Vol. 8 Martie-Aprilie 2001 Nr. 3

SURSA ADEVĂRATEI ÎNĂLȚĂRI

„Căci nici de la răsărit, nici de la apus, nici din deșert nu vine înălțarea. Ci Dumnezeu este Cel care judecă: El coboară pe unul și înalță pe altul.” Psalmul 75:6, 7 .

R5710 W. T. 15 Iunie 1915 (pag. 185-187)

O persoană care privește stelele noapte de noapte va observa că în timp ce fiecare își are propria sa mișcare, totuși se pare că toate gravitează în jurul unui punct fix pe care îl numim Steaua Polară. Această stea fixă este aparent nemișcată și de aceea este un punct prin care omul își poate stabili direcția de mers. După cum știm toți, acul magnetic al busolei marinarului întotdeauna arată corect nordul.

Prin cunoștința astronomică mai clară din zilele noastre, s-a recunoscut că în timp ce planetele sistemului nostru solar gravitează în jurul Soarelui nostru, există încă un număr mare de alți sori, fiecare avându-și propria lui suită de planete, care, împreună cu sateliții lor, gravitează în jurul acestora ca centru. Mai mult, știința declară că există un Centru mult mai puternic, în jurul căruia gravitează aceste nenumărate milioane de sori, însoțite de planetele și sateliții lor. Acest Centru mare pare să fie asociat cu Pleiadele, în special cu Alcionul, steaua centrală a acestui vestit grup. Din acest motiv, s-a făcut sugestia că Pleiadele ar putea reprezenta Locuința lui Iehova, locul de unde El guvernează universul. Acest gând dă o nouă forță întrebării pe care Atotputernicul i-a pus-o patriarhului Iov: „Poți tu să înnozi legăturile Pleiadelor sau să dezlegi frânghiile Orionului? Tu faci să iasă la vremea lor constelațiile?” Iov 38:31,32.

În nord par să fie mai puține stele decât în oricare parte a cerului. Astfel, nordului pare să i se dea o poziție foarte proeminentă, celelalte puncte ale întinderii aducându-i cum s-ar zice omagiu. Acest fapt a fost observat de către cei din antichitate, după cum declară profetul Iov: „El întinde miazănoaptea deasupra spațiului gol și ține suspendat pământul pe neant” (Iov 26:7). Peste tot în Scripturi, miazănoaptea pare a fi asociată cu guvernarea Pământului de către Iehova.

LECȚII DIN EFECTELE PĂCATULUI

Timp de șase mii de ani această planetă Pământ a fost un loc răzvrătit în universul lui Dumnezeu; și Dumnezeu a permis omenirii să-și făurească propriile sale scopuri, să arate ce pot face oamenii. Nu numai că El a dat poporului Său ales, Israel, anumite făgăduințe și binecuvântări, ci a dat apoi și altor popoare ale lumii posibilitate să exercite putere mare, să devină cu adevărat imperii mondiale, ca reprezentante ale înțelepciunii neamurilor, să arate ce poate da oamenilor inima neregenerată, în sensul ordinii, legii, prosperității, binecuvântărilor, păcii. Perioada în care El a dat popoarelor această ocazie este numită în Scripturi „Timpul Neamurilor”, o perioadă de 2520 de ani, care a început cu Nebucadnețar, împăratul Babilonului, când Domnul a permis ca împărăția Sa tipică, împărăția lui Israel, să fie răsturnată și să rămână așa până în Ziua lui Mesia. Luca 21:24; Ezechiel 21:25-27.

În acest interval lumea a avut patru imperii universale. Aceste guvernăminte mondiale au încercat să aducă omenirii diferite binecuvântări, totuși ele s-au dovedit slabe în ceea ce privește dreptatea și puternice în ceea ce privește răul și viciul. Evident că aceasta este marea lecție pe care Dumnezeu a intenționat ca omenirea s-o învețe — că în această stare decăzută guvernarea omului nu poate fi un succes, că numai perfecțiunea ființei și conformarea desăvârșită cu Legea divină pot da fericire adevărată; că omenirea în starea ei actuală păcătoasă, muribundă, poate da în cele din urmă numai peste eșec și dezastru. Astfel, prin experiențe reale omenirea va ajunge să-și dea seama de propria ei neputință și de nevoia ei de Dumnezeu.

