Capitolul 2

Paștele tipic

R — 2917 / decembrie 1901

„Hristos, Paștele nostru, a fost jertfit”

Exodul 12:1-17

Se pare că inima lui faraon s-a împietrit tot mai mult prin îndurările divine, pe măsură ce plăgile au fost oprite una după alta la cererea sa, prin Moise. Bunătatea lui Dumnezeu, în loc să-l conducă spre pocăință, pare să-l fi făcut mai hotărât, după cum Dumnezeu prevăzuse și prezisese. Dumnezeu însă l-a informat pe Moise că a zecea plagă și ultima va fi suficientă pentru a înfrânge împotrivirea acestui om încăpățânat și a-l obliga să consimtă la cerința ca Israel să fie eliberat. Înainte de aplicarea acestei plăgi, Moise a întrebat dacă faraon era dispus să lase pe Israel să plece, și primind un răspuns negativ, el l-a prevenit pe faraon că în consecință o calamitate cumplită va veni asupra egiptenilor. Se pare că el a plecat imediat în ținutul Gosen ca să pregătească poporul pentru exod. Vecinii lor egipteni le-au dat de bună voie bijuterii de aur și de argint, și diferite lucruri de valoare, evident nerăbdători să-i vadă plecați și plini de regret că conducătorul lor a fost atât de încăpățânat. Fără îndoială, ei și-au dat seama și de faptul că în ceva fel Dumnezeu era cu israeliții și împotriva egiptenilor, un lucru care lui Faraon, regele lor, se pare că i-a fost greu să-l înțeleagă.

Noi nu știm cât timp le-a trebuit să se pregătească pentru călătorie, dar putem presupune că acesta a fost un timp de încordare pentru faraon și pentru toți cei care știau despre ultima amenințare prezentată de Moise și Aaron. Suntem siguri că pregătirile au durat câteva zile, dacă nu săptămâni, pentru că printre alte instrucțiuni, fiecare familie trebuia să aleagă pentru sine un miel mascul de un an, fără cusur, ca bază pentru ceremonia religioasă cunoscută ca Paști, respectată de atunci încoace de acel popor. Mielul trebuia ales, primit, separat de ceilalți și îngrijit în mod special din a zecea zi a acelei luni, Aviv (mai târziu cunoscută ca Nisan), iar în a paisprezecea zi a lunii trebuia să fie înjunghiat între cele două seri (între ora șase a unei seri și ora șase a următoarei seri — ziua obișnuită evreiască). Carnea lui trebuia să fie friptă pentru a fi mâncată în seara următoare, iar sângele trebuia păstrat pentru stropirea pragului de sus și a stâlpilor ușii — a ramei ușii, sus și lateral. Mielul fript trebuia să fie mâncat în noaptea care urma zilei a paisprezecea, împreună cu ierburi amare, cei care mâncau fiind adunați în grupuri de familie și toți în așteptare pentru călătorie, cu sandalele în picioare și toiagul în mână etc., gata de plecare din Egipt dimineața devreme în ziua a cincisprezecea.

Evenimentul, așa cum este relatat în Exodul, este interesant și totdeauna a fost prețios pentru evrei, legea cu privire la el servind ca unul din cele mai proeminente semne de hotar din istoria acestui popor. Dar pentru creștin semnificația acestei întâmplări este de o și mai mare importanță. Pentru el, ca israelit anitipic, toată întâmplarea vorbește de eliberarea antitipică prin Moise cel antitipic la sfârșitul nopții antitipice și la deschiderea zilei de Paști antitipice. Textul nostru de bază „Hristos, Paștele nostru, a fost jertfit” (1 Cor. 5:7), identifică pe Domnul Isus ca Mielul antitipic, și identifică sacrificiile pe care El le-a dat cu eliberarea în care sperăm noi acum, că este aproape, chiar la ușă. Acest fapt este recunoscut de către creștinii din toate denominațiile, iar Cina Domnului nostru este recunoscută ca și comemorarea antitipului cinei de Paști, în special de bisericile catolice și denominațiile protestante mai vechi. După cum evreii celebrează Paștile anual, tot așa și aceste biserici celebrează anual „Vinerea Mare”, printr-o cină simbolică cunoscută ca Euharistul sau Cina Domnului, comemorativă a morții „Mielului lui Dumnezeu” și a milei divine oferită ulterior „Bisericii întâilor-născuți”.

