VIAȚA PROMISĂ BISERICII

„Și făgăduința pe care El ne-a făcut-o este aceasta: viața veșnică.” 1 Ioan 2:25.

R5608 W.T. 1 ianuarie 1915 (pag. 12-13)

Din punctul de vedere al gândirii creștine în general, cuvintele din textul nostru n-ar avea nici un sens, fiindcă marea majoritate a oamenilor cred că stările veșnice sunt impuse întregii omeniri din momentul nașterii și că toți trebuie să trăiască veșnic undeva. Prin urmare, ei argumentează că oricine nu merită Cerul, trebuie să meargă la moarte într-un Iad de chin veșnic. Această concluzie eronată se bazează pe presupunerea că fiecare ființă umană posedă viață veșnică și nu se poate scăpa de ea în nici un caz, chiar dacă ar încerca. Noi ne-am născut, declară ei, cu o natură nemuritoare, și oricine vine în existență trebuie să continue să trăiască undeva toată eternitatea.

Însă Scripturile învață contrariul. Ele declară că nimeni nu poate avea viață decât dacă i-o dă Dumnezeu. Când Dumnezeu l-a creat pe om, El le-a dat primilor noștri părinți perfecțiunea vieții și organismului. Apoi i-a informat că puteau avea veșnic acea viață dacă ascultau de Legile Sale; dar dacă erau neascultători, punea asupra lor pedeapsa păcatului — moartea; că imediat ce păcătuiau, va fi pusă în aplicare sentința sau blestemul morții — „Vei muri negreșit”. Ei n-au ascultat și pedeapsa a venit peste ei.

După nouă sute treizeci de ani de proces de moarte, Adam a fost mort. În toată acea perioadă pedeapsa a venit treptat peste el. Murea zilnic, până când în final a încetat să mai respire. Vedem că copiii lui n-au putut avea parte de viața lui perfectă, căci el o pierduse înainte ca vreunul dintre ei să vină în lume. Astfel lumea a fost formată diform în păcat și nelegiuire — o rasă pe calea morții.

Nici o viață decât prin Cristos

Scripturile ne spun că n-ar fi fost nici o viață viitoare pentru familia umană, dacă n-ar fi fost pregătirea lui Dumnezeu în Cristos. „Atât de mult a iubit Dumnezeu lumea, că a dat pe singurul Său Fiu, pentru ca oricine crede în El să nu piară” — să nu-și piardă viața de tot. Chiar înainte ca Dumnezeu să scoată afară pe primii noștri părinți din Eden, El a promis că în cele din urmă va fi un Răscumpărător. Cândva în viitor sămânța femeii va zdrobi capul șarpelui.

Deși moartea a domnit de la Adam la Moise, totuși omenirii i-a fost oferită o speranță că într-o zi blestemul va fi ridicat. Această speranță a fost transmisă prin familia lui Set, apoi prin familia lui Noe, iar mai târziu prin Avraam și prin urmașii lui, copiii lui Israel. Această speranță a fost numai o sugestie; n-a fost făcută nici o revelație clară în privința scopurilor lui Dumnezeu. Este adevărat, prorocul Enoh, al șaptelea de la Adam prin spița lui Set, prorocise, „Iată, Domnul a venit în mijlocul zecilor de mii de sfinți ai Săi, ca să facă judecată împotriva tuturor”, și astfel a dat de înțeles că într-o zi va fi stabilită dreptatea pe pământ. Chiar și Făgăduința făcută lui Avraam „Toate familiile pământului vor fi binecuvântate în sămânța ta”, n-a fost o declarație clară, hotărâtă, de viață veșnică, deși ea implica o înviere din morți.

Când israeliții au aflat că nu puteau obține viață veșnică prin ținerea Legii lui Dumnezeu, Domnul a promis că le va trimite un Eliberator, care le va îndepărta inima de piatră și va face cu ei un Nou Legământ. Experiența lor sub Legământul Legii i-a învățat că nimic din ce puteau face ei nu-i va elibera din puterea Păcatului și Morții. Mesia va fi Eliberatorul lor. Rom. 11:26.

Semnificația învățăturilor lui Isus

Când a venit Isus, El a adus cuvintele vieții eterne, vieții veșnice. Cum spune Sf. Pavel: Isus Cristos „a adus la lumină viața și neputrezirea prin Evanghelie”” (2 Tim. 1:10). Faptul că Mântuitorul nostru a adus acestea la lumină demonstrează că ele n-au fost văzute înainte. Deși o aluzie la planul lui Dumnezeu îi fusese dată lui Avraam, totuși toate păreau contrare acesteia. Pedeapsa cu moartea pe care Dumnezeu o pronunțase în Eden părea să ((713)) excludă orice speranță de viață veșnică. Deși Dumnezeu declarase mai mult sau mai puțin vag că într-o zi va elibera omenirea de blestemul păcatului și morții, nimeni nu putea spune cum era posibil aceasta — cum putea Dumnezeu suspenda pedeapsa morții și totuși să fie drept.

