ASEMĂNAREA CU CRISTOS — DOVADA STĂRII DE FIU

„Cine zice că rămâne în El, trebuie să umble și el cum a umblat Isus.” 1 Ioan 2:6.

R 5446 W. T. 15 aprilie 1914 (pag. 126-127)

Pentru ca cineva să rămână în Cristos implică să vină mai întâi în El. Aceasta ne dă ideea unui Corp. Scripturile reprezintă Biserica peste tot ca fiind acest Corp, cu Isus în calitate de Cap. „Dumnezeu L-a dat Cap peste Biserică, care este Corpul Său.” În timpul Veacului Evanghelic a fost făcută o invitație anumitor persoane să facă parte din acest Corp al lui Cristos. Există doar o singură ușă prin care aceștia pot intra în Corp. Este ușa sacrificiului, a botezului în moartea lui Cristos. Noi suntem acceptați numai prin renunțare la voința noastră și preluare în schimb a voinței lui Dumnezeu. Ne angajăm să mergem în urmele lui Isus, să devenim urmașii Săi, ucenicii Săi. Suntem îngropați cu El și înviați să umblăm în înnoire de viață. Romani 6:4.

Dar nu este suficient că am făcut acei pași, nu este suficient că am primit Spiritul sfânt și am fost acceptați de Tatăl. Trebuie să ne asigurăm să rămânem în continuare în Cristos. Să ne punem întrebarea: Avem experiențe comune tuturor celor care sunt asociați cu Isus? Unul dintre modurile de a fi siguri că rămânem în El este dacă ne dăm seama că încă Îl mai iubim. Altul este dacă știm că suntem încă în armonie cu Cuvântul lui Dumnezeu. Al treilea mod este dacă nu avem altă voință, decât voința Domnului. Încă unul este dacă avem pacea Lui în inimile și viețile noastre ca influență conducătoare și stăpânitoare.

Numai declarația nu este suficientă

Mulți au făcut o declarație că sunt membri ai Corpului lui Cristos, care nu dau dovadă că sunt ai Lui. Textul nostru spune că cine declară că este în Cristos trebuie să umble întocmai cum a umblat Învățătorul. Și cum a umblat Învățătorul? El a trăit zilnic în armonie cu voința Tatălui ceresc. A fost pe deplin supus voinței Tatălui. Și aceasta a însemnat sacrificiu până la moarte — moartea nemiloasă pe cruce.

Oricine are spiritul Domnului nostru și este stăpânit de aceeași voință, este un membru al Corpului lui Cristos și va căuta să umble în acest fel, să facă voia lui Dumnezeu în toate lucrurile. Aceasta va însemna o umblare în sfințenie, în deplină devotare lui Dumnezeu și în împotrivire la păcat. Oricine este consacrat lui Dumnezeu este opus oricărui lucru păcătos; căci Dumnezeu și păcatul sunt contrari unul altuia. Dumnezeu Își susține dreptatea Sa, iar păcatul este o încălcare a acestei dreptăți (1 Ioan 3:4). Oricine umblă cum a umblat Isus este în armonie cu Cuvântul și cu voința divină. Noi nu trebuie să ne încredem în impresiile noastre, în concepțiile noastre despre ceea ce este drept și avantajos, cum fac mulți; ci Cuvântul Domnului trebuie să rămână în noi și să ne conducă viețile. Isus a spus: „M-am coborât din cer ca să fac nu voia Mea, ci voia Celui care Ma trimis” — „toate lucrurile scrise în Carte”. Așa trebuie să fie și cu noi. Trebuie să rămânem în El, să umblăm în El, și să fim dispuși să facem „toate lucrurile scrise în Carte” — nu numai să ne forțăm să facem aceasta, spunând, voi urma acest curs, ci spunând: „Desfătarea mea este să fac plăcerea Ta, Dumnezeul meu, și legea Ta este înăuntrul inimii mele”. Psalmul 40:7, 8.

Dovezi ale calității de fiu

Toți cei care L-au acceptat pe Cristos pretind, la modul general cel puțin, că sunt fii ai lui Dumnezeu, că Cristos este Fratele lor mai Mare și că aparțin acestei familii mari pe care Dumnezeu o alege dintre fiii oamenilor. Ei se consideră moștenitori cu Cristos în marea Împărăție care trebuie să vină. Dar nu toți cei care pretind a fi fiii lui Dumnezeu sunt astfel. Foarte mulți pretind aceasta. Statisticile ne spun că există patru sute de milioane de creștini declarați; dar nu ne putem gândi că mulți dintre acești patru sute de milioane sunt fii ai lui Dumnezeu. Apostolul Pavel ne atrage atenția asupra faptului că deoarece nu putem citi inimile, trebuie să luăm pe alții după declarațiile pe care le fac cu gura și după comportament. Dar declarațiile cu gura nu trebuie luate drept finale. Știm că aceia care sunt fii ai lui Dumnezeu vor fi conduși de Spiritul Său. „Toți cei care sunt călăuziți de duhul lui Dumnezeu, sunt fiii lui Dumnezeu.”