Să mergem acum înapoi și să privim unele detalii și însemnătatea acestora pentru noi, israeliții spirituali antitipici. Luarea mielului în a zecea zi a lunii și-a găsit corespondența la prima venire a Domnului nostru Isus, când El S-a prezentat lui Israel la încheierea serviciului Său, ca Împăratul lor, călare pe asin, exact în a zecea zi a lunii Nisan. Atunci națiunea aceea trebuia să-L accepte, să-L primească; dar în loc de aceasta, ei „și-au întors fața de la El” și n-au văzut în El frumusețea pe care o căutau, ca națiune. În a paisprezecea zi a lunii Nisan, Domnul nostru a mâncat Paștile împreună cu ucenicii, seara devreme. Mai târziu în aceeași noapte El a fost vândut. În dimineața următoare a aceleiași zile a fost condamnat și răstignit. Mai târziu în aceeași zi a fost îngropat. Toate acestea s-au petrecut în a paisprezecea zi între cele două seri, între șase după-amiaza, când a început ziua, și următorul șase după-amiaza, când s-a sfârșit, iar în ziua următoare, a cincisprezecea, seara, a fost celebrată sărbătoarea Paștilor evreiești. Noi celebrăm acea sărbătoare în mod antitipic, sărbătorind și bucurându-ne continuu în harul lui Dumnezeu față de noi. Dar Cina Domnului aparține de 14 Nisan și comemorează uciderea Mielului lui Dumnezeu. Acea noapte în care a fost mâncat Paștile reprezintă acest Veac Evanghelic — un timp întunecat, în care păcatul și răul încă triumfă, iar întunericul este pretutindeni, și în care cei din poporul Domnului se hrănesc din meritul lui Cristos, Mielul nostru de Paști, junghiat pentru noi, și își dau seama că „trupul Lui este adevărata hrană”.

Împreună cu Mielul, evreul a mâncat și pâine nedospită, curată, neamestecată, figurativ separată de păcat; ea a simbolizat promisiunile prețioase care ne vin de la Tatăl ceresc prin Domnul nostru Isus Cristos. „Pâinea care se coboară din cer este de așa fel, ca cineva să mănânce din ea și să nu moară” (Ioan 6:50). Și după cum evreii au mâncat pâinea și mielul lor, tot așa isreliții spirituali antitipici se împărtășesc de meritele și harurile lui Cristos fără plată, dar împreună cu ele primesc și amărăciunea persecuției, a încercărilor, a dificultăților, a denaturărilor și suferințelor simbolizate prin „ierburile amare”. După cum evreii au mâncat cu încălțămintea în picioare și gata de drum dimineața, tot așa israeliții adevărați din acest Veac Evanghelic se împărtășesc de aceste favoruri spirituale, simțind în acest timp că ei sunt încă în Egipt și doresc țara promisă; și ei indică prin conduita vieții că sunt străini și peregrini în această țară, lumea, și că ei caută patria cerească. Dar eliberarea n-a venit în noaptea în care a fost mâncat Paștele, ci în dimineața care a urmat. Tot așa, eliberarea israeliților spirituali nu vine în timpul nopții de păcat și strâmtorare în care domnește dumnezeul lumii acesteia. Vine în dimineața Milenară, pe care o așteptăm, în care sperăm și pentru care ne rugăm, „Vie împărăția Ta”. „Dumnezeu o ajută în revărsatul zorilor.” Psa. 46:5.

Greșeala unora este că presupun că Paștile se referă, direct sau indirect, la trecerea copiilor lui Israel peste Marea Roșie. Nu este nimic de felul acesta. Numele a fost dat cu referire la trecerea peste sau cruțarea întâilor-născuți ai lui Israel în timpul acelei nopți când a fost mâncat mielul și în timpul când sângele a fost pe stâlpii ușii în afară. Îngerul morții era în toată țara Egiptului și au fost loviți toți întâii-născuți ai Egiptului, dar întâii-născuți ai lui Israel au fost scăpați numai cu condiția ca sângele să fie stropit pe stâlpii ușii și pe pragul de sus al caselor în care se găseau aceștia. Orice israelit care nu respecta porunca divină, să pună semnul sângelui pe ușă la intrare, așa cum a îndrumat Domnul prin Moise, suferea, exact în același fel și tot atât de sigur ca egiptenii — sângele era semnul distinctiv între cei care erau poporul Domnului și cei care nu erau poporul Lui.