Dar când a venit Isus, El a adus la lumină întreg acest subiect. El a arătat că lucrarea Sa răscumpărătoare, pregătită prin aranjamentul îndurător al lui Dumnezeu, va da în cele din urmă viață veșnică tuturor celor care o vor accepta pe baza condițiilor divine. El a adus la lumină și nemurirea. El a descoperit faptul că Dumnezeu intenționează nu numai să dea omenirii viață veșnică, ci și să dea urmașilor credincioși în urmele lui Isus un fel de viață mai înalt — nemurirea. Astfel a fost prezentat un gând nou — unul nevisat înainte.

Declarațiile Domnului nostru în privința vieții veșnice și a nemuririi nu sunt atât de clare ca și declarațiile făcute de apostolii Săi. Ne amintim că acestor apostoli li s-a promis că vor fi în mod special îndrumați în rostirile lor. Orice vor lega pe pământ, va fi legat și va fi obligatoriu în ochii lui Dumnezeu, și orice vor dezelega, nu va fi considerat legat în ochii lui Dumnezeu. Dar în ceea ce a spus Domnul nostru Isus exista o bază pentru tot ceea ce au spus și au făcut apostolii.

A existat un motiv pentru care Isus n-a specificat clar lucrurile în privința Lui Însuși. Acesta a fost declarat când le-a spus ucenicilor: „Mai am să vă spun încă multe lucruri, dar acum nu le puteți purta”. Să fi încercat să le spună totul despre slava, cinstea și nemurirea la care era chemată Biserica, ar fi însemnat să le dea mai mult decât puteau purta. Omul natural nu poate primi lucrurile Spiritului lui Dumnezeu — lucrurile adânci. De aceea a fost mai bine ca Domnul nostru să lase acele subiecte spirituale adânci. După Cincizecime concepuții de spirit au fost capabili să înțeleagă. Ioan 16:12-14.

Speranță pentru lume

Tot conținutul învățăturilor lui Isus a fost viața veșnică. El venise tocmai cu scopul să-Și dea viața ca Răscumpărare pentru mulți, pentru ca oamenilor să li se poată reda favoarea de care s-au bucurat inițial. Scripturile nu învață nicăieri că toți au viață inerentă; dimpotrivă ele învață tocmai contrariul. „Cine are pe Fiul are viața; cine n-ar pe Fiul lui Dumnezeu n-are viața.” „Cine crede în Fiul are viața veșnică; dar cine n-ascultă de Fiul nu va vedea viața, ci mânia lui Dumnezeu rămâne peste el.”

Înțelegem că Făgăduința menționată în textul nostru se referă în mod deosebit la Mesajul adus de Domnul nostru Isus: „O mântuire așa de mare, care, începând să fie vestită de Domnul, ne-a fost adeverită de cei care au auzit-o” (Evr. 2:3). Când a venit Isus, El a aruncat lumină asupra întregului subiect al planului lui Dumnezeu pentru mântuirea omului din păcat și moarte. El a arătat că va fi o înviere a morților, atât a celor drepți, cât și a celor nedrepți — a celor într-o stare îndreptățită și a celor neîndreptățiți. El îi va învia în Ziua de pe urmă, la începutul marii Zile a șaptea de o mie de ani, în timpul căreia Împărăția Sa Mesianică va predomina și binecuvântarea va fi în toată lumea. În calitate de Sămânță a lui Avraam de mult promisă, El și Biserica Sa vor binecuvânta toate familiile pământului.

Privilegiile speciale ale bisericii

Textul nostru se referă numai la o anumită clasă. Nu include lumea. „Făgăduința pe care El ne-a făcut-o este aceasta” (1 Ioan 2:25). Făgăduința este acum pentru Biserică și numai pentru ea. Toate făgăduințele pentru lume sunt făcute pe principii generale. Toată lumea va fi binecuvântată, iar binecuvântarea pe care o va primi este o ocazie de a câștiga viață veșnică. Dumnezeu a făcut totul dependent de Fiul. „Cel care are pe Fiul are viața” — nimeni altcineva. Astfel că numai cei care cred pot avea viață acum — și aceștia nu în sensul complet — numai începutul acelei vieți care va fi desăvârșită la înviere. Lumea n-are viață în ea și nu poate avea, decât sub aranjamentele lui Dumnezeu.

Cei care vin acum la Cristos sunt Biserica, clasa Mireasă, și sunt o clasă privilegiată în mod special. Ei intră în viața care este nepieritoare. Dar există o făgăduință pentru lume, și numai cei care cred știu despre această pregătire pentru omenire. Toți vor avea ocazia să obțină viață veșnică. Dumnezeu a pregătit o Zi de încercare, o Zi de Judecată, pentru a demonstra dacă, atunci când omenirea va fi fost adusă la cunoștința Adevărului, oamenii vor accepta condițiile Lui și vor obține astfel viață veșnică.

