ÎNFRÂNAREA — STÂPÂNIREA DE SINE

1. Care este importanța stăpânirii de sine?

Proverbe 25:28 „Cel care nu este stăpân pe sine este ca o cetate surpată și fără ziduri.”

Proverbe 16:32 „Cel încet la mânie prețuiește mai mult decât un viteaz și cine este stăpân pe sine prețuiește mai mult decât cine cucerește o cetate.”

Vol. V, pag. 112, par. 1:

Una dintre luptele principale ale celor care umblă pe această cale îngustă este lupta împotriva voinței proprii; să-și aducă voința în cea mai deplină supunere față de voința Tatălui ceresc și să o țină supusă; să-și conducă propriile inimi, zdrobind ambițiile care se ridică, ambiții firești chiar pentru omul perfect, stingând aceste focuri care se aprind și prezentându-și trupul și toate interesele pământești ca jertfe vii în serviciul Domnului și al cauzei Sale. Acestea au fost încercările în care Căpetenia noastră a câștigat victoria și laurii ei, și acestea sunt și încercările „fraților” Săi. „Cine este stăpân pe sine îcine se aduce în subordonare deplină față de Dumnezeuș prețuiește mai mult decât cine cucerește o cetate”; acesta este mai mare și decât cel care, având o concepție falsă despre credință, ar sări de pe streașina unui templu, sau ar face o altă ispravă nesăbuită. Adevărata credință în Dumnezeu nu constă într-o credulitate oarbă și în presupuneri extravagante în privința grijii Sale providențiale; dimpotrivă, ea constă într-o încredere liniștită în toate făgăduințele nespus de mari și scumpe făcute de Dumnezeu, o încredere care-l face în stare pe cel credincios să se împotrivească diferitelor eforturi ale lumii, ale cărnii și ale diavolului de a-i distrage atenția, și care urmează cu grijă liniile credinței și supunerii marcate pentru noi în Cuvântul divin.

R 2878, col. 1, par. 1, 2:

Cum, deci, și împotriva cui trebuie să ne exercităm combativitatea, pentru ca aceasta să fie bine îndreptată pentru plăcerea Domnului și în serviciul cauzei Sale? Răspundem că această combativitate a noastră trebuie să fie îndreptată împotriva păcatului și că prima ei exercitare trebuie să înceapă cu noi: bătălia cu eul este cea mai mare bătălie, și la aceasta aveam Cuvântul Domnului că, „cine este stăpân pe sine îmintea, voința saș prețuiește mai mult decât cine cucerește o cetate”, fiindcă în acea măsură el a învățat să exercite combativitatea unui caracter adevărat în direcția bună, în stăpânire de sine. După ce am avut o experiență considerabilă în bătălia cu păcatul și cu egoismul din noi, în scoaterea bârnei din ochii noștri, în supunerea mâniei, răutății, urii și conflictului din inimile și carnea noastră — numai atunci și prin această bătălie și experiență severă vom fi pregătiți să-i ajutăm pe frați și să ajutăm pe semenii noștri în greutățile lor — să-i ajutăm să învingă asalturile și slăbiciunile.

Oricine începe prin a lupta cu păcatele altora înainte de a duce o campanie viguroasă împotriva slăbiciunilor și erorilor sale, face o greșeală. El are nevoie de smerenie și compătimire ca să ajute pe alții să-și ducă luptele, și aceasta n-o poate câștiga fără ca mai întâi să lupte cu sine și să învețe să aprecieze cât de tare este vrăjmașul cu care are de luptat și cât de adânc sunt înrădăcinate păcatul și egoismul în toate căile cărnii sale. Are nevoie chiar să fie înfrânt în unele din luptele sale cu sine însuși pentru a avea o apreciere clară a incapacității sale de a birui, și pentru a-l forța să meargă la tronul harului ceresc ca să obțină milă și să găsească har spre ajutor. Are nevoie de aceasta fiindcă, așa cum spune apostolul, când suntem slabi, atunci suntem tari; și când suntem tari în încrederea noastră în noi înșine, atunci suntem slabi și expuși la eșecuri în luptă, și să fim învinși de inamic — Păcatul. Evr. 4:16; 2 Cor. 12:10.

R 2892, subtitlul „Răsplățile sunt pentru învingători”:

Unii ar putea simți că dacă astfel ar examina, ar proba și ar respinge toate gândurile neadevărate, nevrednice, nedrepte, necurate, neplăcute care se prezintă, atunci nu le-ar rămâne nici un subiect în care să-și angajeze mintea, și credem că acest lucru este adevărat în privința multora — mintea lor ar fi golită de gânduri pentru un timp, dacă toate cele rele și nepotrivite ar fi respinse, izgonite; dar până la vremea când ar fi în această atitudine, ei ar avea o astfel de „foame și sete după dreptate”, după adevăr, după lucruri frumoase, curate, nobile, încât ar fi în starea potrivită pentru a primi tocmai hrana spirituală pe care Domnul a pregătit-o pentru ei. Există un lucru, și numai unul, care combină deplin toate cele declarate mai sus și se dovedește a fi lucrul adevărat, vrednic de cinste, drept, curat, frumos — și acela este caracterul și planul divin. Să ne gândim la diferitele lui aspecte. Să studiem Cuvântul divin și să privim prin el, ca printr-un telescop, frumusețea caracterului divin, splendoarea planului divin, așa cum sunt ele revelate în Cuvântul și în planul lui Dumnezeu ... ale cărui lungimi și lățimi, înălțimi și adâncimi nimeni nu le poate măsura, și pe care numai sfinții le pot înțelege prin Spiritul sfânt, și aceasta în măsura în care ei primesc Spiritul sfânt, mintea sfântă, gândurile sfinte, care înlocuiesc și înlătură gândurile și sentimentele nesfinte ale omului natural (Efes. 3:18). Ce premiu splendid pune astfel Domnul pe studierea Cuvântului Său în aprecierea tuturor celor care sunt din clasa căreia i se adresează apostolul Pavel în textul nostru!

O astfel de stăpânire a minții este o cucerire; o astfel de stăpânire de sine este o victorie; cea mai mare victorie ce poate fi câștigată. După cum declară Scripturile: „Cine este stăpân pe sine îpe mintea saș prețuiește mai mult decât cine cucerește o cetate” (Prov. 16:32). Și prescripția dată de apostol în textul nostru, pentru sănătatea mentală a sfinților, este chiar disciplinarea sufletului necesară dezvoltării noastre în caracter, până la gradul plăcut lui Dumnezeu și acceptabil prin Isus Cristos Domnul nostru. Aceștia sunt biruitorii cărora li se va acorda o parte în Împărăție, Și apoi, după cum îndeamnă apostolul, „Să dăm la o parte orice ne îngreuiază și păcatul care ne înfășoară așa de ușor și să alergăm cu stăruință în lupta care ne stă înainte, privind țintă la Isus, Căpetenia credinței noastre”, până când El va deveni și Desăvârșitorul ei (Evr. 12:1, 2), amintindu-ne că Acela care este de partea noastră, și care S-a angajat să ne ajute și să ne treacă prin orice dificultate și să ne instruiască deplin dacă ne supunem Lui deplin, și astfel să ne facă potriviți „să avem parte de moștenirea sfinților în lumină”, este Isus — care ne-a iubit și ne-a cumpărat cu sângele Său prețios.

Bine impun Scripturile în mod general importanța păzirii minții, a voinței, a inimii, spunând: „Păzește-ți inima mai mult decât orice este de păzit, căci din ea ies izvoarele vieții”. Păzirea ei, pentru sfinții chemați acum și în alergare, înseamnă viață mai îmbelșugată, cu slavă, cinste și nemurire. Neglijarea ei, refuzul de a exercita stăpânire de sine, înseamnă permiterea conceperii dorințelor egoiste în mintea noastră și îndepărtarea de Domnul și de „calea îngustă”, spre păcat, spre plata păcatului — moartea — Moartea a Doua.

2. Este stăpânirea de sine necesară în interesul altora?

1 Corinteni 8:13 „De aceea, dacă o mâncare este pentru fratele meu o cursă, nu voi mânca niciodată carne, ca să nu fac pe fratele meu să se poticnească.”

R 3144 — „Cunoștința îngâmfă, pe când dragostea zidește.” Vezi articolul la pag. 122

R 2199, col. 1, par. 1:

A nu avea această iubire și această considerație activă, sacrificatoare de sine pentru binele și conștiința mai slabă a unui frate mai slab, apostolul spune că ar fi nu numai un păcat împotriva fraților și le-ar răni conștiința, ci și împotriva lui Cristos — chiar împotriva spiritului legii Sale de iubire față de celălalt. Ce nobil rezumă apostolul această chestiune când spune că în ceea ce-l privește pe el, dacă ar găsi necesar, pentru a putea fi de ajutor fraților, nu o piatră de poticnire pentru cineva, i-ar face plăcere să se abțină, nu numai de la carnea jertfită idolilor, ci de la orice fel de carne, câtă vreme era în viață. Astfel a manifestat Pavel adevăratul spirit al iubirii frățești; și fiecare urmaș al Domnului Isus Cristos să caute să aibă acest spirit și sentiment activ în toate relațiile lor unii cu alții.

3. Trebuie să ne „supunem înfrânării în toate lucrurile”?

1 Corinteni 9:25 „Oricine se luptă la jocuri este supus înfrânării în toate lucrurile. Și ei fac lucrul acesta ca să obțină o cunună care se poate veșteji; dar noi, una care nu se poate veșteji.”

R 2155, col. 1, par. 4:

Al treilea lucru adăugat, stăpânirea de sine, este unul dintre cele mai importante elemente ale unui caracter bun. Cine este stăpân pe sine prețuiește mai mult decât cine cucerește o cetate, este sfatul înțeleptului, și mulți generali victorioși trebuie încă să se cucerească și să se stăpânească pe ei înșiși. Stăpânirea de sine are de-a face cu toate sentimentele, gândurile, gusturile, poftele, străduințele, plăcerile, întristările și speranțele noastre. Cultivarea ei, prin urmare, înseamnă un grad înalt de dezvoltare a caracterului. Stăpânirea de sine însoțită de credință, tărie, cunoștință de sus, implică zel și activitate crescute în lucrurile divine, și moderație crescută în lucrurile pământești, în judecată, în purtare, în reglementarea afacerilor vremelnice etc. „Moderația voastră să fie cunoscută de toți oamenii.” (Filip. 4:5, după trad. engleză, n. t.)

R 2119, col. 2, par. 2, până la sfârșit:

Declarația apostolului, în lecția din fața noastră, este o ilustrație a spiritului corect în privința fiecărei chestiuni asemănătoare. Dacă cei din jurul nostru se adună pentru închinare în prima zi a săptămânii, fiindcă ei cred că este porunca lui Dumnezeu, libertatea noastră poate fi la fel de deplin exercitată dacă ne adunăm în aceeași zi; nu dintr-un simț al obligației, nu sub lege, ci în bucuria deplină a libertății cu care Cristos ne face liberi. Într-adevăr, ne putem bucura de acea zi cu foarte mult mai mult când o înțelegem ca o libertate și un privilegiu, mai degrabă decât ca o datorie și o poruncă. Dar sunt libertăți mărunte pe care noi trebuie să le cedăm; de exemplu, vecinul nostru, gândind că este sub legea evreiască, ar putea considera că a fixa ceva cu o piunează este o încălcare a zilei de odihnă. Noi care știm că nu suntem sub lege ci sub har, înțelegem că nu comitem nici un păcat dacă facem astfel de lucru; dar cu toate acestea, putem foarte bine și potrivit să lăsăm la o parte libertățile noastre în acea chestiune, ne putem conforma și putem coopera la menținerea păcii și liniștii acelei zile. De fapt, ne dăm seama că greșeala prietenilor noștri este în multe privințe o binecuvântare și o îndurare pentru noi. Căci dacă mulți ar aprecia chestiunea așa cum o apreciem noi, ca o libertate și un privilegiu, și nu ca o lege a lui Dumnezeu, foarte probabil că majoritatea n-ar acorda nici un respect acelei zile și foarte curând ar fi ca celelalte zile. De aceea suntem foarte bucuroși că este pusă deoparte prin legile țării în care trăim o zi pentru odihnă și liniște, pentru studiu și meditație asupra lucrurilor sfinte. Dar chiar dacă n-am vedea nici un temei pentru respectarea acestei zile, faptul stabilirii ei legale, civile, este un temei suficient pentru abținerea de la munca pământească. Dar dimpotrivă, vedem înțelepciunea de a avea o zi pentru părtășie specială în lucrurile spirituale și ziua adoptată de creștinii timpurii este eminamente potrivită. Ziua de începere a unei noi săptămâni simbolizează noua noastră odihnă, noile noastre speranțe și noua noastră viață — toate acestea izvorând din învierea Domnului nostru.

Sfătuim pe cei care caută să umble pe „calea îngustă” să urmeze îndeaproape sfatul și exemplul apostolului, și în timp ce-și dau seama că sunt liberi în Cristos, să se facă servitorii tuturor — „să facă bine la toți, dar mai ales celor din casa credinței”.

Apostolul n-a fost mișcat spre această abrogare a libertăților sale de vreun motiv egoist, ci de iubirea sa pentru Evanghelie și din dorința de a da și altora binecuvântatul ei balsam vindecător, care venise pentru spiritul său. Oriunde este Spiritul lui Cristos, acest spirit este primit; și dacă va fi dezvoltat, se va maifesta mai curând sau mai târziu prin această dispoziție a negării de sine în interesul altora — în special în interesele și afacerile altora (1 Cor. 9:24-27). Apostolul vrea să vedem că în timp ce ni se acordă libertăți în Cristos, totuși esența învățăturii creștine este să negăm pentru noi înșine folosirea acestor libertăți. Ca robi ai păcatului am fost eliberați pentru a putea deveni robi voluntari ai dreptății — slujind cu jerfire de sine „până la moarte”. Evreii, ca o casă a servitorilor sub Moise, au fost obligați ca servitori prin legi riguroase, ale căror sens și obiectiv nici măcar nu le-au fost explicate. Dar casa fiilor, al cărei Cap este Cristos, este lăsată fără altă lege cu excepția uneia — să iubim pe Dumnezeu cu toată puterea ființei și pe aproapele nostru ca pe noi înșine. Dar, tocmai această libertate care pe de o parte ne este acordată, pe de altă parte este o mai mare încercare. Ea lasă pentru fiecare dintre noi responsabilitatea de a ne dovedi iubirea pentru Dumnezeu, pentru cauza și poporul Său și compătimirea față de lume, prin măsura în care suntem dispuși să ne abandonăm libertățile în privința acestora — ca servitorii lor.

