Rânduirea Bisericii

Mat. 28:16-20; Luca 24:36-49

„Și iată, Eu sunt cu voi în toate zilele, până la sfârșitul veacului.” Mat. 28:20.

R5587 W. T. 1 decembrie 1914 (pag. 363-364)

Studiul de astăzi este în legătură cu însărcinarea sau autorizarea de serviciu, pe care Isus a stabilit-o pentru Biserica Sa în discursurile Sale din cele patruzeci de zile după învierea Sa. Întâi avem cuvintele Învățătorului din seara de după călătoria Sa cu cei doi ucenici spre satul Emaus, aproape de Ieruslim. Apoi avem o parte din însărcinarea generală pe care a dat-o Isus chiar înainte de a pleca de la ucenici și de a fi primit sus în cer.

Lecțiile din acea călătorie spre Emaus și din arătările Sale ulterioare trebuie să fi fost foarte valoroase pentru toți urmașii lui Cristos de atunci. El a spus: „Iată ce vă spuneam când încă eram cu voi îîn timp ce eram încă Omul Isus Cristos, înainte de schimbarea învierii Meleș, că trebuie să se împlinească tot ce este scris despre Mine în Legea lui Moise, în Proroci și în Psalmi. Atunci le-a deschis mintea ca să înțeleagă Scripturile. Și le-a zis: «Așa este scris și așa trebuia să sufere Hristosul și să învieze a treia zi dintre cei morți și să se predice, în Numele Lui, pocăința și iertarea păcatelor, către toate popoarele, începând din Ierusalim»”.

Evanghelistul rezumă în câteva cuvinte conversația și expunerea scripturală care probabil a avut loc cel puțin într-o oră. Nu ni se spune care au fost aceste expuneri care le-au deschis ochii înțelegerii, dar putem presupune. Probabil că le-a explicat semnificația mielului de Paști care a fost junghiat în timpul acela al anului și le-a arătat că El era Anititipul acelui miel. Probabil că le-a explicat adevărata semnificație a Paștelui — că în tip întâii-născuți ai lui Israel au fost cruțați, iar ulterior au fost reprezentați prin seminția lui Levi, inclusiv preoții; și că antitipul acestor întâi-născuți este Biserica Întâilor-născuți ale căror nume sunt scrise în Ceruri — toți urmașii evlavioși ai lui Isus care vor fi din Preoțimea Împărătească și Leviți antitipici, slujitorii lor, în lucrarea de ridicare a lumii în timpul Împărăției lui Mesia.

Fără îndoială că Învățătorul le-a dat unele sugestii în privința Zilei Ispășirii antitipice și a „jertfelor mai bune” — că El Însuși a început „jertfele mai bune”, care vor fi continuate prin ucenicii Săi; și că jertfele fiind terminate, binecuvântările Ispășirii vor merge de la Marele preot spre tot pământul, în timpul Împărăției de o mie de ani a lui Mesia.

Putere de sus promisă

Oricare au fost aspectele marelui Plan pe care le-a dezvăluit Învățătorul, avem asigurarea că pe ascultătorii Săi i-au interesat profund. Tristețea lor a dispărut. Primele lor gânduri au fost doar că ei pierduseră pe binecuvântatul lor Învățător, sfaturile Sale, instrucțiunile Sale; dar acum, prin această iluminare, inimile lor ardeau de o nouă inspirație a cunoștinței. Ei au văzut înălțimi, adâncimi, lungimi și lățimi în Planul lui Dumnezeu la care niciodată nu visaseră. Ei au văzut că moartea lui Isus a fost necesară pentru ducerea la îndeplinire a tuturor speranțelor și perspectivelor inspirate de făgăduințele lui Dumnezeu. Ei au văzut că și ei înșiși au fost privilegiați, nu numai să sufere cu El, ci și să fie slăviți.

