregătit pentru a fi folosit. Paharul cu vin — sucul strugurilor — reprezintă însă nu numai zdrobirea strugurilor, ci și împrospătarea care vine ca rezultat. Așa este când bem din acest pahar literal. Pentru noi el simbolizează suferințele și moartea Mântuitorului nostru și participarea noastră cu El în aceste suferințe. Dar vinul reprezintă și bucuria, veselia, și astfel este folosit în Scripturi. Astfel în sensul în care Domnul nostru a folosit cuvintele „rodul viței” în textul tocmai citat, acesta a reprezentat bucuriile Împărăției.

Tatăl a marcat pentru Domnul nostru Isus un curs specific în experiența Sa pământească. Acest curs a constituit Paharul Său de suferință și moarte. Dar Tatăl I-a promis că, după ce El va bea acest Pahar cu credincioșie, I se va da un alt Pahar, o altă experiență — glorie, onoare și nemurire. Apoi Mântuitorul a fost autorizat de Tatăl să facă aceeași propunere celor care ar dori să devină urmașii Săi — că, dacă ei vor suferi cu El, vor bea cu El Paharul Său, al morții, atunci vor participa cu El la Paharul Său viitor, al Bucuriei.

Prin cruce

„Oricine va vrea să-și scape viața, o va pierde.” Noi trebuie să trecem cu toții prin experiențele grele reprezentate prin teasc. Trebuie să ne dăm viața în serviciul divin. Trebuie să ne supunem experiențelor de zdrobire, să ni se șteargă urmele ca oameni și să devenim Creaturi Noi. „Dacă răbdăm (împreună cu El), vom și împărăți împreună cu El” — nu altfel. Astfel noi acceptăm cu bucurie invitația de a bea din Paharul Său. Și numai după ce Paharul va fi golit până la fund vom primi celălalt Pahar — Paharul bucuriilor Împărăției. Deși Domnul nostru a avut o mare binecuvântare în ascultarea de Tatăl, totuși pentru El a fost un timp de încercare până în ultimul moment, când a strigat, „S-a sfârșit!” ((667)) La fel este cu Biserica. Noi trebuie să bem tot Paharul. Trebuie să îndurăm toate experiențele. Nimic nu trebuie să rămână din Pahar.

Toate suferințele lui Cristos vor fi complete când Corpul lui Cristos își va sfârși cursul. Noul Pahar al Bucuriei I-a fost dat Domnului nostru când a fost primit în glorie. Atunci toți îngerii lui Dumnezeu I s-au închinat. Curând ni se va da și nouă Paharul Bucuriei. Desigur că a fost un timp de bucurie când sfinții adormiți au fost înviați și au intrat în răsplata lor și au primit Paharul Binecuvântărilor! (Vezi Vol. 3, pag. 233-240; Vol. 4, pag. 622.) Și cei care au fost vii și au rămas, la Venirea Învățătorului sunt adunați acasă unul câte unul. Fără îndoială curând ne vom împărtăși cu toții de această bucurie, dacă suntem credincioși. Noi credem că plinătatea bucuriei nu va fi atinsă până când toți membrii lui Cristos vor fi cu El dincolo de văl. Atunci

vom avea parte de Tronul Său și ne vom împărtăși de slava Sa. Atunci, împreună cu iubitul nostru Domn, vom bea din vinul nou în Împărăție; căci făgăduința este pentru toți sfinții Săi credincioși.

„Tot sângele de animale
De pe altarele evreiești
N-a putut da pace conștiinței vinovate
Sau petele să spele.

Cristos însă, cerescul Miel,
Păcatele noastre toate le ia
Un sacrificu cu nume mai nobil
Cu sânge mai bogat ca ele.

Sufletu-mi în urmă se uită
Să vadă povara purtată de El,
Când viața-Și vărsa pentru mine
Și Răscumpărarea plătea.”