Apostolul ilustrează aceasta prin jocurile olimpice din zilele lui, printre care alergarea era proeminentă. Alergătorii erau liberi să alerge, la fel noi în calitate de creștini, suntem eliberați de lege ca să putem alerga alergarea și să câștigăm marele premiu; dar cel care se supune anumitor condiții recunoscute și „așa aleargă”, va fi încununat ca învingător.

Creștinii consacrați s-au înscris pe liste să alerge marea alergare pentru premiul chemării noastre de sus în Cristos Isus — premiul comoștenirii cu El în Împărăția slavei, care se stabilește la a doua Sa venire. Noi începem alergarea, nu fără țintă, nu fără speranță, nu doar de dragul de a ne lepăda de noi înșine, nu pentru a face penitență pentru păcate, nu doar de dragul dezvoltării caracterului; ci Domnul a aranjat chestiunea cu îndurare, așa încât să avem un imbold mare și nobil pentru lepădarea de sine. Premiul la sfârșitul alergării sunt cuvintele Sale „Bine, rob bun și credincios”, iar pentru mica turmă credincioasă, „cununa vieții” și slava Împărăției. De aceea, noi nu alergăm nesigur, cu îndoială, ci știind care va fi premiul, fiindcă sunem informați prin cuvintele Domnului.

Apostolul arată în legătură cu aceasta că, dacă sperăm să fim biruitori și aprobați de Domnul, trebuie să fim moderați, temperați, sacrificatori de sine în toate lucrurile. El accentuează aceasta în versetul 27. Nu numai că este necesar ca toată ființa noastră să fie consacrată Domnului la începutul alergării, ci continuă să fie necesar pe tot parcursul, ca ea să fie supusă continuu minții noi, minții lui Cristos, care trebuie să locuiască în noi cu bogăție și să prisosească. Altfel, dacă permitem naturii vechi, decăzute, să se ridice și să împiedice mintea nouă, mintea lui Cristos din noi — dacă permitem minții cărnii să preia din nou controlul, putem socoti alergarea ca terminată în mod înjositor și pe noi ca „respinși”; fiindcă mintea cărnii duce la moarte, dar mintea Spiritului nou al lui Cristos, prin care suntem concepuți prin Cuvântul adevărului, duce la viață veșnică și prin credincioșie la slavă veșnică.

4. Implică stăpânirea de sine curățirea gândurilor și a intențiilor inimii?

1 Ioan 3:3 „Oricine are nădejdea aceasta în El, se curățește, după cum El este curat.”

R 2517, col. 2, par. 3, 4:

„Oricine are nădejdea aceasta în El, se curățește, după cum El îDomnulș este curat.” 1 Ioan 3:3.

Speranța menționată este că noi am fost adoptați ca fii ai lui Dumnezeu, cu făgăduința că dacă vom fi credincioși vom fi ca El, Îl vom vedea cum este și-I vom împărtăși slava. Pe măsură ce inimile noastre se lărgesc în această speranță și începem să-i măsurăm lungimile și lățimile, înălțimile și adâncimile, desigur că ea pune în fața noastră iubirea Tatălui ceresc și iubirea Răscumpărătorului în culori de curcubeu, și iubim tot mai mult pe Tatăl ceresc și pe Fiul, fiindcă Ei ne-au iubit întâi. Forma divină a iubirii ajunge să fie tot mai mult idealul nostru; și pe măsură ce căutăm să răspundem la ea și să o copiem, urmează curățirea și purificarea inimii noastre: căci privind în legea perfectă a libertății — Iubirea — ne rușinăm tot mai mult de josnicia și egoismul pe care le-a adus căderea. Și, odată văzute în adevărata lor lumină ca fapte ale cărnii și ale diavolului, toată mânia, răutatea, ura, invidia, cearta, vorbirea de rău, prespunerea de rău, bârfa, calomnia, devin tot mai respingătoare pentru noi. Și în final când vedem că aceia care în vreun grad sunt în armonie cu aceste caracteristici rele sunt nepotriviți pentru Împărăție și nevrednici pentru orice lucrare bună, fugim de aceste rele ale sufletului ca de o molimă mortală. Inimile noastre (voințele, intențiile) devin pure imediat și punem pază nu numai asupra buzelor noastre, ci și asupra gândurilor noastre — pentru ca acele cuvinte ale gurii noastre și meditații ale inimilor noastre să poată fi acceptabile pentru Domnul.

R 2890 — „Controlul gândului”:

Unii sunt înclinați să creadă că deoarece creierul omului diferă într-o anumită măsură de la om la om, de aceea, gândirea lor trebuie să fie în mod necesar diferită; într-un cuvânt, că omul poate gândi numai în armonie cu construcția creierului său. Dar noi spunem: Nu este așa; fiecare om poate învăța să-și cântărească și să-și echilibreze propriile gânduri, să le înfrâneze pe unele și să le încurajeze pe altele; dar pentru a face aceasta, fiecare trebuie să aibă în fața sa un ideal de caracter care să fie copiat. Gândurile pot fi copiate întocmai cum pot fi copiate cuvintele și acțiunile: voința este la cârmă și ea trebuie să decidă ce gânduri și sentimente va întreține și va încuraja, și ce gânduri va respinge. Prin urmare, este necesar mai întâi de toate ca voința să fie corect îndrumată, și apoi să fie tare și să-și folosească puterea în stăpânirea gândului; în înfrânarea acelor gânduri care sunt recunoscute ca rele și în stimularea acelora pe care ea le recunoaște ca bune, de ajutor, benefice. Voința, în Scripturi numită „inimă”, este ca atare solicitată de Domnul, deoarece El caută acum printre oameni „poporul Său deosebit”. Mesajul este: „Fiule, dă-Mi inima ta” — voința ta. Această cerere nu le este adresată păcătoșilor cu voia, căci ei nu sunt recunoscuți și numiți copii ai lui Dumnezeu, ci copii ai Celui Rău. Cei pe care Dumnezeu îi recunoaște ca fii ai Săi sunt aceia care au fost aduși în armonie cu El prin iertarea păcatelor, prin căință și credință în Isus Cristos, Răscumpărătorul. Acestora Domnul le face cunoscut că dacă vreau să „meargă spre desăvârșire” — spre atingerea deplină a scopurilor Sale îndurătoare în privința lor, singura cale potrivită pentru ei ar fi să-și dea inima, voința în consacrare Lui.

Inima, voința astfel predată lui Dumnezeu, caută să cunoască voia lui Dumnezeu, să prindă gândul divin și să i se supună în cuvânt și faptă; și în măsura în care este atinsă această stare a minții noi, în aceeași măsură aceștia vor începe să fie în înnoire de viață în toate privințele; în ambiții, speranțe, sentimente și eforturi. Pentru acest motiv le este dată credincioșilor revelația voinței și planului divin — pentru ca, crescând în cunoștința lui, gândindu-se la aceste lucruri, umplându-și mintea cu voința și planul divin, influența transformatoare să se extindă la fiecare aspect al vieții.

5. Se aplică înfrânarea sau stăpânirea de sine la vorbirea noastră?

Iacov 1:19, 26 „Să știți, preiubiții mei frați: orice om să fie grabnic la ascultare, încet la vorbire, încet la mânie ... Dacă i se pare cuiva că este religios și nu-și înfrânează limba, ci își înșală inima, religia unui astfel de om este zadarnică.”

Coloseni 4:6 „Cuvântul vostru să fie totdeauna cu har, dres cu sare, ca să știți cum trebuie să răspundeți fiecăruia.”

Eclesiastul 5:2 „Nu te grăbi să deschizi gura și să nu îți rostească inima cuvinte pripite înaintea lui Dumnezeu: căci Dumnezeu este în cer, și tu pe pământ, de aceea să nu spui cuvinte multe.”

R 2355, col. 1, par. 3:

Înfrânarea, stăpânirea de sine la un creștin, este aplicabilă în toate afacerile vieții; el trebuie să fie înfrânat în vorbire, nu dedat la exagerare sau denaturare, mai bine sau mai rău decât faptele; da al său să fie da, iar nu să fie nu. Să vorbească „cuvinte ale înțelepciunii”, și chiar dacă ar fi necesar să vorbească spre corectare sau mustrare, să fie înfrânat, asigurându-se să vorbească adevărul în iubire, și nu în asprimea amărăciunii. Vorbirea lui să fie cu har — presărată cu sarea, calitatea care păstrează, consacrării sale lui Cristos — căci, nu este el oare o parte din „sarea pământului”?

R 2447, col. 2, par. 1:

Dar dintre toate mădularele noastre, cel mai influent este limba. Influența limbii o întrece pe cea a tuturor celorlalte membre combinate: a o stăpâni, în serviciul Domnului, prin urmare, este cea mai importantă lucrare a poporului Domnului în ceea ce privește corpurile lor muritoare și serviciul acestora făcut pentru Domnul. Câteva cuvinte de iubire, bunătate, ajutorare — cât de adesea au schimbat cursul vieții umane! — cât de mult au avut de-a face cu modelarea destinului națiunilor! Și cât de adesea cuvintele rele, lipsite de bunătate, defăimătoare, au făcut mare nedreptate, au asasinat reputații etc. — sau, după cum spune apostolul, au „aruncat în foc cursul vieții”, trezind patimi, certuri, vrăjmășii, înainte neavute în minte. Nu este de mirare că el spune că astfel de limbă „este aprinsă de focul gheenei” — Moartea a Doua!

6. Se extinde stăpânirea de sine la chestiunile de afaceri?

1 Timotei 6:10 „Căci iubirea de bani este o rădăcină a tot felul de rele și unii care au umblat după ea au rătăcit de la credință și s-au străpuns singuri cu multe dureri.”

R 2355, col. 1, par. 4:

Cumpătarea creștinului trebuie să se extindă și la afacerea sa. El trebuie să fie moderat în scopurile și ambițiile sale, în obținerea banilor și în economisirea lor. Să nu uite că sub chemarea Domnului bogățiile pe care le caută sunt cerești, nu pământești, și că Învățătorul spune: „Cu greu va intra un bogat în Împărăția cerurilor”. Moderația creștină, deci, va căuta întâi Împărăția cerurilor, apreciind că obținerea ei ar fi mari bogății și ar fi cumpărată ieftin, cu prețul bunăstării, bogățiilor și confortului pământesc.

7. De ce este necesară cumpătarea în privința mâncării și a băuturii?

1 Corinteni 10:31 „Deci, fie că mâncați, fie că beți, fie că faceți altceva, să faceți totul pentru slava lui Dumnezeu.”

R 2355, col. 1, par. 5:

Creștinul trebuie să fie înfrânat în privința hranei — ceea ce mănâncă, ceea ce bea. Deoarece el s-a consacrat pe sine și tot ce are Domnului, nu este, prin urmare, datoria sa obligatorie să obțină de la viață cel mai mare profit pentru slava Domnului? Nu trebuie el, prin urmare, să vadă ce și cât să mănânce, cu scopul ca el să dea Domnului serviciul cel mai larg, cel mai bun? Aceasta va însemna negare de sine, stăpânire de sine, căci apetitul pentru mâncare, precum și pentru băutură, este în mod considerabil depravat la toți. Adevărat, lăcomia la mâncare nu-l va lipsi pe unul de simțurile sale și nu-l va face dezechilibrat, cum l-ar face băuturile spirtoase, totuși mâncarea peste măsură stoarce energiile minții, sau prin suprastimulare le slăbește. Astfel mulți sunt slabi și bolnăvicioși prin mulțumire de sine în chestiunea hranei și a băuturii. Înfrânarea, stăpânirea de sine este porunca Domnului pentru toți aceștia — nu ca să fie în beneficiul Domnului, ci să ne putem construi astfel caractere potrivite — loiale în privința a ceea ce este corect, bine, rațional, potrivit.

8. Trebuie să fim cumpătați atât în bucuriile cât și în tristețile noastre?

R 2355, col. 1, par. 6, până la col. 2, par. 1:

Creștinul trebuie să fie cumpătat în bucuriile lui. El să nu-și fixeze afecțiunea principală pe pământ sau pe lucrurile pământești — plăcere, bogăție, influență, popularitate etc. Să-și amintească faptul că foarte mult din ordinea actuală de lucruri este cu totul contrară dreptății și să caute să fie cumpătat chiar și în folosirea lucrurilor aprobate ale acestei lumi, respingând complet acele lucruri care sunt contrare dreptății, adevărului, bunătății, purității: el trebuie să-și găsească plăcerea în altă parte — în serviciul dreptății — în serviciul Domnului, în Cuvântul Domnului, în făgăduințele Domnului, în Spiritul Domnului. Creștinul trebuie să fie cumpătat în tristețile sale. El „nu se întristează ca ceilalți, care n-au nădejde”, ci crede că Isus a murit pentru păcatele lumii întregi, că a înviat pentru îndreptățirea celor care cred și se supun Lui, și că, fie acum fie în veacul viitor, toată omenirea va avea ocazie deplină să cunoască harul divin, să-l accepte și să aibă parte de el, sub condițiile Noului Legământ. Astfel poate creștinul, trăind la înălțimea privilegiilor sale sub harul divin, să fie cumpătat în tristețile sale:

„El va suporta neclintit a lumii aspră încruntare

Și al ei surâs batjocoritor nu-l va lua în considerare;

Mări de necaz nu-l vor putea îneca,

Nici uneltirile Satanei nu-l vor putea înșela”.