Ce înseamnă aceasta acum, pentru israeliții spirituali? Răspundem că stropirea sângelui simbolizează o recunoaștere a credinței în meritul răscumpărător al sacrificiului Domnului nostru Isus, ca Mielul nostru de Paști.

Oricine recunoaște Cuvântul Domnului cu privire la acest lucru înțelege că fără vărsare de sânge nu există nici o iertare a păcatelor, și de la cel care astfel înțelege importanța morții Mântuitorului nostru se așteaptă s-o mărturisească, așa cum este simbolizat prin stropirea sângelui pe dinafara locuinței. Și faptul că era pe ușă înseamnă că toți cei care erau înăuntru se încredeau în sânge, erau sub meritul lui eficace. Este remarcabil că în timp ce această doctrină a răscumpărării prin sângele lui Cristos a fost susținută cu mai multă sau mai puțină claritate timp de secole, acum, la încheierea acestui veac, este pusă sub semnul întrebării de către unii care totuși se numesc cu numele lui Cristos și de unii care pretind a fi învățători avansați și critici radicali. Toți aceștia sunt, din punctul de vedere al Domnului, egipteni, nu israeliți. Toți cei pe care El îi va recunoaște ca popor al Său, israeliți cu adevărat, vor fi din aceia care Îl vor recunoaște pe El, Cuvântul Său, și lucrarea pe care a făcut-o pentru ei prin vărsarea sângelui prețios al Mielului nostru de Paști, Isus Cristos.

Doctrina înlocuirii este prezentată foarte accentuat în acest tip. După cum sângele reprezintă viața când este în vasele de sânge, tot așa reprezintă moartea când este vărsat; și astfel, deoarece sentința morții a fost împotriva rasei noastre, era necesar ca Cristos să moară pentru păcatele noastre. Ca atare, Domnul a făcut să fie obligatoriu, de-a lungul acestui veac, ca toți aceia pe care El îi va recunoaște, să fie din aceia care să se încreadă și să mărturisească ispășirea, răscumpărarea care este în Isus Cristos. Sângele trebuia să fie ca indiciu, ca martor, ca semn, ca dovadă a credinței acelora care erau în casa pe care a fost stropit. Nu era indiciul lui Dumnezeu, ci al omului. Dumnezeu urma să cruțe, dar fiecare israelit care urma să fie cruțat, trebuia să aibă grijă ca partea lui din program să fie îndeplinită.

Să nu trecem cu vederea că nu toți israeliții au fost în pericol de moarte, ci numai întâii-născuți; căci aceasta este

o trăsătură izbitoare și proeminentă a tipului. Ea ne învață că deși eliberarea care trebuie să fie realizată dimineața va fi eliberarea pentru toți cei care iubesc pe Domnul și iubesc dreptatea, atât întâii-născuți cât și ceilalți, totuși în timpul nopții vine o încercare sau probă specială — înaintea dimineții Milenare — și această încercare sau probă specială va afecta numai pe cei întâi-născuți. Cine sunt acești întâi-născuți? Răspundem că ei au simbolizat „Biserica celor întâi-născuți, care sunt scriși în ceruri”, „turma mică”, concepuți la o înnoire a naturii și la comoștenire cu Domnul nostru Isus în Împărăția viitoare. Vor mai fi eliberați și alții de sub puterea lui Satan și de sub opresiunea păcatului, după cum este reprezentat în eliberarea întregului Israel de Faraon și de puterea și robia lui, dar singurii care vor fi în pericol în timpul acestei nopți, singurii peste care se va trece sau vor fi cruțați, în timpul acestui Veac Evanghelic, va fi turma mică, Biserica întâilor-născuți. Acesta este limbajul clar al tipului și nici nu poate fi explicat altfel. Să ne amintim că după Paști, în noua ordine de lucruri, întâii-născuți cruțați în aceste Paști au devenit Leviții, dintre care au fost preoții, o mică turmă; și chiar așa declară apostolul despre Biserica întâilor-născuți: „Voi sunteți o preoție împărătească”. 1 Pet. 2:5, 9.