Partea de încheiere a Mesajului Învățătorului cu acea ocazie a fost: „Iată, vă trimit ce v-a făgăduit Tatăl Meu”. Tatăl făgăduise în diferite tipuri că Biserica, Mireasa lui Cristos, va primi Spiritul sfânt de la Isus, Capul lor. Acesta a fost simbolizat, de exemplu, prin uleiul sfânt care, turnat pe capul lui Aaron, care a fost un tip al lui Isus, a curs în jos pe corpul lui Aaron, simbolizând ungerea Bisericii.

Făgăduința de acceptare divină a Bisericii a fost atotimportantă. Fără ea ucenicii nu aveau nici o însărcinare și nu puteau fi ambasadori pentru Dumnezeu. Isus într-adevăr a trimis pe Cei Doisprezece și apoi pe cei șaptezeci; dar ei au fost reprezentanții Săi personali și El le dăduse din propriul Său spirit, propria Sa putere, prin care ei au făcut minuni, au scos afară demoni etc. Dar aceștia n-au fost niciodată recunoscuți de Tatăl. După cum citim: „Duhul Sfânt încă nu era, fiincă Isus nu fusese încă slăvit” (Ioan 7:39). Ei trebuiau să aștepte această concepere și ungere a Spiritului sfânt. Numai acesta putea să-i umple și să-i califice pentru serviciu divin — să fie ambasadorii și reprezentanții lui Dumnezeu.

„Iată, Eu sunt cu voi în toate zilele”

Relatarea sfântului Matei a binecuvântării Domnului nostru asupra ucenicilor și a însărcinării lor să vestească Mesajul Său, este ((748)) plină de interes pentru noi. Fiind stabilit de El, Cei unsprezece L-au întâlnit pe un munte în Galileea. Timp de câteva momente numai El li S-a arătat. Ei s-au închinat, unii cu totul convinși, alții șovăind. Pentru convingerea acestora șovăielnici a rămas Isus cele patruzeci de zile. Și suntem siguri că El a realizat pe deplin lucrarea de convingere a Celor unsprezece; căci toți erau cu o inimă și cu o minte când au așteptat în odaia de sus binecuvântarea Cincizecimii.

Isus S-a apropiat de ei și a declarat că-I fusese dată toată autoritatea atât în privința lucrurilor cerești cât și a celor pământești. Dacă nu puteau să-și dea seama de aceasta, le era imposibil să-L reprezinte cum se cuvine în fața lumii. Înainte, în timpul slujirii Sale pământești, El nu avusese această putere și autoritate. El a fost atunci în proces de încercare în privința loialității Sale credincioase până la moarte, chiar moarte de cruce. Dar după ce Și-a demonstrat loialitatea, Tatăl L-a ridicat dintre morți la plinătatea glorioasă a puterii. Astfel El a fost declarat a fi Fiul lui Dumnezeu cu putere prin învierea Sa dintre morți. El a dorit ca ucenicii Lui să știe că nu mai era sub limitele umane sau ale Legământului Morții. Lucrarea aceea o terminase. El intrase în binecuvântare, în răsplată. El Își avusese schimbarea și acum avea toată puterea, nu numai în privința lucrurilor pământești, ci și în privința lucrurilor cerești.

Profeția declarase că toți I se vor închina Lui, atât cei din cer cât și cei de pe pământ. El intrase în starea unde această profeție începea curând să se împlinească. Se suise în Înălțimi, unde toți îngerii I se închinau, Îi dădeau atenție ca Celui înălțat al Tatălui. Partea din urmă a profeției nu este încă împlinită — ca toți de pe pământ să I se închine. Timpul pentru astfel de recunoaștere va fi în Împărăția Sa Mesianică de o mie de ani. După cum acum toți cei care vin la o cunoaștere adevărată a lui Isus ca Fiul lui Dumnezeu își apleacă bucuroși genunchii înaintea Lui ca Reprezentantul Tatălui, tot așa de bucuroasă lumea va ajunge să recunoască pe Unicul Conceput și-I va da ascultare.