R 3530, col. 1, ultimul paragraf:

Lacrimile de compătimire nu trebuie înțelese ca semn de slăbiciune. Lacrimile Învățătorului nostru au dovedit aceasta, și mai mult, avem îndemnul Lui că trebuie să fim mișcați să simpatizăm cu alții atât în tristețile cât și în bucuriile lor. El ne-a spus să plângem cu cei ce plâng și să ne bucurăm cu cei ce se bucură. Inimile reci, nepăsătoare, care nici nu plâng nici nu se bucură, nu sunt după felul marelui Model. Să fim tot mai mult asemenea Lui și să permitem simțirii noastre să aibă o măsură rezonabilă de exprimare. Cu toate acestea, să nu uităm că jelirea și plângerea mare nu sunt potrivite pentru noi, căci, așa cum spune apotolul, „noi nu ne întristăm ca ceilalți, care n-au nădejde”; speranța noastră binecuvântată, încrederea și sprijinul nostru moderează expresiile noastre, atât ale întristărilor cât și ale bucuriilor.

9. Este posibil să fim necumpătați în studierea Scripturilor și în frecventarea adunărilor religioase?

Vol. VI, pag. 319, par. 1:

A patra propunere a noastră: Creșterea în cunoștință este foarte posibil să diminueze devoțiunea — straniu cum ar putea părea. Noi vedem că avem capacități atât de mici, iar timpul pentru cele religioase este atât de limitat, încât dacă atenția ni se îndreaptă cu energie spre un canal, este posibil să ducă la scăderea ei în alte direcții. Creștinul nu trebuie să fie numai cap fără inimă, nici numai inimă fără cap. „Spiritul minții sănătoase” ne îndrumă spre a cultiva toate roadele și darurile care sunt necesare pentru a rotunji și completa un caracter perfect. Tendința zilelor noastre în toate chestiunile este în direcția opusă — spre specializare. Un muncitor face această parte, altul face cealaltă parte, așa încât acum foarte puțini muncitori înțeleg o meserie pe deplin, așa cum era altădată. Noua Creatură trebuie să se împotrivească acestei tendințe și să facă în consecință „cărări drepte pentru picioarele sale”, ca nu cumva în timp ce cultivă un element al harului să cadă în pericol prin lipsa exercitării cuvenite a altei facultăți sau privilegiu dat de Dumnezeu.

Vol. VI, pag. 503, par. 1:

Dacă soția ar fi un membru al Noii Creații iar soțul ar avea spiritul lumii și ei s-ar potrivi, problema ar fi tot așa, relativ ușor de rezolvat. Soțul cu o minte nobilă, chiar dacă ar fi lumesc, va recunoaște conștiința soției sale în exercitarea moderată a ei; iar dorința lui de a se îngriji de oportunitățile ei mintale, morale și spirituale, care ar fi datoria lui de soț, i-ar da tot ce și-ar putea dori ca soție, cu excepția dorinței de a avea părtășia spirituală a soțului ei. În privința unui astfel de bărbat nobil cum discutăm aici, credincioșia soției lui față de Domnul și față de el în toate datoriile vieții ar putea fi binecuvântată în cele din urmă, determinând consacrarea soțului față de Domnul. Soția ar putea să aibă dorințe și ambiții bune în privința problemelor pământești sau chiar religioase pe care soțul să nu le poată aprecia, oricât de nobil ar fi el ca om natural. În astfel de caz, ea ar trebui să se gândească la sfatul Domnului pentru poporul Său, să fie moderați în toate lucrurile; ea ar trebui să se gândească la liberalismul soțului ei, și în timp ce n-ar compromite nici o chestiune de conștiință sau de principiu, ea n-ar trebui să uite că printre datoriile ei de soție, recunoscute de Domnul, este una care-i cere să acorde soțului o măsură de tovărășie. Aceasta ar putea, în mod cuvenit, s-o împiedice de a freceventa unele dintre adunările Bisericii; dar ea să fie atentă ca nu cumva în dorința de a-i fi plăcută soțului să-și calce conștiința și să-și neglijeze responsabilitățile și supunerea față de Domnul, Mirele ei Ceresc. Ea trebuie să-și amintească porunca Lui, de a nu uita strângerea noastră laolaltă. Tot ceea ce îndemnăm noi aici este ca ea să practice moderația, considerația față de soțul ei etc., așa încât să-și poată împărți timpul cu el într-o anumită măsură, acordându-i o parte rezonabilă a tovărășiei ei.

10. Care este relația între „voința nouă” și stăpânirea cărnii?

1 Corinteni 9:27 „Ci mă port aspru cu trupul meu și-l țin în stăpânire, ca nu cumva, după ce am predicat altora, să fie eu însumi dezaprobat.”

Vol. VI, pag. 600, par. 1:

Dar, deși voința veche a fost predată complet și definitiv și a fost declarată moartă (de către Domnul și de către cei care văd lucrurile din punctul de vedere al Lui), și în timp ce carnea de asemenea a fost socotită moartă în ceea ce privește păcatul, dar vie pentru Dumnezeu, însuflețită prin făgăduințe și adusă sub controlul voinței noi (Rom. 6:11; 8:11), totuși această moarte a cărnii și a voinței ei și această înviere a cărnii ca serv al voinței noi, pentru a servi pe Domnul, Adevărul, sub Regula de Aur, sunt numai lucruri socotite. Starea „moartă" și starea „vie” trebuie să fie menținute continuu prin împotrivirea voinței noi la orice viață sau activitate a voinței vechi și la influența ei asupra cărnii. Dacă voința nouă devine indiferentă și nu folosește continuu carnea muritoare ca servitor al ei în lucrurile mai înalte și spirituale, carnea se va reafirma foarte curând și va avea inițiative și dorințe proprii, antagoniste minții noi, contrare intereselor Creaturii Noi. Aceasta din urmă trebuie să fie prin urmare continuu veghetoare la răzvrătiri, și, după cum spune apostolul, trebuie să țină în stăpânire, să țină moartă voința veche cu plăcerile și dorințele ei — trebuie continuu să omoare, să dea la moarte ambițiile și dorințele cărnii. Apostolul explică acest lucru spunând despre sine: „Mă port aspru cu trupul meu și-l țin în stăpânire îmort, în privința controlului din partea voinței vechi, egoiste a cărniiș, ca nu cumva, după ce am predicat altora, să fiu eu însumi dezaprobat” — să nu-mi întăresc chemarea și alegerea. 1 Cor. 9:27.

Vol. VI, pag. 488, par. 2, până la 489, par. 1:

În vederea acestor fapte, se va vedea imediat că voința nouă are o sarcină grea în fața ei: (1) Să fie plăcută lui Dumnezeu în îndeplinirea sacrificării cărnii; (2) să discearnă clar care pofte și cerințe ale relațiilor după carne să fie luate în considerare și să fie îngăduite; (3) în ce măsură aceste cerințe și concesii pot fi acceptate în mod cuvenit fără a încălca și anula legământul — care este spre viață sau spre moarte — „Căci dacă trăiți potrivit firii păcătoase, veți muri; dar dacă, prin Duhul, faceți să moară îomorâțiș faptele trupului, veți trăi” — în cele din urmă veți ajunge la perfecțiune la înviere. Aici se iscă altă dificultate. Carnea nu moare de bună voie: ea trebuie omorâtă de către voință, minte, Noua Creatură; și astfel, aflând că trebuie făcute anumite îngăduințe, potrivit voinței lui Dumnezeu, carnea este foarte dispusă să profite de aceste îngăduințe și să pretindă nu doar îngăduință mai mare în privința „lucrurilor necesare”, ci și libertăți și drepturi în privința celor care nu sunt obligatorii și care ar sta în calea sacrificiului la care s-a angajat prin legământ.

Aceste străduințe ale corpurilor noastre muritoare, uneori de a scuza păcatul alteori de a evita sacrificiul, cauzează Noii Creaturi nedumeriri frecvente și nu arareori poticneli temporare, până când treptat află tot mai mult despre caracterul înșelător al cărnii sale și despre slăbiciunile ei, și crește treptat în har și în înțelepciunea care vine de sus, câștigând tot mai multă autoritate în ținerea corpului „în stăpânire” — în supunere față de mintea cea nouă (1 Cor. 9:27). Astfel, adesea prin experiență amară, Noua Creatură învață să aprecieze declarația din Cuvântul Domnului, că inima naturală, voința cărnii, deși este omorâtă și nu mai are controlul în nici un sens, este „nespus de înșelătoare” și uneori „deznădăjduit de rea”, precum și deznădăjduit de sârguincioasă în străduința ei de a înlătura conducerea voinței noi și astfel de a distruge Creatura Nouă — cu scopul ca vechea creatură să fie reînsuflețită și să umble conform cărnii și nu conform Spiritului.

R 2878, col. 1, par. 3, 4:

Toți cei care au avut vreo experiență în această chestiune și care au învățat cum și unde să-și îndrepte energiile combative, află că există o sferă deplină pentru exercitarea fiecărei părticele de combativitate pe care o posedă. (1) În el însuși, în mod continuu; așa cum a spus apostolul: „Mă port aspru cu trupul meu și-l țin în stăpânire, ca nu cumva, după ce am predicat altora, să fie eu însumi dezaprobat” (1 Cor. 9:27). O, câtă energie și câtă persistență în a lupta lupta bună a credinței, și câtă loialitate față de Domnul este necesară în cucerirea eului —”orice gând îl facem rob ascultării de Hristos” (2 Cor. 10:5). Mult loc este aici pentru combativitate; mult loc pentru toată cearta și lupta pe care le vrem — ceartă cu păcatul și cu voința proprie, luptă cu voința cărnii și împotrivire la ea la fiecare pas — omorârea ei, uciderea plăcerilor și dorințelor ei. Nu este de mirare că apostolul vorbește despre aceste experiențe actuale ca despre o luptă; nu este de mirare că ne spune că trebuie să fim pregătiți să suferim greutatea ca buni soldați ai Domnului Isus Cristos.

(2) Imediat ce victoria asupra eului este câștigată și imediat ce mintea cea nouă pune o garnizoană în fiecare parte a corpului cucerit, pentru a se păzi de răzvrătirea lui, pentru a-l ține în supunere Regelui regilor și Domnului domnilor — toate energiile rămase care pot fi cruțate de la stăpânirea de sine vor găsi largă ocazie de folosire în lupta pentru Domnul, lupta pentru frați, lupta pentru adevăr, lupta împotriva erorii, lupta împotriva uneltirilor diavolului, „căci noi nu suntem în necunoștință de uneltirile lui”, cum spune apostolul.

11. Care este datoria Bisericii față de acele „creații noi” cărora le lipsește stăpânirea de sine?

Vol. VI, pag. 148, par. 2, până la 149, par. 1:

Încă o clasă de consacrați, dar bolnavi spiritual, trebuie luată în considerare. Aceștia, aparent îndreptățiți prin credință și sinceri în consacrarea lor, par să nu facă deloc progres sau să facă puțin progres în stăpânirea cărnii lor. De fapt, în unele împrejurări s-ar părea că credința lor în bunătatea și îndurarea lui Dumnezeu, care îndepărtează frânele temerii, i-a lăsat mai expuși la ispite prin slăbiciunile cărnii decât erau la început — când aveau mai puțină cunoștință de Domnul. Aceștia au experiențe foarte grele, nu numai pentru ei, ci și pentru toată casa credinței cu care ei vin în contact; viața lor pare să fie o succesiune de eșecuri și căințe, unele în privința dificultăților financiare, altele pe linia abaterilor morale și sociale.

Care este remediul pentru această stare de lucruri? Răspundem că ei trebuie să fie clar informați că Noua Creație nu va fi compusă din aceia care doar fac un legământ de negare de sine și sacrificiu de sine în lucrurile pământești, și de umblare nu după trup ci după Spirit, ci din aceia care, datorită credincioșiei în străduința voită de a ține acest legământ, vor fi socotiți biruitori de către Cel care citește inima. Ei trebuie să fie informați că metoda cuvenită de a proceda pentru toți consacrații este că, fiind făcuți liberi prin Fiul, ei trebuie să fie atât de nerăbdători să obțină toate binecuvântările legate de favoarea divină, încât ei în mod voluntar să devină robi — impunându-și anumite restricții, limite, servitute, în privința cuvintelor lor, conduitei lor, gândurilor lor — dorind serios de la Domnul în rugăciune ajutorul făgăduit de El, exprimat în cuvintele Sale către apostol: „Harul Meu îți este de ajuns; căci puterea Mea în slăbiciune se desăvârșește”. De fiecare dată când află că au păcătuit, trebuie nu numai să facă reparare celor lezați, dar și să-I mărturisească Domnului și să-I obțină iertarea prin credință — trebuie să promită străduință mai mare pentru viitor și să mărească limitarea libertăților lor pe linia slăbiciunilor constatate cu ocazia ultimului lor eșec.

Vol. VI, pag. 150, par. 1:

Aici remarcăm totuși că atâta vreme cât ei dau dovezi de căință pentru calea lor greșită, de dorința inimii de a umbla pe calea cea dreaptă și de continuarea credinței și încrederii în Domnul, trebuie să fie socotiți ca frați — oricât ar fi de necesar să se restrângă părtășia cu ei până când vor da ceva dovadă exterioară palpabilă a puterii harului în inima lor, prin înfrânarea slăbiciunilor trupești. Însă ei trebuie să fie încurajați să creadă că Domnul este foarte îndurător față de cei care se încred în El și care Îi doresc din inimă căile, deși ei nu pot fi încurajați să se aștepte că ar putea fi vreodată socotiți vrednici de clasa învingătoare, dacă nu vor deveni atât de sârguincioși în zelul pentru dreptate, încât carnea lor să arate unele dovezi considerabile de supunere față de Mintea cea Nouă.

Vol. VI, pag. 289-292 — „Disciplina în ecclesie”. Vezi fragmentul la pag. 125.