După cum am remarcat deja, acest miel de Paști și-a găsit antitipul în Cristos, Mielul nostru de Paști, care a fost junghiat pentru noi, și din care noi ne împărtășim. Domnul nostru a instituit pentru noi, Israelul spiritual, un serviciu comemorativ care să ia locul tipului respectat de Israelul natural. A fost instituit în aceeași noapte în care a fost vândut, în aceeași noapte în care a mâncat cina de Paști, ca evreu, și după ce a mâncat această cină de Paști. El a luat pâine și vin care să-L reprezinte pe El Însuși, ca adevăratul, antitipicul Miel al lui Dumnezeu, care ridică păcatul lumii, și a poruncit tuturor celor care erau cu adevărat urmașii Săi ca de atunci încolo, în loc să mai celebreze Paștele tipic, ca evreii, să celebreze Paștele antitipic. „Să faceți lucrul acesta (să celebrați Paștele) în amintirea Mea (și să nu-l mai faceți în amintirea eliberării tipice)”. Și an de an această celebrare a fost transmisă până în prezent și este încă comemorată.

Totuși unii din poporul lui Dumnezeu, devenind încurcați în legătură cu acest subiect și pierzând din vedere faptul că aceasta este o comemorare a antitipului Paștelui evreiesc, se simt liberi să stabilească timpuri și perioade proprii de ținere a acestei comemorări, fără nici o autoritate de la Domnul. Ei sunt scuzabili într-o măsură considerabilă, deoarece, în timpul celor optsprezece secole de la instituirea poruncii, marele Adversar a introdus multe doctrine și practici false printre urmașii lui Isus — printre altele doctrina Liturghiei, care pretinde a fi o repetare a sacrificiului lui Cristos, îndeplinit de către preoți, care-L creează pe Cristos în trup, pretind ei, și-L jertfesc din nou în Liturghie, pentru păcatele acelora pentru care este făcută. Protestanții, ieșind din papalitate, au respins doctrina Liturghiei, dar deoarece Liturghia a ajuns să fie făcută frecvent, ei și-au imaginat că Cina Domnului, așa cum o celebrează ei, de asemenea este fără limitări în privința timpului și perioadei. Mai mult, chiar și acele biserici vechi care încă respectă data de Paști pentru Cina Domnului au adoptat o metodă nouă de calculare a ei, contrară metodei folosite de evrei — o metodă prin care ziua memorială cade întotdeauna în vinerea cea mai apropiată de data reală, așa încât duminica următoare, Paștile, va simboliza învierea Domnului nostru în prima zi a săptămânii.

Următoarea aniversare potrivită a celebrării Paștilor, după calculul evreiesc al timpului, folosit de Domnul și de apostolii Săi, și de unii din poporul Domnului de atunci încoace și acum, va fi 20 aprilie 1902, după apusul soarelui.

R — 4703 / octombrie 1910

„Faceți lucrul acesta în amintirea Mea”

Matei 26:17-30

Aceste studii sunt alese pentru noi dinainte. Altfel preferința noastră ar fi fost să analizăm primăvara întâmplarea legată de încheierea vieții pământești a Domnului nostru, cam pe timpul când aceasta a avut loc. Dar Adevărul este întotdeauna prețios pentru noi și are întotdeauna lecții folositoare.

Isus a fost evreu și de aceea a fost obligat față de fiecare trăsătură a Legii Mozaice. El n-a venit să strice Legea, ci s-o împlinească. Studiul de astăzi ne indică spre împlinirea unei trăsături a Legii — Paștile; nu înseamnă că această trăsătură este deja împlinită în întregime, ci înseamnă că tipul a fost în proces de împlinire de mai bine de optsprezece secole, iar împlinirea completă, care în mod sigur va veni, este, credem noi, aproape sosită. Pentru a aprecia acest studiu trebuie să avem clar în minte tipul:

Cu aproximativ 3500 de ani în urmă Dumnezeu a eliberat pe poporul lui Israel de puterea despotică a lui Faraon, regele Egiptului. De mai multe ori Faraon refuzase să lase pe popor să plece, preferând să-i țină ca sclavi, robi. De fiecare dată Dumnezeu trimisese plăgi asupra Egiptului ca pedepse. Sub influența fiecărei plăgi Faraon s-a pocăit și prin Moise a implorat pe Dumnezeu să aibă milă de el, iar pentru popor să dea eliberare de plagă. Totuși, fiecare manifestare a milei divine n-a făcut decât să-i împietrească inima, până când a fost necesară a zecea plagă, cea mai severă dintre toate. Acea plagă a constat din executarea sentinței cu moartea împotriva tuturor întâilor-născuți ai Egiptului. Dar israeliții din Egipt au fost scutiți de prevederea ei, pe baza anumitor condiții. Fiecărei familii i s-a cerut să aibă un miel al ei, ale cărui oase să nu fie nici unul zdrobit. Sângele lui a fost stropit pe stâlpii ușii casei, iar familia, strânsă înăuntru, a mâncat carnea lui cu pâine nedospită și cu ierburi amare, cu toiagul în mână, ca peregrinii, gata de plecare din Egipt dimineața.

Întâii-născuți ai lui Israel cruțați

Când în acea noapte sentința divină a omorât pe toți întâii-născuți ai Egiptului, întâii-născuți ai lui Israel au fost ocoliți sau cruțați; de aici și numele — Paști. Și această ceremonie, ca o amintire a marii binecuvântări a Domnului peste Israel, a fost poruncit să fie respectată anual ca o amintire a bunătății lui Dumnezeu și pentru că ea a simbolizat, sau a ilustrat, o încă și mai mare milă și binecuvântare care va veni.

Puțin mai târziu, acești întâi-născuți cruțați au fost schimbați cu una dintre seminții — Levi. După aceea leviții au fost întâii-născuți ocoliți și au fost în mod special dedicați lui Dumnezeu și serviciului Său.

Împlinirea antitipică

Acele experiențe ale israeliților și ale întâilor-născuți ai lor au fost reale și pe bună dreptate foarte interesante pentru ei; dar ele sunt încă și mai interesante pentru creștini, care sunt ei înșiși antitipurile peste care se trece acum. Prin „creștini” noi nu ne referim la toți cei care doar declară că sunt, nici la toți care merg la biserică, oricât de regulat. Noi ne referim la puținii evlavioși care acum sunt chemați și sunt încercați în privința credincioșiei față de Domnul și prin credință sunt cruțați — trecuți de la moarte la viață. Aceștia sunt numiți scriptural „Biserica celor întâi-născuți, care sunt scriși în ceruri” (Evrei 12:23). După cum eliberarea poporului Israel din Egipt a avut loc după cruțarea sau trecerea peste întâii-născuți, tot așa, corespunzător, binecuvântarea divină va veni peste omenire imediat după completarea „Bisericii celor întâi-născuți” — imediat după trecerea lor de la moarte la viață, prin puterea Primei Învieri. Dacă există o clasă a întâilor-născuți, aceasta implică faptul că va exista și o clasă născută după aceea. Astfel Scripturile învață clar peste tot că chemarea prezentă, încercarea, testarea, probarea și răsplătirea finală a Bisericii nu vor fi sfârșitul milei divine față de omenire ci, din contră, vor fi numai începutul ei; pentru că, din moment ce se vorbește despre sfinți că sunt „Biserica celor întâi-născuți”, sau, după cum declară apostolul, „un prim-rod pentru Dumnezeu dintre creaturile Sale”, prin aceasta suntem asigurați că și roadele târzii fac parte din Programul divin.

Printre leviți au existat diferite diviziuni care reprezintă diferite ranguri și grade ale Bisericii lui Cristos. Dar principala diviziune sau secțiune a leviților a fost familia preoțească a lui Aaron, întocmai cum există o clasă specială printre leviții antitipici, puținii credincioși, cunoscuți în Scripturi ca Preoțimea Împărătească.