Dar ce este Spiritul lui Dumnezeu? În primul rând este spiritul Adevărului, spiritul sfințeniei, spiritul dreptății și spiritul iubirii. Și toți cei care sunt copii ai lui Dumnezeu, concepuți de Spiritul Său sfânt, vor arăta într-un fel armonia lor cu acest Spirit general al lui Dumnezeu. Dacă deci ei umblă în nedreptate, fără să facă nici un efort de a stăvili tendințele păcatului în ei, dacă preferă eroarea mai degrabă decât Adevărul, roadele lor îi condamnă; căci Dumnezeu reprezintă Adevărul și acesta a fost exemplificat prin Domnul nostru Isus.

((984))

Oricine, prin urmare, are Spiritul lui Dumnezeu, este dispus să se sacrifice pentru a putea servi Adevărul. El iubește Adevărul și va arăta acest fapt prin spiritul iubirii și prin zel. Satan este personificarea păcatului, a invidiei, a urii, a răutății și a conflictului. Dreptatea, iubirea, bucuria, pacea sunt roadele Spiritului sfânt. Oriunde vedem manifestate lucrările diavolului, avem motiv să ne întrebăm dacă acesta este un copil al lui Dumnezeu. Spiritul invidiei, spiritul urii, spiritul răutății, spiritul opoziției față de Adevăr, spiritul nedreptății — acestea trebuie respinse și învinse de toți cei care vreau să fie fii ai lui Dumnezeu.

Totuși, în ciuda celor mai bune eforturi, cineva ar putea găsi încă în carnea sa tendințe spre păcat care i-ar face mult necaz. El poate primi curaj din asigurările Scripturilor că Domnul Se uită la inimă. La fel în privința altora, noi să judecăm după străduință, după intenție. Oriunde este Spiritul lui Dumnezeu, acolo este spiritul iubirii. Și acest spirit îl va face să dorească să repare, dacă a greșit sau a fost eronat. A face astfel arată că nu spiritul său, nu voința sa a făcut rău, ci numai a fost prins pentru un timp în capcană. Dar unul care continuă să procedeze conform tendințelor sale naturale, fără nici o dovadă de a merge în direcția bună și de a servi Adevărul, are motive să se îndoiască de faptul că este copil al lui Dumnezeu.

Cum putem umbla cum a umblat El?

Gândul Apostolului pare a fi că acei care declară a fi urmașii Domnului, declară a fi creștini, ar trebui să caute ca umblarea lor în viață să fie în armonie cu declarația lor. Cuvântul ucenic înseamnă unul care urmează — după cum un elev își urmează învățătorul. Noi Îl recunoaștem pe Cristos ca Răscumpărătorul nostru și de asemenea ca Modelul nostru, Instructorul nostru, în lucrurile glorioase pe care Tatăl ne-a invitat să le împărtășim cu Mântuitorul nostru. Dacă, prin urmare, spunem că suntem în El, această declarație trebuie adeverită prin umblarea noastră în viață. Trebuie să umblăm cum a umblat El.

Dar noi nu suntem perfecți — cum se poate face aceasta? Răspunsul este că noi „nu suntem în trup, ci în duh”. Dumnezeu nu se uită la carnea noastră imperfectă. Ca Noi Creaturi nu suntem ființe trupești, ci ființe spirituale. Apostolul vorbește în textul nostru despre acea umblare pe care a avuto Învățătorul după ce S-a consacrat. El a umblat pe această cale trei ani și jumătate. A fost o umblare, nu după trup, ci după Spirit. Așa este și cu noi. Noi umblăm nu potrivit cărnii, ci potrivit Noii Creaturi. Ne socotim morți potrivit cărnii, și așa ne socotește Domnul. Dacă deci suntem morți potrivit cărnii, nu trebuie să umblăm potrivit dorințelor cărnii.

Noi trebuie să umblăm cum a umblat Domnul nostru în comportarea noastră generală. Trebuie să iubim tot ce este bun și să evităm tot ce este rău. Trebuie să umblăm cât mai aproape posibil în urmele Domnului și Exemplului nostru. Noi nu putem într-un corp imperfect să umblăm la înălțimea întregii perfecțiuni a lui Isus, care a fost perfect atât în trup cât și în spirit. Dar trebuie să umblăm cum a umblat El — pe aceeași cale, în aceeași direcție, spre același țel glorios spre care a umblat El. Și făcând astfel, credincioși zi de zi, vom ajunge prin harul Său la aceeași răsplată nespus de mare.