A ne face prieteni cu ajutorul bogățiilor nedrepte

„Și Eu vă zic: «Faceți-vă prieteni cu ajutorul bogățiilor nedrepte, pentru ca atunci când veți termina cu toate, să fiți primiți în corturile veșnice».” Luca 16:9.

R5749 W. T. 15 august 1915 (pag. 250-251)

Moștenirea aleasă a lui Dumnezeu a fost poporul evreu. Sub Legământul Mozaic erau anumiți membri ai acestei națiuni care erau reprezentanții lui Dumnezeu și ai poporului Israel. De aceea Isus le-a putut spune ucenicilor Săi: „Cărturarii și fariseii stau pe scaunul lui Moise. Deci toate câte vă spun ei, păziți-le și faceți-le, dar după faptele lor să nu faceți! Căci ei zic și nu fac” (Mat. 23:2, 3). Dumnezeu le încredințase aceste responsabilități, binecuvântări, privilegii și cunoștință specială, iar poporul era mai mult sau mai puțin dependent de ei; și ei erau nedrepți în procedurile lor cu oamenii.

Prin Fiul Său, Domnul le-a trimis vorbă acestor cărturari și farisei că vor fi îndepărtați din funcția de administratori. Ei ajunseseră să înțeleagă într-un mod general că începea o Nouă Dispensație — Veacul Evanghelic. Ioan Botezătorul, înainte-mergătorul lui Cristos, vestise de asemenea că Împărăția cerurilor era aproape. Acum Isus dă o pildă, care explică motivul căii pe care aceste clase trebuiau s-o apuce. El presupune cazul unui admi-nistrator nedrept care a fost chemat de stăpânul lui să facă o dare de seamă a socotelilor, deoarece funcția lui de administrator era aproape de sfârșit.

Când a fost anunțat că concedierea lui era aproape, acest administrator a încercat să și-i facă prieteni pe toți cei care-i erau datori stăpânului său. Nu contează cât de nedrept fusese acest administrator cu acești datornici înainte, acum el le-a redus plățile, după cum avea dreptul s-o facă. În vechime un administrator avea dreptul să încheie contracte etc. pentru stăpânul său. Așa că acest administrator a redus datoriile și și-a făcut prieteni din acești oameni. Comentând asupra comportamentului său, Domnul nostru a spus că acesta a fost un procedeu foarte înțelept din partea administratorului, pentru că astfel el intra în grațiile celor care-l puteau ajuta. În timp ce Domnul nostru a lăudat acest comportament ca fiind înțelepciune pământească bună, El n-a lăudat nedreptatea administratorului, ci iscusința lui în adoptarea unei tactici care să câștige favoarea și prietenia celor pe care înainte îi tratase nedrept.

Aplicate la timpul Său, cuvintele Învățătorului nostru ar învăța că fariseii și cărturarii ar fi trebuit să caute să câștige iubirea și recunoștința fraților lor evrei. Dacă ar fi încercat să facă poporul fericit și mulțumit, poate le-ar fi mers mai bine după aceea. Dar ei n-au făcut aceasta; și când marele timp de necaz a venit asupra națiunii, în anul 70 d. Cr., acești conducători religioși au fost în fruntea celor care au plâns și au suferit în necaz. Ei nu fuseseră atât de înțelepți ca administratorul nedrept.

((469))

Responsabilitatea noastră personală ca administratori ai lui Dumnezeu

Apoi Domnul nostru a aplicat această pildă la ucenicii Săi și le-a dat o învățătură. „Și Eu vă zic” asemenea și vouă. Aplicarea pildei la urmașii Lui este oarecum diferită de aplicarea ei la cărturari și farisei. „Și Eu vă zic: «Faceți-vă prieteni cu ajutorul bogățiilor nedrepte»”. Cu alte cuvinte, poporul Domnului este sfătuit aici să folosească orice ar avea din bogățiile nedrepte pentru a face cât mai mult bine posibil, pentru a binecuvânta și a ajuta pe alții, și astfel ei își vor face prieteni recunoscători, apreciativi.

Aceasta nu înseamnă că faptele noastre bune și folosirea oricăror mijloace pe care ni le-a dat Domnul trebuie să fie cu scopul de a aduce laudă și avantaje materiale pentru noi înșine, ci cu scopul de a face un serviciu real în binecuvântarea altora în direcțiile stabilite în Scripturi. Astfel copiii Domnului se fac într-adevăr vrednici și plăcuți lui Dumnezeu. Gândim că acesta este un plan bun de urmat acum. Învățătorul a declarat că fiii acestei lumi sunt în general mai înțelepți decât fiii luminii în recunoașterea a ceea ce este pentru interesele lor cele mai bune.