Mielul antitipic și sângele Său

În zilele lui Isus venise timpul împlinirii antitipului Paștilor. Însuși Isus trebuia să fie Mielul de Paști. Prin credință, meritul sacrificiului Său, sângele Său, trebuia să fie stropit pe stâlpii ușii inimii poporului Său, iar carnea Sa, meritul perfecțiunii Sale pământești, trebuia să fie mâncat sau însușit de către ei în mințile lor. Cu aceasta ei trebuiau să mănânce pâinea nedospită a promisiunilor divine și ierburile amare ale încercărilor și adversităților, și pe lângă acestea trebuiau să bea vin, sângele strugurilor, sugerând simbolic participarea lor cu Mielul în disprețul și suferințele Sale.

Mielul lui Dumnezeu, Isus, Mielul de Paști antitipic, a fost junghiat cu aproape nouăsprezece secole în urmă, la aniversarea exactă a junghierii mieilor tipici. Sacrificiul lui Isus nu mai trebuie repetat, pentru că prin credință noi toți stropim același sânge și astăzi, și în inimile noastre ne hrănim din meritul aceluiași sacrificiu pământesc, și avem din belșug ierburile amare ale persecuției și bem din sânge — împărtășim spiritul Învățătorului și răsplata acestuia de suferință pentru dreptate. Nu mulți au apreciat aceste privilegii în timpul acestor nouăsprezece secole — în total doar o „turmă mică”. Nici nu sunt mulți care le invidiază experiențele prezente; nici nu sunt mulți care apreciază cât de mare va fi răsplata și binecuvântarea lor în viața viitoare. Atunci, în loc să sufere cu Cristos, ei vor domni cu El în glorie, onoare și nemurire.

„Să faceți lucrul acesta în amintirea Mea”

Isus, gata să înceapă împlinirea acestui tip prin moartea Sa ca Mielul de Paști antitipic (Cristos Paștele nostru a fost jertfit — 1 Cor. 5:7), a instituit pentru urmașii Săi o amintire anuală care, în mintea lor, urma să ia locul tipului și să le reamintească continuu de marele Antitip. În locul cărnii literare a mielului, Învățătorul a folosit pâine, iar în locul sângelui, rodul viței, și în locul comemorării mai departe a tipului, El a îndrumat ca acest lucru să fie făcut în amintirea antitipului — „Mielul lui Dumnezeu care ridică păcatul lumii”, și paștele care vine pentru Biserica întâilor-născuți, ca precedent al marilor binecuvântări ce vor urma pentru Israel și pentru toate familiile pământului.

Domnul nostru ca evreu a fost obligat mai întâi să țină paștele tipic, să mănânce din mielul literal etc.; dar apoi, după cina aceea de paști, El a instituit cu pâine și rodul viței amintirea Lui Însuși ca înlocuitor, zicând: „Luați, mâncați; acesta este trupul Meu. Apoi a luat un pahar și, mulțumind, li l-a dat zicând: Beți toți din el. ... Vă spun că de acum încolo nu voi mai bea din acest rod al viței, până în ziua când îl voi bea cu voi, nou, în Împărăția Tatălui Meu” — până la a doua venire a Sa în putere și mare slavă pentru a primi Biserica în calitate de Mireasă a Sa aleasă și comoștenitoare în Împărăția Sa și a revărsa din belșug binecuvântări peste Israel și prin Israel peste toată omenirea.

Iuda, vânzătorul egoist

Ceasul vânzării se apropia. Învățătorul știa prin ceva putere necunoscută nouă cine Îl va vinde etc. Anunțând chestiunea celor doisprezece, El a zis: „Unul dintre voi ... Mă va da prins”. Fiecare a întrebat: „Nu cumva sunt eu, Doamne?” Chiar și Iuda în mod obraznic a provocat cunoștința Învățătorului despre cursul său înșelător și a zis: „Nu cumva sunt eu?” Răspunsul a fost: Este așa cum ai spus

— tu ești trădătorul. Programul divin a fost împlinit prin trădător și s-au împlinit Scripturile care spun că El va fi vândut cu treizeci de arginți; dar coincidența arată preștiința divină, fără să implice că Dumnezeu a instigat în vreun mod comportarea trădătoare, de unde și declarația: „Vai de omul acela prin care este vândut Fiul Omului!” Din acest punct de vedere trebuie să înțelegem că nu există speranță pentru Iuda într-o viață viitoare. Tristețea și suferința sa înainte de a muri au fost astfel încât n-a găsit nici o compensație în vreo fericire de care se bucurase în zilele anterioare.