În cele din urmă fiecare genunchi se va apleca și fiecare limbă va mărturisi; căci, potrivit aranjamentului divin, toți cei care nu vor aprecia pe Fiul glorificat al lui Dumnezeu la timpul acela vor fi distruși — socotiți nevrednici de orice alte binecuvântări și de favoarea lui Dumnezeu, care a acordat lui Cristos toate binecuvântările pe care El le intenționează pentru rasa decăzută.

„Duceți-vă și faceți ucenici”

Aici este însărcinarea. În primul rând ea a aparținut celor unsprezece apostoli, dar apoi l-a inclus și pe sf. Pavel, care a luat locul lui Iuda și care a fost „cu nimic mai prejos de apostolii aceștia «nespus de aleși»” (2 Cor. 1:15). Apostolii, și numai ei, sunt autorizați ca purtători de cuvânt ai Domnului Isus Cristos și ai Bisericii Sale către lume. Tot ce ni s-a spus despre episcopii apostolici că sunt succesorii Celor Doisprezece este fals, nescriptural. Ei n-au avut nici un succesor; ei sunt încă cu noi. Mesajul Învățătorului prin ei ne este dat în Noul Testament, despre care unul dintre ei a scris: „Cuvântul lui Dumnezeu este suficient, pentru ca omul lui Dumnezeu să fie ... cu totul pregătit” (2 Tim. 3:16, 17). Apostolilor le-a fost dată marea lucrare a inaugurării Bisericii. Ei au fost înzestrați cu putere la Cincizecime.

Dar în timp ce Isus a numit în mod special pe Cei Doisprezece Apostoli să fie purtătorii Lui de cuvânt către Biserică, și a declarat că orice vor lega ei pe pământ să știm că este legat în cer, și orice vor declara că nu este legat pe pământ nu este legat în ochii cerului, totuși Domnul a aranjat ca fiecare membru al Bisericii să fie reprezentantul Său, și ca fiecare în măsura ocaziei și capacității sale să aibă o parte în vestirea Mesajului Evanghelic. Oricine primește spiritul conceperii, al ungerii, este cuprins în declarația din Isaia 61:1-3 ca membru al Corpului lui Cristos, sub Capul uns, Isus.

Astfel citim: „Duhul Stăpânului Domnul este peste Mine, căci Domnul M-a uns să aduc vești bune celor blânzi: El M-a trimis să pansez pe cei cu inima zdrobită” etc. Fiecare care primește Spiritul sfânt este astfel rânduit sau autorizat să predice, conform ocaziei sau a limitării împrejurărilor sau condițiilor lui sau ale ei. O limitare a apostolului este că surorile nu trebuie să învețe în public (1 Tim. 2:12). Totuși sunt o mulțime de ocazii pentru toți.

Evident, prin urmare, o mare greșeală s-a făcut în aranjamentul unei clase a clerului, care se declară a fi singurii rânduiți sau autorizați să predice sau să învețe Mesajul lui Dumnezeu. Isus și apostolii n-au știut nimic despre o clasă a clerului sau despre o clasă a laicilor. Dimpotrivă, Domnul nostru a declarat: „Unul singur este Îndrumătorul vostru, Hristos; și voi toți sunteți frați”. Și Învățătorul și cei doisprezece Apostoli ai Săi au interzis orice ar fi aproape de stăpânire printre urmașii Săi, ceva ca o clasă clericală.

Însărcinarea Bisericii

Mesajul dat este: „Duceți-vă și faceți ucenici dintre toate neamurile”. Însărcinarea nu este să le facă pe neamuri ucenici, ci, după cum este exprimat în altă parte, să adune din toate neamurile pe aceia dispuși să fie ucenicii lui Cristos, fie că sunt bogați fie că sunt săraci, învățați sau ignoranți, nobili sau de jos. Un ucenic al lui Cristos este un urmaș, unul care învață, unul care copiază. Isus a definit această calitate de ucenic zicând: „Dacă voiește cineva să vină după Mine îsăMi fie ucenicș, să se lepede de sine îsă se pună la o parte, să se ignore pe sine, talentul său, voința sa, bogăția sa, tot ce are — întâi să fie uceniciaș săși ia crucea și să Mă urmeze”.