Domnul va face posibil pentru lume să câștige viață veșnică pe plan uman, întocmai cum El face acum posibil pentru Biserică să obțină viață pe plan divin. Ceea ce trebuie să facă deci poporul consacrat al lui Dumnezeu este să se străduiască să fie din clasa „noi”. Acest termen se aplică la cei care devin ucenici, cei care cred în slava și cinstea Împărăției oferite lor, și care, astfel crezând, își devotează viața mersului în urmele lui Isus chiar până la moarte.

Această clasă „noi” cuprinde nu numai pe Preoții antitipici, ci și pe Leviții antitipici. Dar în timp ce ambele clase vor avea viață veșnică, „cununa vieții” (nemurirea) este numai pentru cei care se vor dovedi „mai mult decât biruitori”. Scripturile oferă o făgăduință specială tuturor celor care vor umbla cu grijă în urmele lui Isus. Acestei clase îi este promisă moștenirea împreună cu El, privilegiul șederii cu El pe tronul Său. Apoc. 3:21.

((714))

Într-o împrejurare Domnul nostru le-a spus evreilor: „Căci, după cum Tatăl are viața în Sine, tot așa a dat și Fiului să aibă viața în Sine” (Ioan 5:26). În această declarație, fără îndoială, El a atins subiectul nemuririi. După cum Tatăl are viață inerentă, tot așa a dat și Fiului să aibă această viață; și după cum Fiul a avut făgăduința acestei vieți în timpul misiunii Sale pământești, tot așa El a avut realitatea ei la învierea Sa. Această făgăduință îi este dată și Bisericii, care este Corpul Său. Ioan 10:27, 28.

În altă împrejurare El a spus: „Dacă nu mâncați trupul Fiului Omului și dacă nu beți sângele Lui, n-aveți viață în voi înșivă (Ioan 6:53). Aceasta ar fi viață inerentă, viață în ei înșiși. Deosebirea între această viață și viața obișnuită este că prima este inerentă, iar cea din urmă este menținută. Toți îngerii au o viață nepierdută, o viață eternă, veșnică. Ea poate înceta dacă așa vrea Dumnezeu, dar nu este o viață care are un punct de terminare. Noi nu știm cum sunt aprovizionați îngerii cu viață, dar faptul că Scripturile declară că unii dintre ei vor muri este o dovadă că ei nu posedă nemurirea.

Un cuvânt de prevenire

Noi ar trebui să fim foarte atenți cum folosim cuvintele. Dacă ar fi să le spunem majorității oamenilor că noi credem că numai Biserica aleasă va avea nemurirea, ei ne-ar înțelege cu totul greșit — ne-ar înțelege că vrem să spunem că tot restul omenirii ar pieri ca animalele inferioare. De aceea, trebuie să ne asigurăm că ideea este clar înțeleasă. Viața veșnică este o viață care are nevoie să fie întreținută; nemurirea este acel grad de viață divină care n-are nevoie să fie întreținută.

Isus a spus: „Eu am venit ca oile să aibă viață și s-o aibă din belșug” (Ioan 10:10). Adam a pierdut viața. Viața aceea a fost veșnică în sensul că ar fi putut dura veșnic. N-a fost o viață acordată pentru o perioadă fixă — un an sau chiar un milion de ani— ci urma să dureze atâta vreme cât nu era pierdută. În Scripturi Domnul nostru Se referă la două clase — cei ascultători din lume, care vor avea viață întreținută veșnic, și Biserica, cei care vor împărtăși cu Isus natura divină, vor avea viață „din belșug” în sensul că va fi viață inerentă, neavând nevoie să fie întreținută.

Aceasta este deci făgăduința care ne-a făcut-o. Dacă vrem să ne întărim chemarea și alegerea pentru slavă, cinste și nemurire, trebuie să exercităm mare grijă într-adevăr. Cei care vor obține premiul vor obține cea mai mare binecuvântare pe care o are de dat Dumnezeu. Toți trebuie să înțelegem că avem ceva de făcut ca să obținem pentru noi făgăduințele îndurătoare ale lui Dumnezeu. Deși Dumnezeu poate și vrea să-Și facă partea de contract, totuși noi trebuie să ne asigurăm să cooperăm în toate modurile rezonabile.

„Putem oare spera să câștigăm așa o fericire minunată —
Să locuim cu Tine în lumină fermecată?
Putem oare obține așa o bucurie —
Nemuritoare viață și neputrezire?
O, da! Doar Tu făgăduit-ai și Cuvântul Tău e sigur
Și astfel inspirați noi mergem mai departe;
Cărarea-i grea, dar dulce se sfârșește
Și se deschide-n zările zilei perfecte.