În Împărăția Tatălui Meu

Dând ucenicilor pâinea, care a reprezentat trupul Său, și paharul, care a reprezentat sângele Său, Învățătorul le-a oferit ilustrativ îndreptățire și sfințire și, după cum a explicat Sf. Pavel, El a făcut mai mult decât atât — le-a oferit o participare cu Sine în suferințele din prezent și în gloriile viitorului (1 Cor. 10:16, 17; Mat. 26:29). Antitipul paharului în sensul lui mai înalt vor fi noile bucurii ale Împărăției pe care toți cei credincioși în Cristos le vor împărtăși cu marele Împărat al slavei, când Își va lua marea Lui putere și va domni. C. Î. — 524, 525

Paștele

Paști — Cât de des se repetă? (C. Î. 524-2)

Întrebare (1911) — 2 — Sângele mielului de Paști a fost stropit an de an continuu, sau a fost stropit o singură dată în Egipt?

Răspuns — Nu știu; trebuia să fi fie un simbol. Așa li s-a poruncit la început și probabil așa a fost urmat tot timpul. Dacă ar fi vreun evreu aici, poate că ar putea să ne spună dacă acum este obiceiul să se stropească stâlpii ușii cu sânge. Nu cred că fac aceasta. Nu sunt sigur.

Paști — Pe cine au simbolizat întâii-născuți? (C. Î. 524-3)

Întrebare (1912) — 3 — „Întâii-născuți" care au fost cruțați pe baza sângelui vărsat al Mielului simbolizează CAPUL ȘI CORPUL Bisericii, sau NUMAI BISERICA?

Răspuns — O, numai Biserica; NU pe Domnul nostru Isus. El n-a fost cruțat de nimic. El a murit. În sensul deplin al cuvântului El a fost Mielul. Sângele Lui ne face pe noi „Biserica celor întâi-născuți". Unde ar fi fost Mielul pentru propria Sa Îndreptățire dacă El ar fi fost cruțat? El n-a avut nevoie de un Miel. El S-a cruțat prin Sine. El S-a cruțat prin ascultarea Sa chiar până la moarte. Aceasta Îi dă puterea să ne cruțe pe noi ca Biserica celor Întâi-născuți prin sângele Lui aplicat nouă.

Paști — Relația lor cu Ziua Ispășirii. (C. Î. 524-4)

Întrebare (1913) — 4 — Care este relația dintre tipul Paștelui și Ziua Ispășirii anuală? Paștile reprezintă plătirea Răscumpărării, iar Ziua Ispășirii care-i urmează, curățirea poporului ca rezultat al operei de răscumpărare?

Răspuns — Aș spune că acestea două n-au nici o legătură. Dumnezeu le-a pus la cele două capete opuse ale anului, departe una de alta. Una este un tip al unui lucru, cealaltă este tipul altui lucru.

Cuvântul „răscumpărare" nu este arătat în nici una din acestea; nu există nici o ilustrație a răscumpărării în nici unul din aceste cazuri. Cuvântul „răscumpărare" sau ideea despre răscumpărare este dată în altă parte.

Paști și ispășire — Când și de ce se țineau. (C. Î. 525-1)

Întrebare (1916) — 1 — De ce a fost Paștele celebrat în seara celei de-a 14-a zi a primei luni, iar ziua anuală a Ispășirii în a 10-a zi a lunii a șaptea?

Răspuns — Pentru că Dumnezeu a vrut ca ele să fie diferite. Cele două lucruri n-au legătură directă unul cu celălalt. Unul este o ilustrație a cruțării Bisericii celor Întâi-născuți, în timp ce celălalt este o ilustrație a suferinței lui Cristos și a Bisericii în timpul Veacului Evanghelic ca bază și pregătire pentru a împărți binecuvântările la toate familiile pământului în timpul Veacului Milenar. Mielul de Paști a reprezentat doar moartea lui Isus și cruțarea poporului Său în acest veac și prin urmare o altă ilustrație și una diferită este dată pentru a reprezenta moartea lui Isus și a Bisericii și binecuvântarea ulterioară a lumii în veacul viitor. El n-a vrut ca ele să se intersecteze. Una s-a referit la moartea lui Isus și cealaltă a fost dată pentru a face o ilustrație diferită.