12. De ce este stăpânirea de sine o calitate esențială pentru un Bătrân?

Tit 1:7, 8 „Căci supraveghetorul, ca econom al lui Dumnezeu, trebuie să fie fără vină, să nu fie încăpățânat, nici mânios, nici dedat la vin, nici bătăuș, nici lacom de câștig urât, ci să fie primitor de oaspeți, iubitor de bine, cumpătat, drept, sfânt, înfrânat.”

Vol. VI, pag. 251, par. 2:

Citim: „Bătrânii care cârmuiesc bine să fie învredniciți de îndoită cinste, mai ales cei care lucrează în cuvânt și în învățătură" (1 Tim. 5:17, 18). În virtutea acestor cuvinte, biserica nominală a dezvoltat o clasă de Bătrâni Conducători și a pretins pentru toți bătrânii o poziție conducătoare sau autoritară, dacă nu dictatorială, printre frați. O astfel de definiție a „conducerii” este contrară cu toate prezentările din Scripturi despre acest subiect. Timotei, ocupând poziția de supraveghetor general sau Bătrân, a fost instruit de către apostol, zicând: „Nu mustra cu asprime pe un bătrân, ci sfătuiește-l ca pe un tată" etc. „Robul Domnului nu trebuie să se certe, ci să fie blând cu toți". Nimic, desigur, n-ar aproba aici o conducere autocrată sau o purtare dictatorială — smerenia, blândețea, îndelunga răbdare, iubirea frățească, iubirea, trebuie să fie calitățile proeminente ale celor recunoscuți ca bătrâni. Ei trebuie să fie exemple pentru turmă în toate sensurile. Dacă ei, prin urmare, ar fi dictatoriali, exemplul pentru turmă ar fi ca toți să fie dictatoriali; dar dacă ei ar fi smeriți, îndelung răbdători, răbdători, blânzi și iubitori, atunci ilustrația ar fi pentru toți în conformitate cu acestea. O redare mai literală a pasajului pe care-l avem în analiză arată că bătrânilor trebuie să li se dea onoare în măsura în care ei manifestă credincioșie față de responsabilitățile serviciului pe care l-au acceptat. Am putea prin urmare să redăm pasajul astfel: Bătrânii proeminenți să fie socotiți vrednici de îndoită cinste, în special cei care sunt împovărați de lucrarea grea a propovăduirii și învățării.

R 2157, col. 1, par. 1:

În alegerea conducătorilor pentru adunări, calificarea în privința „limbii”, așa cum este arătat aici, nu trebuie trecută cu vederea. Cei cu limbă înfocată nu trebuie aleși, ci acei mai blânzi, moderați, care își „înfrânează” limba și se străduiesc cu grijă să „vorbească așa ca și cum ar fi cuvintele lui Dumnezeu”, numai. Astfel de limbi constrâng, în timp ce altele mai adesea rănesc și resping. Cuvântul Domnului este ager, puternic și ascuțit și pătrunde „până în inimă”, fără adaosuri explicative aspre și necaritabile pentru a-l întări. De aceea avem instrucțiunea divină să „vorbim adevărul în iubire”.

Vol. VI, pag. 249, par. 2:

Aceștia trebuie să fie bărbați generoși, bărbați cu viața curată, având doar o singură soție; și dacă au copii, trebuie să se remarce în ce măsură părintele a exercitat o influență sănătoasă în familia sa — pentru că, trebuie gândit că dacă el a fost neglijent în datoria față de copiii săi, va fi probabil neînțelept sau neglijent și în sfaturile și slujirile sale generale printre copiii Domnului în Ecclesie, în Biserică. Să nu fie mincinos sau înșelător, nici certăreț sau gâlcevitor. Trebuie să aibă reputație bună printre cei din afara Bisericii; nu fiindcă lumea va iubi vreodată sau va aprecia în mod corect pe sfinți, dar lumea ar trebui cel puțin să nu aibă pricină de a arăta ceva în defavoarea caracterului lor în privința onestității, corectitudinii, moralității, sincerității. Nu există limită în privința numărului de bătrâni în Biserică sau Ecclesie.

R 2447, col. 2, par. 2:

Servitorii publici ai Bisericii sunt într-o măsură în mod special „limbile” ei, și ce influență exercită ei pentru bine sau pentru rău, pentru binecuvântarea și zidirea poporului Domnului sau pentru dauna lor — pentru blestemul lor! Cât este de necesar ca toți servitorii-limbă ai Corpului Domnului să fie din aceia, și numai din aceia, care sunt de spiritul Lui! Influența lor se extinde nu numai la cei din Biserică, ci în măsură considerabilă sunt purtători de cuvânt auziți în afară. Și același principiu se aplică la fiecare membru individual al Bisericii, în folosirea membrului său, limba. El o poate folosi înțelept sau neînțelept, cu înțelepciune cerească sau cu înțelepciune pământească. O poate folosi pentru ceartă și pentru dărâmarea credinței și a caracterului fraților, prin distrugerea iubirii și încrederii, sau o poate folosi pentru zidirea acestor haruri ale spiritului. Câți au dovedit adevărul cuvintelor apostolului, că limba are mari posibilități, fie pentru întinarea întregului corp, Biserica, și aruncarea întregului curs al vieții în foc, prin stârnirea otrăvurilor și înclinațiilor rele ale naturii decăzute! Cât de puțini printre poporul Domnului au cucerit limba până la măsura aducerii ei în supunere la voința lui Dumnezeu, pentru ca ei să poată sluji în bine, și numai în bine, tuturor celor cu care vin în contact! Preaiubiților, să fim pe deplin hotărâți ca prin harul divin (promis să ne ajute), anul actual să fie martorul unei mari stăpâniri a acestui foarte important membru al corpului nostru, aducându-l în supunere, ascultare și serviciu deplin Împăratului împăraților și Domnului domnilor — Celui care ne-a chemat din întuneric la lumina Sa minunată.

R 2654, col. 1, par. 6:

Unde aceștia îapostoliiș vorbesc, tot corpul lui Cristos trebuie să dea atenție și să asculte. Unde aceștia sunt tăcuți, nimeni nu are autoritate să vorbească. Și deși un Bătrân trebuie să fie ales în poziția de a servi și a hrăni turma datorită capacității speciale de a învăța (de a indica spre instrucțiunile Domnului nostru și ale apostolilor asupra unui subiect), și deși un Bătrân trebuie, prin urmare, să fie în mod special de ajutor corpului lui Cristos, să atragă atenția tuturor asupra autorității inspirate a Cuvântului, totuși oricare membru al corpului lui Cristos are același privilegiu — nu să exercite autoritate, ci să atragă atenția confraților săi asupra Cuvântului autorității. Apostolul îndeamnă pe Bătrâni ca, departe ca în vreun fel sau grad să exercite o poziție de stăpânire sau autoritate în Biserică, mai degrabă ei să fie „exemple pentru turmă”. Ei să fie exemple în privința smereniei, în privința blândeții, în privința bunătății frățești, în privința amabilității, așa încât, cu cât frații vor copia mai mult pe acești Bătrâni, cu atât va predomina mai mult Spiritul Domnului în turmă și se vor vedea mai mult roadele și harurile Spiritului. Dimpotrivă, știm că dacă un Bătrân sau conducător al unui grup mic de popor al Domnului va vrea mai mult să se impună, va fi mai dogmatic, mai imperios în purtare, în ton sau privire, efectul asupra grupului sub influența sa va fi să producă gâlcevi, rivalități, ambiții, certuri, în privința întrebării care este mai mare etc. între ei.

13. De ce este important ca părinții să exercite stăpânire de sine?

Coloseni 3:21 „Taților, nu întărâtați pe copiii voștri, ca să nu se descurajeze.”

Vol. VI, pag. 526, par. 1:

Nu prea este necesar să prevenim Noua Creație să nu folosească cuvinte aspre sau mânioase față de copiii lor, căci ei știu că acest fel de vorbire este nepotrivit pentru oricine în orice împrejurări. Dimpotrivă, „cuvântul lor să fie totdeauna cu har”, cu iubire, cu blândețe, chiar și când mustră. Nu este necesar să sugerăm clasei căreia ne adresăm că este nepotrivit a lovi copilul în mod necugetat, ceea ce i-ar putea dăuna nu numai fizic — poate lezând auzul pentru totdeauna — dar i-ar răni și sentimentele, ar putea dezvolta frica de părinți în locul iubirii, care ar trebui să fie considerată singura bază potrivită pe care să se zidească ascultarea și ordinea casei. Mai mult, lovirea necugetată sau remarcile tăioase ar fi greșite, ar indica o stare greșită a minții părintelui — o stare nefavorabilă luării unei decizii potrivite, juste asupra problemei pe linia Legii Iubirii. Părintele este dator față de el însuși ca parte a propriei discipline, ca și față de copil, să nu aplice niciodată o pedeapsă la care nu s-a gândit suficient și pe care, judecând la rece și fără patimă, n-a găsit-o că este, nu mai mult, ci mai puțin decât ar cere dreptatea în mod cuvenit. De asemenea, el are datoria față de sine să-l facă pe copil să înțeleagă pe deplin situația, necesitatea păstrării ordinii în casă, ca fericirea casei să poată continua pentru binecuvântarea tuturor celor care stau în ea; să-l facă pe copil să înțeleagă bine și aceea că părintele n-are nici o mânie față de el, nici o răutate, ură, nimic în afară de simpatie, iubire și dorința de a-i face bine.

Vol. VI, pag. 527, par. 1, până la pag. 528, par. 2:

Mulți părinți uită să privească înapoi și să observe cât de timpuriu au învățat ei să aprecieze principiile dreptății — să aprecieze grija părintească ce n-a neglijat să mustre, să corecteze și chiar să pedepsească atunci când s-a părut că este necesar. Să ne amintim de asemenea ce ascuțit a fost simțul nostru de dreptate când eram copii — cum am aprobat în mintea noastră disciplinarea părintească atunci când am înțeles că motivul ei era pentru dezvoltarea caracterului, dar cum am fost nemulțumiți dacă n-am văzut un principiu de dreptate, dacă am fost mustrați sau am fost altfel pedepsiți pentru lucruri de care n-am fost vinovați, sau dacă ni s-a aplicat o pedeapsă care o depășea pe aceea care în mod rezonabil corespundea greșelii. Acesta este nu numai cel mai bun și mai sigur mod de a controla un copil pentru a-i îndruma mintea în privința a ceea ce este corect și greșit, adevăr și minciună, dreptate și nedreptate, ci constituie și o educare a copilului în caracter, când este cel mai susceptibil la influența părinților. Este o formare a caracterului într-un timp când conștiința și judecata copilului sunt în formare și când în mod cuvenit el îl recunoaște pe părinte ca singurul său legiuitor. Dacă această lucrare de formare a caracterului este ignorată în frageda pruncie, în anii următori este mult mai dificilă, pe lângă dezavantajele care se vor aduna între timp atât pentru părinte cât și pentru copil, pentru vecini și prieteni.

Este deci cu totul important să remarcăm că educarea unui copil nu constă numai în învățarea lui cu privire la purtarea exterioară, în politețe, curățenie, ascultare etc., ci mai mult, și de fapt mai ales, în stabilirea principiilor corecte în inimă — în recunoașterea cuvenită a minții Domnului ca singurul standard de viață, atât pentru cei bătrâni cât și pentru cei tineri. Regula de Aur, Legea Iubirii, de generozitate, smerenie, răbdare, blândețe, îngăduință, trebuie să fie insuflată în privința relației copilului cu alți membri ai familiei, cu tovarășii de joacă etc. Copilul învățat să fie egoist, sau unul al cărui egoism natural nu-i este adus la cunoștință cu blândețe (nu în prezența altora) și nu este mustrat și corectat iubitor, este lipsit de o lecție foarte importantă la momentul cel mai potrivit.

Părintele care neglijază o astfel de ocazie pentru instruirea și corectarea minții, a judecății, precum și a conduitei exterioare, nu numai că neglijază cea mai favorabilă ocazie în privința copilului său, dar permite să crească buruieni în grădina inimii unde trebuie să crească numai darurile Spiritului, și astfel își adună mai mult sau mai puțin necaz în relațiile cu acel copil în anii următori. Multe din necazurile și lacrimile unor părinți bine intenționați, datorate neascultării, încăpățânării, egoismului și dezmățului copiilor lor, puteau fi evitate dacă și-ar fi făcut datoria față de aceștia în copilăria timpurie. Mai mult, astfel de părinți pierd o mare binecuvântare în propriile lor experiențe; căci fără îndoială este adevărat că părintele care-și va educa în mod corect copilul, în lipsă de egoism, în iubire, ascultare, respect față de Dumnezeu, ajutorare față de semenii săi etc., etc., va avea experiențe valoroase pentru sine — crescând în har, crescând în cunoștință și crescând în iubire, în timp ce se va strădui să învețe pe copilul său aceste principii. El va învăța și aceea că copilul va aștepta să-l vadă ilustrând în conduita sa zilnică și în relația sa cu Dumnezeu, cu membrii familiei sale și cu semenii săi, principiile pe care el caută să le insufle altora. Aceasta îl va face cu atât mai atent la propriile cuvinte, la propria conduită; iar astfel de grijă, astfel de prudență în toate afacerile mici ale vieții, publice și particulare, va dezvolta desigur în astfel de părinte tot mai mult din darurile Spiritului Domnului, făcându-l astfel tot mai plăcut Domnului și pregătindu-l și desăvârșindu-l pentru Împărăție.

Vol. VI, pag. 530, par. 1, 2:

Comparați o asemenea casă, cu mireasma dulce a iubirii, blândeții, răbdării, amabilității ei, cu casa în care Spiritul Domnului nu este vizibil — casa în care egoismul este legea, în care copilul observă certuri între părinți și cum fiecare caută la ale sale pe socoteala celuilalt, în care copilul nu aude decât mustrări, plângeri, găsire de greșeli, cuvinte mânioase, sunete aspre etc. Acestea devin contagioase printre copii, iar ei la rândul lor se ceartă în legătură cu micile lor afaceri, vorbesc mânios unul cu altul și țin casa în continuă tulburare. Practicarea continuă a egoismului în casă dezvoltă această caracteristică în mintea și în conduita copilului.