Sugestia este că toți urmașii adevărați ai lui Cristos, toți ucenicii adevărați, vor găsi grea cărarea în care va conduce Domnul, în care propria lor voință trebuie continuu barată, să i se împotrivească — o cale în care ei vor avea continuu greutate potrivit cărnii. Totuși, făgăduința este că în cele din urmă „unde sunt Eu îîn cer sau în slava împărățieiș, acolo va fi și ucenicul Meu”.

În timp ce Biserica lui Cristos a văzut în mod corect scufundarea în apă ca un simbol al morții față de lume, al morții față de sine, și de ridicare pentru înnoirea vieții ca membri ai lui Cristos, ai Corpului lui Cristos, totuși botezul în apă este numai o ilustrație a celui adevărat. Astfel că aici este ((749)) declarat că însărcinarea noastră nu este botezul în apă, ci botezul în numele Tatălui, al Fiului și al Spiritului sfânt. „În numele” înseamnă în acord cu, în părtășie cu. Toți ucenicii lui Cristos trebuie să recunoască faptul că numele Tatălui reprezintă dreptatea; și trebuie să devină morți față de orice alt principiu în afară de cel pe care-l reprezintă numele Său și să fie complet scufundați în acel nume al dreptății, justiției, adevărului.

Ignorând orice alt nume, ca luterani, wesleyeni sau calviniști, sau nume de bisericăstat, cum ar fi romano-catolici, sau catolici-anglicani sau greco-catolici, aceștia trebuie să fie cu totul scufundați în numele lui Cristos și să recunoască numele Lui și să fie membrii Lui, Corpul Lui, Biserica Lui. Mai mult, ei trebuie să fie scufundați în numele, în recunoașterea Spiritului sfânt — propriul lor spirit, propriile lor voințe fiind moarte. Propriile lor scopuri, speranțe și perspective trebuie să fie ignorate. Voința sfântă a lui Dumnezeu, mintea lui Dumnezeu, scopul sfânt al lui Dumnezeu trebuie să fie voința și scopul lor.

Astfel vedem însărcinarea noastră în privința tuturor oamenilor din toate națiunile care au ureche să audă mesajul nostru. Noi trebuie să-i facem ucenici și să-i scufundăm în numele Tatălui, al Fiului și al Duhului sfânt. Trebuie săi învățăm să respecte toate lucrurile pe care le poruncește Isus. Aceasta este măsura autorității noastre. Noi nu trebuie să organizăm sisteme umane și să le numim împărății, biserici, sau alte nume. Trebuie numai să pregătim pe urmașii lui Isus, cooperând cu Dumnezeu, care va lucra în ei să voiască și să facă buna Sa plăcere.

„Până la sfârșitul veacului”

„Iată, Eu sunt cu voi ... până la sfârșitul veacului.” Cuvintele Sale au fost înțelese a însemna că lumea trebuie să se sfârșească; în timp ce ceea ce a spus Învățătorul de fapt, conform textului grecesc, este că El va fi cu poporul Său până la sfârșitul Veacului — până la timpul când acest Veac Evnaghelic își va fi împlinit misiunea intenționată divin, de adunare a unui număr suficient de ucenici ai lui Cristos ca să completeze scopul divin — până când Mesajul Evanghelic va fi realizat sfințirea prin ascultare de Adevăr a unui număr potrivit ca să completeze Mireasa lui Cristos în glorie, Preoțimea Împărătească. Atunci va veni sfârșitul Veacului. Atunci va veni Învățătorul Însuși săși adune Aleșii, să-I glorifice cu Sine, să-Și stabilească Împărăția, să binecuvânteze omenirea, pe cei nealeși.