TRĂIȚI ÎN PACE ÎNTRE VOI

W. T. 15 Iulie 1916 (pag. 221)

Cu toții am auzit proverbul „Diamantul se taie cu diamant”. Toate pietrele prețioase sunt atât foarte tari, cât și foarte pure. Duritatea le crește valoarea. Toți din poporul Domnului sunt pietre prețioase — prin harul Domnului nu numai că ei sunt purificați, dar și au caractere cristalizate. Acest lucru fiind adevărat, după cum am arătat anterior, există mai mare pericol de tăiere și zgâriere când sunt împreună decât când sunt cu materiale mai puțin tari. Chitul și lutul nu taie — nici caracterele de calitatea chitului nu taie.

Având în minte acest lucru, poporul Domnului ar trebui să fie foarte compătimitori unul cu altul și să se aprecieze foarte mult unul pe altul. Noi învățăm să apreciem, așa cum apreciază Domnul, hotărârea de caracter, tăria de caracter, fixitatea scopului, chiar dacă uneori aceste trăsături de caracter pot cauza unele tulburări. Nu este de mirare că adunările bereene își au uneori dificultățile lor, așa cum au și organizațiile lumești!

POPORUL DOMNULUI NU ESTE STÂRNITOR DE CEARTĂ

Cu toate acestea, poporul Domnului trebuie să-și amintească porunca specială a Învățătorului lor, că ei trebuie să fie făcători de pace, nu stârnitori de ceartă. Nu se cere mare abilitate pentru a stârni certă. Se cere considerabilă umilință, blândețe, răbdare și celelalte calități ale Spiritului Sfânt pentru a preveni cearta printre poporul Domnului, chiar dacă numai cele mai bune intenții predomină. Ce atenți trebuie să fim cu toții, ca nu cumva adversarul să ne ispitească, să ne ademenească de pe cărarea păcii!

Se cere considerabilă experiență și înțelepciune care vine de sus pentru a ne face în stare să judecăm corect dacă o chestiune de diferență între alții și noi este o chestiune de principiu, unde un adevăr fundamental este în joc, sau dacă este numai o chestiune de opinie și preferință, fără ca principiul să fie implicat. În cazul din urmă trebuie să fim dispuși a ne supune aproape la orice de dragul păcii, în vreme ce n-am putea face acest lucru când principiile ar fi implicate. Totuși, adesea ne vine amăgirea că preferințele noastre sunt întotdeauna susținute de principiile adevărului și dreptății. Trebuie să învățăm din experiență că aceasta este o greșeală, și trebuie să examinăm critic fiecare asemenea sugestie, cerând înțelepciunea Domnului care să ne permită să vedem diferența între ceea ce este numai preferința noastră și chestiunile care implică principii și învățături de origine divină.

De exemplu, într-o adunare adesea sunt frați sau surori care cu hotărâre insistă ca un lucru să se facă într-un anumit fel, fiindcă acela fusese obiceiul anterior sau fiindcă ei cred că așa este mai bine. Ei sunt gata să precipite o certă dacă nu se urmează preferința lor. Calea mai înțeleaptă este de a renunța la preferința noastră în favoarea preferințelor altora, dacă ei sunt insistenți, numai să se ajungă la rezultatul corect — adică, numai să se ajungă într-adevăr la voința adunării; fiindcă voința adunării trebuie luată ca voința Domnului — ori dacă nu este așa, Domnul va conduce chestiunea și va scoate din ea o lecție pentru adunare.

Fiecare membru al adunării în parte trebuie să se străduiască serios să promoveze roadele Spiritului Sfânt în adunare — umilința, blândețea, răbdarea, amabilitatea frățească, iubirea, bucuria, pacea. Această promovare trebuie făcută prin menționarea acestor calități și exercitarea lor de către noi, dând astfel altora un exemplu și manifestând influența Spiritului Sfânt care lucrează în inima și viața noastră.

O GREȘEALĂ FRECVENTĂ

Prea adesea se face greșeala de a gândi că toată greutatea responsabilității zace asupra noastră — uitând că responsabilitatea noastră se sfârșește când ne-am exprimat judecata și am procedat în conformitate cu ea.

Lipsa de credință în Domnul este strâns asociată cu eroarea de a produce ceartă în adunare pe unele motive tehnice. Noi trebuie să ne amintim de interesul Domnului pentru adunare și pentru tot poporul Său, și că El poate și dorește să conducă experiențele noastre, ca și ale altora, spre bine. Prin urmare, dacă în adunare lucrurile nu vor merge exact după plăcerea noastră, va fi mai bine pentru noi, și adesea pentru toți, să ducem problema la Domnul în rugăciune, mai curând decât să fim continuu sâcâitori sau să găsim greșeli la ceea ce este sau pare a fi satisfăcător pentru ceilalți, sau cel puțin pentru majoritatea adunării.