Dacă părintele i se adresează cu o voce mânioasă, „ticălos mic”, și dacă simțămintele copilului, la început rănite prin astfel de caracterizare negativă, se înăspresc, atunci el treptat se va obișnui să fie mândru că este un mic ticălos. Când va auzi pentru prima dată pe mama mânioasă și nerăbdătoare exclamând: „te bat de te las lat!” sau: „îți rup spatele!”, fără îndoială că prin cuvinte se va transmite o măsură de teroare în inima copilului, dar nu după mult timp va afla că acestea sunt amenințări goale, de care nu prea are motive să se teamă, și treptat, aflând că legile civile ale țării nu permit părintelui să-l trateze cu brutalitate, mintea copilului va trage concluzia că părintele ar vrea să-i facă rău dar n-are libertate. Dintr-o astfel de minte mică va fi scos afară mult din instinctul originar al iubirii. Copilul va găsi că părinții sunt la fel de nesinceri și în privința promisiunilor — că se fac adesea promisiuni fără nici cea mai vagă intenție de a le îndeplini. Astfel copilul este învățat să mintă, să amenințe, să promită, să înșele pe alții în privința intențiilor sale adevărate. Este vreo mirare că astfel de copil crește cu un caracter dur? Mirare este mai degrabă că între educația rea, educația indiferentă și lipsa oricărei educații, lumea civilizată nu este mult mai rea decât este.

14. Cum poate fi aplicată sugestia când îi învățăm pe copii stăpânirea de sine?

Vol. VI, pag. 551, par. 1, până la pag. 554:

Aceeași metodă trebuie să fie adoptată și în îndrumarea dietei copilului bolnav sau sănătos. Copilului să nu i se sugereze niciodată dureri sau suferințe, fiindcă mintea, aproape sigur, se va fixa asupra acestora și va tinde să agraveze orice slăbiciune sau durere, iar subiectul conversației să nu fie durerile și bolile — în special la masă, unde fiecare gând și influență trebuie să fie vesele, sănătoase. Sugestiile bune trebuie făcute devreme și trebuie repetate des: „Se simte fericit băiețelul meu în această dimineață? Iubește el pe tata, pe mama, pe sora, pe fratele lui și pe cățel? Da, așa-i — m-am gândit eu că-i așa! Este el gata pentru un mic dejun gustos? — ceva budincă bună de griș, cu zahăr, lapte, biscuiți, pâine, unt și gem? Trebuie însă să ne amintim să nu mâncăm astăzi castraveți deloc — nici mere necoapte; acestea îi dau băiețelului dureri de stomac. În loc de acestea, avem altceva, în mod special bun pentru el. N-ar fi bine? Vom avea astăzi și porumb fiert la masă, dar n-ar fi bun pentru micul nostru bărbat, așa că atunci când i se va întinde farfuria el va zice: „Nu, mulțumesc!” El vrea să se simtă bine și tare, așa cum vrea Dumnezeu și cum mama și tata doresc să-l vadă. Aceasta va fi și o lecție bună de negare de sine, iar mamei și tatălui le va plăcea să-și vadă băiețelul (sau fetița) învățând această lecție importantă, atât de necesară adevăratei bărbății și feminități. Dumnezeu vrea ca toți creștinii să practice negarea de sine în privința păcatelor și a orice I-ar stânjeni cauza în vreo măsură. Chiar și oamenii din lume recunosc toți că omul care-i rob poftelor sale este întristător de slab și nu corespunde cu un bărbat sau cu o femeie. Acum tata și mama vor urmări să vadă ce tare este puterea voinței băiețelului lor și suntem siguri că va reuși vitejește. Ce mult apreciază Dumnezeu stăpânirea de sine este arătat prin declarația scripturală: „Cine este stăpân pe sine îvoința saș prețuiește mai mult decât cine cucerește o cetate”. Prov. 16:32.

În chestiuni morale, lecțiile sugestive sunt la fel de puternice pentru bine sau rău. Să facem rău, este un îndemn puternic spre facerea răului. Să facem bine, este un îndemn puternic spre facerea binelui. De aceea, ce este corect și ce este greșit, ce este adevărat și ce este fals, ce este nobil și ce este josnic, să fie arătate în fiecare zi, în toate lucrurile — ce este adevărat, nobil și corect fiind arătate în adevărata lor grandoare, ca fiind aprobate nu numai de Domnul și Creatorul nostru, dar și de cei mai nobili și mai buni bărbați și femei, singurii pe care trebuie să-i imităm. Mintea copilului, învățată astfel timpuriu și persistent să admire ce este nobil și adevărat, își ridică un zid de apărare împotriva conduitei josnice și rușinoase în general. Dacă nu va fi niciodată sfințit prin Adevăr, dacă nu va fi niciodată conceput de Spirit, el și-a fixat adânc caracterul necesar pentru bărbatul și femeia nobilă, și dacă va fi sfințit și conceput de Spirit, el sau ea va avea posibilități mai mari de serviciu reușit, atât în viața prezentă cât și în viața viitoare.

În eventualitatea neascultării copilului și prin urmare a nevoii de mustrare sau corectare, el să fie prevenit din punctul de vedere al simpatiei și încrederii în intențiile lui bune. „Știu că fetița mea pe care o iubesc atât de mult și mă străduiesc continuu s-o fac fericită, precum și s-o educ așa cum ar aproba Domnul, n-a greșit cu voia. Sunt sigur că neascultarea a fost mai degrabă rezultatul urmării exemplului altora și a neexercitării suficiente a voinței să facă ceea ce i-a spus mama. Cred că de această dată te voi ierta și nu te voi pedepsi deloc, decât că deseară nu te voi săruta când îți voi spune noapte bună — numai pentru a ți se fixa în minte situația, draga mea. Data viitoare vei încerca mai mult să-ți exerciți stăpânirea de sine și să faci cum ți-am spus — nu-i așa, draga mea? Sunt sigură că vei încerca”. Data viitoare luați problema mai serios, dar niciodată nu puneți sub semnul îndoielii dorințele și intențiile bune ale copilului. „Îmi pare rău că micuța mea fiică iarăși n-a reușit. Nu mă îndoiesc de bunele tale intenții, draga mea, dar îmi pare rău să văd că nu-ți exerciți puterea de voință în această chestiune așa cum sunt sigur că ai putea s-o faci și așa cum sper în mod serios că o vei face în viitor. Este necesar, copilul meu, să-mi fac datoria față de tine și să te pedepsesc, deși mi-ar plăcea cu mult mai mult să te laud. Am încredere că voi putea să mă bucur cu tine de biruința ta asupra acestei ispite. Această chestiune afectează mult mai multe lucruri decât este implicat în mod direct în neascultarea ta; afectează tot viitorul tău, căci, dacă nu înveți să spui acum „nu” ispitei, nu vei reuși nici în chestiuni de viață mai importante și mai grele când acestea vor veni în viitor. Dar sunt încrezător că iubirea, încrederea și instrucțiunile mele vor produce totuși roade. Și nu uita, copilul meu, că înseși înfrângerile noastre, cum este aceasta din cazul tău, pot deveni ajutoare pentru noi, dacă doar ne-am stabili mai ferm voința pentru ceea ce este corect. Noi învățăm să fim în mod special atenți la punctele în care prin experiență găsim că suntem slabi. Să ne plecăm înaintea Domnului și să-I cerem binecuvântarea, ca acest eșec să fie o lecție folositoare, și să-I cerem ajutorul ca să ne-o însușim, ca purtarea ta să-I fie mai plăcută data viitoare când vei fi asaltată de ispite”.

Toate sugestiile trebuie să-L ia în considerare pe Domnul — „Frica îrespectulș de Domnul este începutul înțelepciunii”. Ilustrații cu texte din Scriptură în fiecare cameră din casă trebuie să le amintească părinților, copiilor și prietenilor vizitatori că voia Domnului este singurul standard recunoscut, că Domnul cunoaște toate faptele și afacerile noastre, și că Dumnezeu este „pentru noi”, cei nou-concepuți ai Săi, și pentru toți câți caută dreptatea în smerenie.

15. Cum putem cultiva stăpânirea de sine?

R 3273, col. 1, par. 2, 3:

Când ne uităm în lumea din care odată am făcut parte, „copii ai mâniei, ca și ceilalți”, vedem că toată lupta ei este pentru un scop. Politicianul se străduiește după retribuții și uneori după onoare; negustorul se străduiește după afluență și bogăție; luptele în arena socială sunt pentru loc și influență. Acestea sunt premiile lor, și în eforturile lor de a-și atinge idealurile, multe sacrificii îndură, la multe riscuri se expun, au multe nopți nedormite, fac multe planuri atente, multe uneltiri și urzeli. Cu toate acestea, puțini dintre cei care se străduiesc ajung vreodată la dorințele inimii lor. Premiul le scapă din mână; și aceia mai norocoși care obțin premiile, află că multă amărăciune este legată de succes, multă dezamăgire în privința adevăratei plăceri care le însoțesc. Apostolul compară aceste ambiții pământești ale lumii cu ambițiile mai înalte ale soldaților armatei Domnului. El arată că acei care se străduiesc în chestiuni pământești, fie ca alergători în alergare, fie ca luptători pentru premiu în oricare parte a luptei de pe pământ, se supun anumitor probe de răbdare, îndurare și negare de sine în străduințele lor de a-și realiza ambițiile; și el arată că soldații crucii cu atât mai mult ar trebui să aprecieze marele premiu pentru care suntem chemați să luptăm lupta bună — premiul vieții veșnice. Apostolul spune: „Oricine se luptă la jocuri este supus înfrânării în toate lucrurile. Și ei fac lucrul acesta ca să obțină o cunună îrăsplatăș care se poate veșteji; dar noi, una care nu se poate veșteji”.

Aceștia care se străduiesc pentru premii pământești fac aceasta în fața unei mari nesiguranțe. Fiecare politician admite marea posibilitate de a fi învins; fiecare om care caută bogăție va recunoaște o mare posibilitate de a eșua în lupta sa pentru ea; dar nu este așa cu soldații crucii. Premiul este nu numai nespus mai mare, mai important și neputrezitor, ci este o certitudine, cum adaugă apostolul: „Eu, deci, alerg, dar nu așa ca și cum n-aș ști încotro. Mă lupt, dar nu ca unul care lovește în vânt”. Știm că credincioșia ca urmași ai Căpeteniei noastre va aduce rezultate binecuvântate nu numai pentru noi, ci sub providențele Domnului o binecuvântare pentru toate familiile pământului. În vederea acestei certitudini din partea noastră în privința rezultatelor și grandorii lor, apostolul sugerează că noi, ca soldați ai crucii, ar trebui să fim dispuși să îndurăm mult mai multă greutate, negare de sine și lovituri pentru cauza pe care o reprezentăm, decât cei care luptă pentru cununi și premii pământești. Și dacă aceștia practică negare de sine și disciplinări, târziu și devreme, la timp și nelatimp, când este convenabil și când nu este convenabil, fie în privința mâncării și băuturii dacă se pregătesc pentru un concurs fizic, sau în privința confortului și conveniențelor și plăcerilor dacă este un concurs politic sau de afaceri, cu mult mai mult noi, să nu fim leneși în afacerea noastră, ci fierbinți în spirit, servind Domnului, luptând lupta bună a credinței, apucând viața eternă ca un lucru sigur, nu ca unul nesigur. Apostolul aplică acest gând de asemenea, zicând: „Ci mă port aspru cu trupul meu îambițiile, poftele, dorințele luiș și-l țin în stăpânire îla mintea cea nouăș, ca nu cumva, după ce am predicat altora, să fiu eu însumi dezaprobat îrespins de a fi membru al turmei miciș”. 1 Cor. 9:25-27.

R 2355, col. 2, par. 3:

Există nevoia înfrânării, moderației, stăpânirii de sine și a spiritului care le însoțește pe acestea, de bunătate și blândețe, peste tot: în atelier, la magazin, la școală, în călătorie, în vizită, acasă cu diferiții membri ai familiei — și mai presus de toate în Biserică, în casa credinței, familia lui Dumnezeu. Ne va ajuta să cultivăm această înfrânare creștină în toate lucrurile dacă ne vom aminti că suntem reprezentanți ai lui Dumnezeu și ai Domnului Isus Cristos în lume. Suntem ambasadorii Lui și ca atare viața noastră de înfrânare și evlavie, sau de lipsa înfrânării și a evlaviei, este o epistolă vie cunoscută și citită de toți oamenii cu care venim în contact. Este o parte din datoria noastră de bază, zi de zi, să căutăm ca nu numai gândurile inimii noastre, ci și cuvintele de pe buzele noastre și toate faptele vieții să fie acceptabile în ochii Domnului și să vestească laudele Celui care ne-a chemat din întuneric la lumina Sa minunată.

(a) Prin rugăciune.

Vol. VI, pag. 149, par. 1, 2:

Care este remediul pentru această stare de lucruri? Răspundem că ei trebuie să fie clar informați că Noua Creație nu va fi compusă din aceia care doar fac un legământ de negare de sine și sacrificiu de sine în lucrurile pământești, și de umblare nu după trup ci după Spirit, ci din aceia care, datorită credincioșiei în străduința voită de a ține acest legământ, vor fi socotiți biruitori de către Cel care citește inima. Ei trebuie să fie informați că metoda cuvenită de a proceda pentru toți consacrații este că, fiind făcuți liberi prin Fiul, ei trebuie să fie atât de nerăbdători să obțină toate binecuvântările legate de favoarea divină, încât ei în mod voluntar să devină robi — impunându-și anumite restricții, limite, servitute, în privința cuvintelor lor, conduitei lor, gândurilor lor — dorind serios de la Domnul în rugăciune ajutorul făgăduit de El, exprimat în cuvintele Sale către apostol: „Harul Meu îți este de ajuns; căci puterea Mea în slăbiciune se desăvârșește”. De fiecare dată când află că au păcătuit, trebuie nu numai să facă reparare celor lezați, dar și să-I mărturisească Domnului și să-I obțină iertarea prin credință — trebuie să promită străduință mai mare pentru viitor și să mărească limitarea libertăților lor pe linia slăbiciunilor constatate cu ocazia ultimului lor eșec.