Timpul de necaz ilustrat prin Revoluția Franceză

Puterile eclesiastice de astăzi pretind că stau în scaunul lui Cristos. Masele de oameni nu cunosc nimic mai bun decât ce le spun conducătorii lor religioși. Acum că acești Doctori în Lege văd actuala Dispensație apropiindu-se de sfârșit, ei ar trebui să caute să-și corecteze greșelile din trecut în procedurile cu turmele lor, ar trebui să caute să facă ceva reparare pentru toate abaterile lor trecute. Ei au ascuns într-o măsură mai mare sau mai mică „cheia cunoștinței” (Luca 11:52), într-o măsură mai mare sau mai mică s-au impus pe seama superstițiilor poporului și au luat banii oamenilor sub pretenții false. Ei ar trebui să caute acum să îndrepte toate acestea pe cât este posibil, spunând oamenilor adevărul. Ei ar trebui să se salveze de violența căderii care vine peste ei. Dacă ar face astfel, n-ar cădea atât de greu când vine marele dezastru. Dar împotrivindu-se tot mai mult intereselor poporului, ei își măresc propria suferință din viitorul apropiat, după cum indică Scripturile.

Să nu fim surprinși dacă preoții și slujitorii bisericilor vor suferi mai multă nenorocire decât poporul în marele timp de necaz care se apropie; din cauză că ei au indus în eroare pe oameni. Preoții catolici au suferit îngrozitor în timpul Revoluției Franceze, care a fost o imagine la o scară mică a marelui cataclism care se apropie. Se face referire la Revoluța Franceză, după cum înțelegem noi, în Apocalipsa 12:15, 16. Vezi de asemenea STUDII ÎN SCRIPTURI, Vol. 3, pag. 50-54 și pag. 64-69.(în ediția prezentă în limba română pag. 35-40 și 50-56 — n. t.) Credem că clerul și conducătorii bisericii nominale vor suferi mai ales în răsturnarea universală a Ordinii Prezente care este aproape — unii dintre ei pentru că s-au împotrivit în mod activ Adevărului; unii pentru că s-au dat drept reprezentanți ai adevărului, ai iluminării și ai libertăților oamenilor, neluând de fapt poziție pentru adevărul pe care l-au recunoscut — păstrând tăcere asupra lui de dragul politicii. Ei n-au reușit să conserve interesele pe care pretindeau a le servi.

Aplicarea pildei la sfinți

Aplicând cuvintele lui Isus la noi, ele par să învețe că în oricare măsură posedăm bogății nedrepte, bunuri lumești, ar trebui să fim înclinați să fim darnici, mai degrabă decât zgârciți, potrivit măsurii posibilității noastre. Noi înțelegem că Domnul ne arată aici că noi ca urmași ai Săi avem mai multe sau mai puține mijloace, ocazii, influență etc., și că ar trebui să folosim acești talanți pe care El ni i-a dat în promovarea Cauzei Sale. Iar dacă în prezentările noastre ale Adevărului am putea întâmpina o anumită măsură de învinuire, ar trebui mai degrabă să lăsăm chestiunea să treacă neobservată și să căutăm a fi generoși, pe cât este compatibil cu corectitudinea față de Domnul și cu spiritul Cuvântului Său.

Învățătorul adaugă: „pentru ca atunci când veți termina cu toate, să fiți primiți în corturile veșnice”. Cei care ne-ar putea primi în corturile veșnice sunt numai Domnul și îngerii Săi. El a promis că-i va primi pe toți credincioșii Săi. Folosirea de către noi a bogățiilor nedrepte, sacrificarea intereselor pământești, care ar putea în unele cazuri să ne aducă binecuvântări de la oameni, în cele din urmă ne vor aduce cu siguranță binecuvântarea cea mai înaltă de la Domnul, după cum este promis. Când vom termina cu toate va fi când vom ajunge la sfârșitul căii noastre de sacrificiu. Toți cei din poporul Domnului trebuie să moară — aceasta este ținta consacrării lor; este o jertfă chiar până la moarte. Dacă sunt din această clasă care-și fac prieteni cu, sau din, sau prin bogățiile nedrepte, dacă ei jertfesc aceste lucruri pământești, atunci când vor termina cu toate, când vor muri, când își vor termina cursul, vor fi primiți în corturile veșnice — locul pregătit pentru clasa credincioasă a celor „mai mult decât învingători”, o „casă veșnică, nefăcută de mână”.

N-am aplica cuvântul „ei” (în limba engleză, „ei vă vor primi în corturile veșnice” — n. t.) în mod necesar la cei pe care ni i-am făcut prieteni. Dumnezeu este Prietenul nostru, dacă noi ca și copii ai Săi trăim o viață de sacrificiu de sine și ignorăm folosirea egoistă a bogățiilor pământești, în favoarea serviciului pentru Domnul. Atunci prietenii noștri, cei care ne vor primi când vom termina cu toate, nu vor fi numai aceia sau în mod necesar aceia care au beneficiat de sacrificiile noastre, ci vor fi în special aceia de dincolo de văl — Tatăl, Domnul Isus, sfinții glorificați și toți sfinții îngeri. Fericită speranță!