Astfel veghind și rugându-se, punând paznici acțiunilor și cuvintelor vieții și aducând „orice gând ... rob ascultării” de voința lui Dumnezeu în Cristos (2 Cor. 10:5), desigur că nu va trece mult până când ei se vor putea asigura pe ei înșiși și pe frați în privința sincerității inimii lor, și vor umbla în viață atât de precaut încât toți vor putea discerne, nu numai că ei au fost cu Isus, dar și că au învățat de la El și I-au căutat ajutorul și l-au folosit, câștigând victorii asupra slăbiciunilor lor. Cazurile acestor frați sau surori ar intra în categoria pe care apostolul o numește „umblare în neorânduială" — nu după exemplul Domnului și apostolilor. Într-un alt capitol vom vedea îndrumarea Domnului în privința modului în care trebuie să fie tratați de către frați aceia care sunt slabi în carne și care aduc dezonoare cauzei Domnului și o discreditează.

(b) Prin studierea Cuvântului.

R 3090, col. 1, par. 1, 6, 7:

La un astfel de caracter virtuos suntem sfătuiți să adăugăm cunoștința — cunoștința caracterului lui Dumnezeu, pentru a-l putea imita mai amănunțit, și a adevărului Său, pentru a ne putea conforma mai deplin învățăturilor lui; și la cunoștință înfrânarea — moderația, stăpânirea de sine în toate lucrurile. „Blândețea îmoderația, în trad. englezăș voastră să fie cunoscută de toți oamenii.” Să nu fim pripiți, iuți la mânie, sau repeziți și nechibzuiți. Ci să ne străduim să fim bine echilibrați, atenți și plini de considerație: toată purtarea noastră să fie caracterizată de acea grijă care să indice că suntem întotdeauna atenți la plăcerea Domnului, la responsabilitatea noastră față de El, ca reprezentanți ai Lui, și la influența noastră asupra semenilor, să vedem ca ea să fie întotdeauna spre bine, niciodată spre rău.

Petru descrie într-adevăr un caracter foarte plăcut, dar cine se poate gândi la el fără să simtă că pentru a-l obține trebuie muncă de o viață. Nu poate fi realizat într-o zi, nici într-un an, ci toată viața trebuie să fie devotată pentru el; și zi de zi, dacă suntem credincioși, trebuie să realizăm o măsură de creștere în har și de dezvoltare a caracterului creștin. Nu este potrivit să cunoaștem adevărul și să fim mulțumiți să-l menținem în nedreptate. Trebuie să căutăm ca adevărul să aibă efectul lui legitim și intenționat asupra caracterului. Și dacă adevărul este astfel primit în inimi bune și oneste, avem asigurarea apostolului că nu vom aluneca niciodată și că la timpul cuvenit vom fi primiți în Împărăția Domnului și Mântuitorului nostru, Isus Cristos.

De aceea vedem necesitatea de a păstra întotdeauna instrucțiunile și preceptele Domnului proaspete în minte și de a bea adânc din Spiritul Său inspirator, chiar dacă suntem deja stabiliți în credință. A fi stabiliți în credință este un lucru, dar a fi stabiliți în caracterul creștin și în toate harurile Spiritului este altul.

(c) Prin umplerea tot mai mult cu Spirit sfânt.

R 3070, col. 2. par. 1, 2:

După ce astfel am intrat, apostolul îndeamnă acum să fim umpluți cu Spiritul lui Cristos, ca să nu fim conduși de dorințele cărnii departe de Dumnezeu și de calea pe care a marcat-o. Apoi corpul, natura umană, trebuie să fie ținut în stăpânirea minții noi, a Spiritului lui Cristos din noi. Ambițiile, speranțele și dorințele lui trebuie ținute în stăpânire; și singurul mod de a face aceasta este să ne păstrăm umpluți cu Spirit. „Umblați prin Duhul și nu veți împlini pofta firii păcătoase.” Gal. 5:16.

Dacă suntem umpluți cu spirit — cu același gând care a fost și în Isus Cristos — vom acționa din aceleași motive: mâncarea și băutura noastră vor fi să facem voia Tatălui. Ne vom angaja în lucrarea Sa fiindcă ne place să o facem, chiar aparte de premiul inspirator de la sfârșitul căii noastre. Cristos a fost atât de plin de compătimire față de omenire și atât de amănunțit în aceeași gândire cu Tatăl, încât n-a putut face altfel decât să-Și devoteze viața pentru binele altora. Dar în toate ostenelile Sale a respectat planul divin. Deși, asemenea Tatălui, a iubit întreaga lume, El n-a mers în afara Israelului ca să binecuvânteze neamurile cu misiunea Sa, fiindcă timpul stabilit pentru acea lucrare nu sosise încă.

Vol. V, pag. 252, par. 2:

Se ridică întrebarea: Cum sau în ce sens primirea Spiritului sfânt de către creștin servește la repararea judecății sale și devine pentru el Spiritul unei minți sănătoase? Răspundem că mintea divină este perfectă, „sănătoasă”, și prin urmare în măsura în care creștinii pot lăsa la o parte propria lor minte sau judecată asupra vreunei chestiuni sau asupra tuturor chestiunilor și pot accepta în locul ei mintea, voința, judecata divină, pentru a le controla viața, în acea măsură ei vor avea spiritul sau dispoziția unei minți sănătoase — mintea lui Dumnezeu. Nu vrem să spunem prin aceasta că creierul creștinilor suferă o schimbare sau o inversare a ordinii naturale în funcționarea lui, ci sub conducerea Spiritului sfânt, a Spiritului Adevărului, aceștia învață treptat să-și corecteze erorile de judecată în privința tuturor chestiunilor care le apar în față, să o armonizeze cu învățătura Spiritului sfânt prin Cuvântul lui Dumnezeu. Pentru a ilustra: să presupunem că am avea un ceas care nu arată exact timpul și n-am avea mijloace de reglare; să presupunem de asemenea că am avea în mod frecvent acces la un cronometru de o corectitudine absolută, care ne-ar arăta că ceasul nostru întârzie cu trezeci de minute la fiecare douăzeci și patru de ore, atunci am învăța și cum să-l corectăm, reglându-l la fiecare douăzeci și patru de ore. Mai mult, să-i estimăm eroarea la orice timp din zi. La fel este și cu judecata noastră și cu diferitele chestiuni și afaceri ale vieții: când le măsurăm cu standardul perfect, aflăm că suntem fie prea iuți fie prea înceți, fie prea slabi fie prea tari în emoțiile noastre mintale și fizice. Și în timp ce noi suntem cu totul incapabili să ne schimbăm metodele de gândire și de acțiune așa încât ele să fie perfecte și în deplin acord cu cele ale Domnului nostru Isus, standardul nostru, totuși noi suntem făcuți în stare să ne reglementăm gândurile, judecățile, potrivit standardului pe care-l avem în față, într-un mod și într-un grad pe care aceia care nu au acest standard perfect, sau care nu caută să fie reglați de el, nici nu-l vor aprecia, nici nu vor putea să-l copieze.

Vol. V, pag. 260, par. 1, 2:

Spiritul minții sănătoase lărgește și adâncește caracterul pe toate liniile lui bune; el ajută pe posesorul lui să aibă vederi corecte nu numai despre sine, ci și despre tovarășii săi în degradare, și îi lărgește compătimirea. El își dă seama de deteriorarea minții și corpului său prin cădere, și de nevoia sa de milă și corectare folositoare, precum și de deranjamentul asemănător al întregii omeniri și de nevoia generală de simpatie și ajutor spre corectare. Pe măsură ce învață să îndrepte deficiențele și inegalitățile minții sale, el compătimește mai mult cu alții care sunt fără acest principiu reglator, fără acest Spirit al minții sănătoase, și care sunt împiedicați să-l accepte, datorită împotrivirii Adversarului, „dumnezeul veacului acestuia”, care le orbește mințile celor care nu cred, pentru ca nu cumva lumina bunătății divine, în fața lui Isus Cristos, să strălucească în inimile lor și să le aducă Spiritul unei minți sănătoase. 2 Cor. 4:4.

Pe măsură ce el se dezvoltă în acest Spirit sfânt al înfierii sale, o „creație nouă în Hristos Isus”, prin acțiunea lui, acesta devine din ce în ce mai răbdător, mai compătimitor, mai generos, mai iubitor — mai asemenea lui Dumnezeu. Iar aceste însușiri bune ale caracterului vor afecta nu numai faptele exterioare ale vieții sale, ci și cuvintele și gândurile sale. În măsura în care Spiritul său sfânt dezaprobă o acțiune rușinoasă, necinstită, în aceeași măsură dezaprobă și un cuvânt rușinos sau necinstit în privința unui prieten sau vecin sau dușman; și la fel dezaprobă chiar și cea mai ușoară nedreptate sau neomenie față de vreunii dintre aceștia.

(d) Prin post.

R 2260, col. 2, par. 3:

Postul este destul de potrivit când se face în mod inteligent și din motive corecte, dar este desigur mai rău decât nefolositor când se face ca o formalitate sau ceremonie, sau să fim văzuți de oameni, ca să creadă că suntem sfinți. Postul este în mod special recomandat uneori pentru poporul Domnului, când aceștia constată că le lipsește spiritualitatea și sunt expuși la ispite severe din partea lumii, a cărnii și a diavolului; pentru că prin slăbirea forței fizice și a vitalității, el poate ajuta pe cei viguroși și impulsivi la stăpânire de sine, în toate privințele. Credem că majoritatea creștinilor ar fi ajutați prin post ocazional — o dietă foarte simplă pentru un timp, dacă nu abținere totală. Dar postul, ca să fie văzut și știut de oameni, sau să fie socotit în mintea noastră ca semn al evlaviei, ar fi într-adevăr dăunător și ar duce la mândrie spirituală și la fățărnicie care ar depăși cu mult avantajele lui pentru noi în privința înfrânării de sine.

16. Ce alte haruri foarte importanate vor fi dezvoltate în mod natural prin obținerea unei mari măsuri de stăpânire de sine?

R 2355, col. 2, par. 2:

Această calitate a înfrânării odată obținută, se va manifesta și în blândețe și răbdare. Creștinul care a dezvoltat stpânire de sine va fi unul care va fi foarte răbdător cu greșelile și slăbiciunile fără voie, neintenționate ale altora: va fi gata să restabilească pe cei care se căiesc, aducându-și aminte de sine, ca nu cumva să fie și el ispitit. Apostolul se referă la această înfrânare în toate lucrurile când zice: „Blândețea îmoderația, în trad. englezăș voastră să fie cunoscută de toți oamenii”. Cultivarea acestei moderații din punctul de vedere corect, al dorinței de a fi plăcut Domnului și în deplină armonie cu El, duce la blândețe, compătimire: căci aflând câte sunt propriile sale slăbiciuni, atacuri, dificultăți și dorințe, unul ca acesta are o mare măsură de compătimire față de toată „creația care suspină”. Ca rezultat, această înfrânare va produce blândețe în vorbire, în aspect și în faptă, inspirată de blândețea inimii.

R 2037, col. 1, par. 7:

Această cunoștință, primită într-o inimă bună și onestă, va produce roada sau harul caracterului numit aici „stăpânire de sine” (în versiunea comună „înfrânare”). Cum este declarat în altă parte, „Cel care are această nădejde în el, se curățește”, se controlează, se curăță tot mai mult de aluatul cel vechi. După obținerea acestei stăpâniri de sine și legată de ea, ar veni răbdarea: stăpânirea de sine va învăța necesitatea compătimirii și răbdării față de alții. Această răbdare la rândul ei va duce la, și va dezvolta următorul har menționat, și anume, evlavia — o stare în care iubirea de Dumnezeu se revarsă în inimă, influențând toate gândurile, cuvintele și faptele. Această stare la rândul ei dezvoltă iubirea frățească — o iubire față de toți care sunt frați și tovarăși de jug în cauza dreptății și adevărului, cauza lui Dumnezeu. Și dragostea frățească la rândul ei duce la acea mai largă și mai adâncă experiență numită principalul dintre toate harurile, și anume, iubirea, iubirea pentru Dumnezeu, iubirea pentru frați, iubirea adâncă și curată și adevărată, care nu se gândește la rău, nu se umflă de mândrie și nu se ofensează ușor, se bucură întotdeauna în adevăr și niciodată în nelegiuire, cea mai înaltă realizare în viața actuală; harul tuturor harurilor, care nu se veștejește niciodată și care va fi numai desăvârșit când vom primi noul corp al învierii.

Urmează citatele mai lungi.

R 3144 — „Cunoștința îngâmfă, pe când dragostea zidește” (vezi întrebarea nr. 2):

1 Cor. 8:1-13.

„Așadar, să urmăm lucrurile care duc la pace și cele care duc la zidirea noastră.” Rom. 14:19.

Cam la trei ani și jumătate după ce apostolul Pavel a plecat din Corint, a scris bisericii de acolo prima sa Epistolă către Corinteni, și lecția aceasta a noastră este în legătură cu unul din subiectele importante pe care le conține. Totuși, la adunarea apostolilor ținută la Ierusalim, a fost în mod special recomandat bisericii din Antiohia și tuturor convertiților creștini dintre neamuri „să se ferească de lucrurile jertfite idolilor”. Unii dintre frații din Corint au înțeles că n-ar putea fi nici un păcat să mănânce astfel de carne acolo unde nu le era încălcată conștiința, și au tras concluzia că sfaturile apostolilor nu erau o lege pentru biserică, ci o recomandare, și au continuat să-și folosească libertatea — să mănânce carne jertfită idolilor, gândind, poate, că astfel nu numai își vor arăta libertatea creștină, dar și că nesocoteau cu totul idolii.

Ne va ajuta să compătimim cu ei dacă ne vom aminti că erau zilnic în contact cu vecini păgâni, care îi invitau la sărbătorile, petrecerile, nunțile lor etc., unde în mod sigur erau serviți cu mâncare care fusese jertfită idolilor și de aceea se presupunea că era mai bună. A se abține în asemenea împrejurări, însemna cumva o insultă pentru prietenii lor și excluderea dintre ei. Unii dintre frați au ajuns la ideea că se puteau împărtăși din astfel de mâncare fără nici cea mai mică lezare a conștiinței lor, și în același timp arătau vecinilor păgâni că nu erau înguști și bigoți, ci largi la minte — sau poate să le explice chestiunea zicând: „Dumnezeul vostru nu este nimic, oricum, și nu poate face rău mâncării”.

Apostolul sugerează că majoritatea celor din Biserică au avut astfel de cunoștință care le-a ajutat să discearnă că un chip de lemn sau de piatră, nefiind un dumnezeu, nu putea nici să îmbunătățească nici să dăuneze mâncării în nici un sens sau grad, dar că această cunoștință n-a însemnat în mod necesar o mare creștere în spiritualitate. O foarte mică părticică de săpun va face un balon mare de aer; și tot așa, o cunoștință comparativ mică ar putea face pe cineva tare mândru, fără vreo soliditate a caracterului. El arată, prin urmare, avantajul de a ne măsura prin creșterea în iubire, mai degrabă decât prin creșterea numai în cunoștință — deși, desigur, a fi mare atât în cunoștință cât și în iubire ar fi starea ideală. Aceeși lecție o învață apostolul mai departe (1 Cor. 13:2) spunând: „Chiar dacă aș avea ... toată știința ... și n-aș avea dragoste, nu sunt nimic”. Cunoștința fără iubire ar fi o daună, și a privi altfel ar implica faptul că n-a fost câștigată o cunoștință adevărată; dar, spune apostolul, contrarul acesteia, „dacă cineva iubește pe Dumnezeu, este cunoscut de El” — este familiar cu El. Am putea avea multă cunoștință și totuși să nu-L cunoaștem pe Dumnezeu și să nu fim cunoscuți sau recunoscuți de El; dar nimeni nu poate avea o mare dezvoltare a iubirii adevărate în caracterul său fără să-L cunoască pe Domnul personal și fără să obțină spiritul iubirii prin părtășie cu El. De aceea, obținerea iubirii, desigur, ne va zidi în mod substanțial (evitând umflarea de mândrie), în toate diferitele haruri ale Spiritului, care cuprind: smerenia, blândețea, răbdarea, îndelunga răbdare, cunoștința, înțelepciunea, amabilitatea frățească, cunoștința, înțelepciunea de sus și spiritul unei minți sănătoase.

După ce așază această premisă, apostolul continuă și își zidește argumentul pe ea, și arată că deși este adevărat, cum s-a declarat, că idolul n-ar putea face nici un rău mâncării, totuși la creștini iubirea trebuie să aibă ultimul cuvânt asupra acestei chestiuni. Iubirea, după ce a câștigat cunoștința și libertatea, se va uita în jur să vadă ce efect ar putea avea folosirea libertății asupra altora; și va înțelege că datorită condițiilor care diferă în putere mentală, percepție, facultăți de gândire etc., nu toți pot avea exact același punct de vedere în cunoștință și în aprecierea principiilor. Iubirea, ca atare, ar interzice folosirea cunoștinței și a libertății dacă ar observa că exercitarea lor ar putea să dăuneze altuia.

Este adevărat, există numai un Dumnezeu și de aceea idolii nu sunt nimic ca dumnezei; totuși, aprecierea idolilor ca dumnezei a ajuns să fie atât de înrădăcinată în gândirea multora, încât acestora le-ar fi imposibil să se lipsească de un anumit respect pentru idoli — imposibil să mănânce carne care a fost jertfiă idolilor fără să simtă că într-un sens al cuvântului au făcut rău — au fost contaminați sau lezați de asocierile nesfinte. Acest lucru ar fi adevărat și despre mâncarea jertfită corpurilor cerești venerate ca dumnezei — Soarele, Luna și stelele.

Cunoștința este benefică — „Pentru noi este un singur Dumnezeu, Tatăl”, de unde, sau de la care, în calitate de cauză inițială sau Creator, au venit toate lucrurile, inclusiv noi; și este un singur Domn, Isus Cristos, prin care au fost aduse în existență toate lucrurile, inclusiv noi. Cunoștința care ne face în stare să discernem clar această chestiune va fi desigur de ajutor. Dar unii frați iubiți nu au avut capacitatea să gândească limpede pornind de la această premisă, și sub Legea Iubirii au avut o pretenție de la frații lor mai tari.

Trebuie să ne oprim un moment în analizarea versetului 6, nu fiindcă cuvintele apostolului sunt în vreo măsură neclare, ci fiindcă Adversarul caută continuu să strice Scripturile și să pună în lumină falsă învățăturile lor clare, și astfel să inducă în eroare turma Domnului. Ne referim la învățătura falsă răspândită astăzi, că această declarație, „de la care vin toate”, înseamnă că tot păcatul, toată răutatea etc. din lume vin de la Dumnezeu, sunt lucrarea Lui directă, Îi pot fi atribuite Lui ca autorul sau sursa lor. Desigur nu este altceva decât hulă din partea cuiva care a gustat întâi din Cuvântul cel bun al lui Dumnezeu și a fost făcut părtaș al Spiritului sfânt, ca astfel să-I atribuie lui Dumnezeu diferitele rele care, în toate Scripturile, sunt în mod constant condamnate, și pe care Dumnezeu declară că în cele din urmă — la timpul potrivit — le va nimici! Scripturile sunt clare în declarația lor că „toate lucrările Lui sunt desăvârșite”; că „Dumnezeu nu este un Dumnezeu al neorânduielii”; că „Dumnezeu nu ispitește pe nimeni” și nu este de acord cu nici o sugestie în sensul că se poate face rău ca să urmeze bine (Deut. 32:4; Rom. 3:8; 1 Cor. 14:33; Iac. 1:13; 1 Pet. 3:11). Este în deplin acord cu declarația că „toată lucrarea Sa este desăvârșită”, că, după ce l-a făcut pe Satan o ființă perfectă, după cum a făcut și rasa noastră perfectă, reprezentată în Adam, Dumnezeu n-a împiedicat pe cei creați cu voință liberă să apuce pe calea păcatului și să încalce poruncile Sale. Înțelepciunea și puterea Sa sunt astfel încât în cele din urmă El va scoate o binecuvântare din aceste rele pentru cei care nu sunt în armonie cu ele, dar relele vor fi nimicite, da, „nimicește pe toți cei răi”. Ps. 145:20.

Apostolul continuă în argumentarea sa arătând că nu mâncarea pe care o mâncăm ne face plăcuți lui Dumnezeu, nici abținerea de la vreo anumită mâncare. Relația noastră cu Dumnezeu este aceea a Creației Noi, o relație de inimă; iar binecuvântarea pe care ne-o dă Domnul este aceea de copii nou-concepuți —nu pe linia cărnii, ci pe linia spirituală și a dezvoltării inimii, care va fi desăvârșită în cele din urmă la înviere.

Este adevărat, „pe cine Fiul îl face liber este cu adevărat liber”, și noi toți trebuie să „rămânem tari în libertatea cu care ne-a eliberat Hristos”, dar este adevărat și aceea că trebuie să fim în gardă ca nu cumva să ne folosim libertatea așa încât să poticnim pe alții mai slabi decât noi — nu atât de capabili să-și folosească libertatea lui Cristos în mod discriminatoriu. Libertatea cu care Cristos face liber poate fi privită din două puncte de vedere: dacă ne dă libertate să mâncăm fără reținere, într-un mod în care evreii nu aveau libertatea să mănânce, ea ne dă libertatea și să ne abținem; și oricine are Spiritul lui Cristos și caută să urmeze în urmele Lui, s-a angajat în fața Domnului să-și folosească libertatea, nu în promovarea dorințelor, ambițiilor și poftelor cărnii, ci în sacrificiu de sine, urmând în urmele Învățătorului, căutând să-și dea chiar viața pentru frați — pentru ajutorul lor. Ce diferite sunt aceste moduri de a folosi libertatea! Folosirea ei egoistă va însemna mulțumire de sine, indiferent de interesele altora, folosirea ei iubitoare va îndemna la sacrifciu de sine în interesele altora.

Dar de ce? Ce principiu este implicat, care să oblige pe cineva a cărui conștiință este limpede, să se gândească la conștiința altuia? De ce să nu lase persoana cu o conștiință slabă să se îngrijească de propria sa conștiință, și să mănânce sau să se abțină de a mânca așa cum se simte înclinat? Apostolul explică faptul că aceasta ar fi bine dacă ar fi posibil; dar că persoana cu o minte mai slabă, cu puteri de gândire mai slabe, este posibil să fie mai slabă în toate privințele și ca atare poate fi mai ușor condusă de alții — în căi pe care conștiința sa nu le-ar aproba, din cauza puterilor de judecată mai slabe sau a cunoștinței inferioare. Unul ar putea, fără a-și încălca conștiința, să mănânce carne care a fost jertfită idolilor, sau chiar să stea la masă într-un templu de idoli, fără a-și dăuna conștiinței; dar altul, simțind că un astfel de lucru ar fi greșit, s-ar strădui să urmeze exemplul fratelui său mai tare și astfel ar putea să-și încalce conștiința, ceea ce ar fi un păcat pentru el. Orice încălcare a conștiinței, fie că lucrul în sine ar fi corect sau greșit, este un pas în direcția păcatului voit — este un curs coborâtor, care duce tot mai departe de la comuniunea și părtășia cu Domnul, la încălcarea tot mai mare a conștiinței, și, ca atare, posibil să ducă la Moartea a Doua. Astfel prezintă apostolul chestiunea: „Și astfel, el, care este mai slab, va pieri din cauza acestei cunoștințe a ta, el, fratele pentru care a murit Hristos”.

Întrebarea nu este dacă ar fi păcat să mâncăm din carnea jertfită idolilor, ci dacă ar fi păcat împotriva spiritului iubirii, a legii noii creații, să facem ceva ce în mod rațional s-ar dovedi o cauză de poticnire pentru fratele nostru — nu numai pentru frații în Cristos, Biserica, ci chiar pentru unul dintre semenii noștri după trup — căci Cristos a murit pentru păcatele întregii lumi. Este o crimă foarte serioasă împotriva legii iubirii și împotriva poruncii Domnului să facem ca unul dintre frații Lui să se poticnească (Rom. 14:13, 21; Mat. 18:6), dar ar fi de asemenea o crimă în ochii Lui dacă am poticni pe alții — dacă i-am împiedica să ne devină frați și să fie în casa credinței. Ca atare, este clar că deși cunoștința ar putea îndepărta toate interdicțiile din conștiința noastră și toate restrângerile libertății noastre, totuși iubirea trebuie să vină și să aprobe libertatea, înainte de a o putea exercita. Iubirea pune o poruncă fermă asupra noastră, zicând: Să iubești pe Domnul cu toată inima ta și pe aproapele tău ca pe tine însuși. Prin urmare iubirea, nu cunoștința, nu libertatea, trebuie să decidă în final fiecare chestiune.

Să luăm poziție alături de Domnul și să hotărâm că, departe de a ne folosi libertățile în vreun mod care ar putea dăuna altora, vom refuza să le folosim; și mai degrabă le vom sacrifica pentru beneficiul altora — întocmai cum Învățătorul nostru, ca Răscumpărător al nostru, a dat tot ce a avut. Să adoptăm cuvintele apostolului, din ultimul verset al acestei lecții, și să hotărâm o dată pentru totdeauna că n-am face nimic ce ar dăuna unui frate — n-am exercita nici o libertate a noastră, oricât de rațională în ea însăși, care ar produce daună fratelui nostru; vom renunța la ea în folosul lui; o vom sacrifica; în acea măsură, de dragul lui, ne vom da viața pentru el.

Ocazional există poate un pericol de aplicare greșită a acestui principiu; ca de pildă, duhoborii (o sectă creștină disidentă care și-a avut începutul în Rusia în sec. 18 — n. t.) ne-ar putea spune: Noi vedem că este greșit să mâncăm carne de orice fel și este greșit să folosim piei de animale pentru a face pantofi, și voi trebuie să aveți grijă de conștiința noastră slabă în această chestiune și să nu mâncați carne sau să nu purtați pantofi. Noi răspundem că aceasta nu este o chestiune asemănătoare cu aceea pe care a explicat-o apotolul, în care noi să renunțăm la libertățile noastre. Dimpotrivă, Cuvântul Domnului și obiceiurile din societate sunt opuse acestor oameni dezorientați, și a ceda la dezechilibrul lor mental în această chestiune ar însemna să-i ajutăm în direcția greșită. Faptul că noi ne-am abține de la a consuma carne sau a purta pantofi de piele, în nici un sens al cuvântului nu i-ar ajuta să obțină vederi mai bune; nici faptul că noi mâncăm carne sau purtăm articole din piele nu ar avea nimic de-a face cu conștiința lor, în nici un sens al cuvântului. Alți frați au antipatie față de folosirea instrumentelor muzicale în adorarea lui Dumnezeu, tot așa cum au fost unii care au obiectat la locurile de adunare încălzite și echipate cu scaune confortabile. Aceștia ar putea uneori abuza de argumentul apostolului, pretinzând că libertățile fraților le-ar leza conștiința și că astfel de libertăți să fie limitate în interesul lor. Răspunsul nostru pentru ei trebuie de asemenea să fie acela că ei aplică greșit argumentul apostolului: el nu vrea să spună că poporul Domnului trebuie să-și favorizeze unii altora mofturile, în așa mod încât să fie spre dauna generală a Bisericii. Superstițiile nu trebuie să fie încurajate în Biserică, nici avantajele și libertățile spirituale nu trebuie să fie sacrificate pentru ei. Totuși, iubirea trebuie să aibă întotdeauna voce în toate afacerile poporului Domnului; și chiar cele care ar fi impuse în mod greșit asupra fraților datorită slăbiciunii, să fie tratate cu iubire și obiecțiile lor etc. să fie discutate. Ei trebuie să vadă că au deplină libertate să facă orice le cere Domnul, reținându-se de la orice pare a fi rău, și că fraților lor trebuie să li se acorde aceleași privilegii. Dacă ei nu pot cânta, în bună conștiință, cu instrumente muzicale sau cu vocea, să stea în tăcere, sau să cânte acasă. A lăuda pe Domnul cu instrumente este o chestiune foarte diferită de aceea de a mânca într-un templu de idoli.

O chestiune cumva asemănătoare acesteia, asupra căreia a hotărât apostolul, se poate ridica astăzi în privința frecventării adorării publice în bisericile nominale, protestante și catolice — inclusiv a caracterului potrivit al împărtășirii din „sacrament” sau „liturghie”. În această chestiune fiecare are libertate personală; fiecare să fie pe deplin convins în mintea sa și să urmeze îndrumarea propriei sale conștiințe. După judecata noastră, ar fi o ofensă mult mai serioasă a te împărtăși din liturghie în serviciile Bisericilor Romano-catolică, Greco-catolică sau Sacerdotală Episcopală, decât să stai într-un templu de idoli și să te împărtășești din mâncarea jertfită idolilor; fiindcă Liturghia este în mod special o urâciune înaintea Domnului (Evr. 7:25; 10:14). În privința participării la Cina Domnului, cum este respectată de majoritatea protestanților: noi n-am putea vedea nici un rău în aceasta — cei care participă ar putea să respecte și să adore pe Dumnezeu în mod inteligent, chiar dacă își dau seama de caracterul nepotrivit, după Scripturi, al unei asemenea celebrări. Gândim că o participare regulată la serviciile Babilonului și la interpretarea lui greșită a Cinei Domnului ar fi neplăcută Domnului — dăunătoare progresului nostru spiritual, și de asemenea periculoasă pentru poticnirea unora mai slabi în discernământul lor. De aceea, sfatul nostru ar fi ca, pe de o parte să nu simțim astfel de restricție încât să ne fie teamă să intrăm într-o clădire a bisericii nominale ca să ascultăm un serviciu acolo, iar pe de altă parte să nu părem că ne dăm consimțământul la erorile lor prin frecventare și participare regulată — cu excepția acelor adunări care ne-ar permite o ocazie deplină pentru prezentarea adevărului.

Altă ilustrație a acestui principiu în timpurile noastre se află în chestiunea băuturilor spirtoase. Nu este nici o discuție că e greșit ca cineva să se îmbete — să-și piardă simțirea, și pe lângă aceasta să se pună în situația de a putea dăuna altora și desigur să dezonoreze pe Creatorul său. Problema libertății vine numai în privința folosirii băuturilor în astfel de mod încât să nu aducă dezonoare lui Dumnezeu și nici daună pentru noi sau pentru aproapele nostru. Toți recunosc faptul că băuturile îmbătătoare sunt o ispită pentru lume în general, și sugestia noastră pentru frații care simt că ei au putere deplină de a se înfrâna în folosirea băuturilor, este ca ei să aplice argumentul apostolului din această lecție, și să hotărască dacă n-ar putea onora mai bine pe Domnul și ajuta pe cei care sunt mai slabi decât ei, folosindu-și libertatea în direcția abținerii totale — a sacrificării drepturilor — mai degrabă decât a o folosi în direcția moderației în băutură.

În măsura în care putem noi discerne, beția este unul din cele mai groaznice rele care biciuiesc rasa noastră în prezent. Mulți sunt atât de slabi prin cădere, prin ereditate, încât sunt cu totul incapabili să se împotrivească stăpânirii băuturilor îmbătătoare, dacă odată au cedat la ele. Este oare prea mult să se ceară de la cei care și-au consacrat viața Domnului, dreptății și binecuvântării altora, să se lepede de sine în această chestiune, și astfel să-și depună unele libertăți și privilegii în interesul fraților și în interesul lumii în general?

Argumente asemănătoare ar putea fi aduse și în privința folosirii tutunului, a cărților de joc și a diferitelor mijloace pe care le folosește Adversarul să ademenească omenirea la păcat. Argumentul sănătos, să observăm, este cel al iubirii. În măsura în care creștem în harurile Domnului, în spiritul Său de iubire, vom fi bucuroși, nu numai să îndepărtăm orice murdărie a cărnii pentru noi înșine, și să fim mai mult asemenea Domnului, ci și, la îndemnul iubirii, vom dori să îndepărtăm de la noi orice ar putea avea o influență rea asupra altora, oricare am putea noi considera că sunt libertățile noastre în privința lor.

Textul nostru de bază este la loc aici — el apelează la toți cei care au devenit creaturi noi în Cristos Isus. „Așadar, să urmărim lucrurile care duc la pace” — pentru binecuvântarea altora și pentru binecuvântarea și zidirea noastră ca noi creaturi în Cristos, membri ai corpului Său.

Vol. VI, pag. 289, până la pag. 292 — „Disciplina în ecclesie” (vezi întrebarea nr. 11):

Administrarea disciplinei nu ține numai de funcția bătrânilor, ci a întregii Biserici. Dacă unul pare să fie în eroare sau în păcat, presupusa lui greșeală trebuie să-i fie arătată numai de către cel care a fost lezat sau de către primul care a descoperit greșeala. Dacă cel mustrat nu-și dovedește nevinovăția și continuă în eroare sau păcat, atunci să li se ceară la doi sau trei frați fără idei preconcepute să asculte problema și să sfătuiască pe cei în dispută. (Pot să fie sau să nu fie bătrâni, dar funcția lor n-ar aduce nici o forță sau autoritate în cazul respectiv decât dacă judecata lor ar fi mai matură și influența lor cu atât mai puternică.) În cazul în care comitetul ar decide în unanimitate pentru una dintre părți, cealaltă parte să accepte și chestiunea să se sfârșească total — corectarea sau repararea fiind făcută prompt, pe cât posibil. Dacă unul dintre cei inițial în dispută mai persistă în calea sa greșită, cel care a făcut acuzația inițială sau unul dintre cei chemați în comitet, sau preferabil toți aceștia împreună își pot exercita atunci (dar nu mai devreme) privilegiul de a aduce chestiunea în fața Ecclesiei, corpul, Biserica. Astfel este evident că Bătrânii n-ar fi în nici un sens judecători ai membrilor — audierea și judecata ar fi lăsată pentru corpul local, pentru Biserică.

Cei doi pași preliminari (menționați mai sus) fiind făcuți, faptele fiind adeverite bătrânilor, ar fi de datoria lor să convoace o adunare generală a Ecclesiei, sau a corpului consacrat, ca o curte cu juri — pentru a audia cazul în toate amănuntele lui, și în numele Capului și în reverență față de El să ia o decizie. Iar chestiunea să fie atât de clară și cel condamnat să primească un tratament atât de generos, încât decizia să fie unanimă sau aproape unanimă. În acest fel pacea și unitatea corpului (Ecclesiei) ar fi păstrate. Căința este posibilă chiar până în momentul condamnării de către Biserică. Ba mai mult, însuși obiectivul fiecărui pas al acestor demersuri este asigurarea căinței și reformării — pentru a-l recupera pe încălcător; obiectivul nu este deloc pedepsirea lui. Pedepsirea nu este pentru noi, ci pentru Dumnezeu. „Răzbunarea este a Mea. Eu voi răsplăti, zice Domnul” (Rom. 12:19). Dacă cel care a greșit se căiește la vreunul din pașii demersului, aceasta trebuie să fie o pricină de mulțumire și bucurie pentru toți câți posedă Spiritul Domnului, și numai aceștia sunt membri ai corpului Său. Rom. 8:9.

De fapt, chiar dacă încălcătorul refuză să asculte decizia (să se supună) întregii Biserici, nu trebuie să i se administreze nici o pedeapsă, sau nu trebuie nici măcar să se încerce. Ce trebuie făcut atunci? Pur și simplu Biserica trebuie să-i retragă părtășia și toate semnele sau manifestările de legătură frățească. De atunci încolo încălcătorul trebuie tratat „ca un păgân și ca un vameș”. Mat. 18:17.

În cursul acestor demersuri, greșelile sau eșecurile încălcătorului nu trebuie dezvăluite public — scandalizându-l pe el, Biserica și pe Domnul, Capul Bisericii. Nu trebuie să se vorbească aspru despre el nici chiar după separare, întocmai cum noi nu trebuie să dojenim sau să blamăm pe păgâni și pe vameși, ci să „nu vorbim de rău pe nimeni” și să „facem bine la toți” (Tit 3:2; Gal. 6:10). Iubirea este calitatea care insistă asupra celei mai stricte ascultări de aceste ultime două cerințe față de „toți” oamenii: cu cât mai mult va insista iubirea ca un „frate”, un membru confrate din Ecclesie, corpul lui Cristos, nu numai să nu fie lezat prin declarații false sau deformate, ci, pe lângă aceasta, slăbiciunile, gafele sau păcatele lui să fie acoperite cu grijă nu numai față de lumea necompătimitoare, ci și față de „casa credinței” și chiar față de Biserică — până când ultimul pas, de „a spune Bisericii”, s-ar găsi că este absolut necesar. La fiecare pas spiritul iubirii va spera că cel care greșește lucrează sub unele înțelegeri greșite și se va ruga pentru înțelepciune și har ca să întoarcă pe păcătos de la eroarea căii lui și astfel (dacă este posibil) să salveze un suflet de la moarte. Iac. 5:20.

O, de ar locui Spiritul sfânt, spiritul iubirii, în fiecare membru al Ecclesiei atât de abundent încât să producă durere când aude o poveste defăimătoare despre cineva, și în special despre un membru-tovarăș! Acest lucru ar elimina imediat jumătate din frecușuri sau chiar mai mult. Și nici urmarea procedurii de mai sus, schițată de Domnul nostru, n-ar duce la judecăți frecvente în Biserică: mai degrabă, în timp ce s-ar îndepărta motivul animozităților, s-ar insufla un respect pentru judecata Bisericii ca fiind judecata Domnului, iar vocea Bisericii ar fi auzită și ar fi în consecință respectată. Mai mult, dacă ordinea și iubirea ar predomina astfel, putem fi siguri că fiecare ar căuta pe cât posibil „să-și vadă de treburile sale” și să nu încerce să-și mustre fratele sau să-l corecteze, sau să ducă problema în fața unui comitet sau în fața Bisericii, decât dacă problema ar avea destulă importanță în ceea ce-l privește pe el, Biserica sau Adevărul.

Fără îndoială, majoritatea tulburărilor în Biserică (precum și în societate și în familie) apar nu dintr-o dorință de a face rău, nici chiar dintr-un rău comis neintenționat, ci din neînțelegeri și din interpretări cel puțin parțial greșite ale intențiilor și motivelor. Limba este făcătorul-de-rele general, și de aceea face parte din spiritul minții sănătoase a pune pază atât buzelor cât și inimii, din care ies sentimentele lipsite de generozitate care, fiind exprimate de buze, aprind focul patimilor rele și adesea rănesc pe mulți. Noua Creație — Biserica — are instrucțiuni stricte de la Domnul și Capul ei asupra acestui subiect important. Spiritul Lui de iubire trebuie să-i umple atunci când merg singuri, în particular, la persoana care a făcut dauna, fără să comunice sau să discute înainte cu cineva. Ei merg nu pentru a-l face pe el (sau pe ea) să se rușineze de conduita lui, nici să-l dojenească sau să-l pedepsească altfel, ci să obțină o încetare a răului și dacă este posibil o reparare pentru lezarea deja făcută. A le spune altora despre rău, la început sau după aceea, este crud, neiubitor — contrar Cuvântului și Spiritului Capului nostru. Problema nu trebuie să fie spusă nici măcar pentru a cere sfat: noi avem sfatul Domnului și trebuie să-l urmăm. Dacă este un caz deosebit, să se ceară sfatul celui mai înțelept dintre bătrâni în legătură cu un caz ipotetic, așa încât să nu se dezvăluie adevăratul necaz și adevăratul vinovat.

Dacă tulburarea nu este serioasă, problema ar trebui să se oprească după ce s-a apelat personal la cel care a comis greșeala, fie că acesta ascultă, fie că refuză să asculte — să cedeze. Dar dacă este considerat necesar al doilea pas, nu trebuie să se dea nici o explicație despre necaz celor cărora li se cere să discute, până când se întâlnesc în prezența acuzatorului și a acuzatului. Astfel „vorbirea” defăimătoare va fi evitată și comitetul de frați va veni nepărtinitor și va putea cu atât mai bine sfătui cu înțelepciune ambele părți; căci necazul ar putea fi de ambele părți, sau poate cu totul de partea acuzatorului. În tot cazul, acuzatul va fi impresionat de astfel de tratament corect și va fi mult mai posibil să cedeze în fața acestor sfătuitori dacă și lor li se va părea greșit cursul lui. Dar, fie că acela pe care comitetul îl consideră că este în eroare va ceda fie că nu, toată chestiunea rămâne încă strict privată și nu trebuie să se facă nici o menționare a ei nimănui, până când, dacă se crede că este suficient de importantă, se aduce în fața Bisericii și se face o examinare finală. Atunci pentru prima dată aceasta devine o chestiune comună numai pentru sfinți, și în măsura în care sunt sfinți nu vor dori să spună nimănui mai mult decât este necesar în privința slăbiciunilor sau păcatelor cuiva.

În privința împlinirii celor găsite de curtea Bisericii, chestiunea rămâne pe seama fiecărui individ; prin urmare, fiecare trebuie să discearnă pentru sine dreptatea deciziei. Pedeapsa retragerii părtășiei este destinată a fi o corectare în dreptate și este prescrisă de Domnul. Este spre a servi ca protecție pentru Biserică, spre a-i separa pe cei care umblă în neorânduială, nu după spiritul iubirii. Aceasta nu trebuie considerată o separare continuă, ci numai până când cel mustrat va recunoaște greșeala și o va repara în măsura capacității sale.