Dar în timp ce Dumnezeu permitea omului să-și dovedească propria sa slăbiciune, El făcea și pregătiri pentru binecuvântarea întregii lumi, după cum a prezis în Cuvântul Său. Timpul când va prelua controlul afacerilor omului, prin intermediul Împărăției lui Mesia, va fi timpul când se va realiza înălțarea adevărată și durabilă. Toți cei care vor veni atunci în armonie cu Dumnezeu vor primi această înălțare adevărată — obținerea tuturor lucrurilor bune care au fost pregătite inițial pentru omenire în planul lui Dumnezeu, dar care au fost pierdute prin neascultarea primului nostru tată și a primei noastre mame, Adam și Eva.

„Dumnezeu este Cel care judecă: El coboară pe unul și înalță pe altul.” Domnul va doborî încercarea marelui uzurpator Satan de a conduce lumea. Satan, la origine Lucifer, a nutrit ambiția de a se înălța, de a „ședea pe scaunul adunării, în adâncimile miazănoaptei”, de a „fi ca Cel Prea Înalt” (Isa. 14:12-17). Dar foarte curând, el va fi legat pentru o mie de ani și în cele din urmă va fi distrus.

În ceea ce privește împărățiile pământului, putem spune că Dumnezeu are o supraveghere generală asupra lor, în măsura în care ele să nu-I stânjenească planurile; și uneori El coboară pe una și favorizează înălțarea la putere a alteia. Totuși, noi nu suntem în măsură să spunem că această coborâre sau înălțare este în sensul judecății divine pentru păcat; pentru că unele din cele coborâte nu au fost cele mai nevrednice, iar unele din cele ridicate la putere nu au fost cele mai bune, ci adesea foarte rele. Dumnezeu doar a condus așa încât să determine nu numai ca toate lucrurile să conlucreze pentru realizarea finală a marelui plan pe care l-a făcut, ci și ca să învețe pe oameni lecțiile necesare ale păcătoșeniei excesive a păcatului.

((538))

„MUNTELE SIONULUI, ÎN PARTEA DE MIAZĂNOAPTE”

Dumnezeu va trata într-un mod deosebit cu lumea în viitor, și în prima mie de ani aceasta va fi prin intermediul Împărăției Domnului nostru Isus Cristos. Toate lucrurile sunt de la Tatăl și prin Fiul. În această măreață lucrare de judecare a lumii, Cristos Însuși va fi Judecătorul, iar Biserica, Corpul Său, vor fi judecători asociați. Ei vor face o judecată dreaptă în toate cazurile, vor ridica numai pe aceia care vor veni în acord deplin cu Dumnezeu și vor doborî și în cele din urmă vor nimici pe toți ceilalți.

Între timp Dumnezeu tratează în mod special cu poporul Său — cei care au părăsit deja lumea, care și-au consacrat Lui viața, care au fost acceptați prin Domnul Isus Cristos și au fost socotiți ca membri ai Corpului lui Cristos. Aceștia sunt pe calea spre o înălțare, o proeminență mai mare decât a tuturor celorlalți. Ambiția lui Satan a fost pentru înălțare de sine; ambiția lui Cristos, dimpotrivă, a fost să placă Tatălui și să facă binele. Tot așa, clasa chemată să fie asociații lui Cristos în Împărăție au scop și spirit asemănător cu al Domnului și Capului lor. Și ei caută să facă numai voia Tatălui Ceresc. Ei sunt mișcați, nu să-și promoveze propriile lor interese egoiste și să-și mulțumească înclinațiile cărnii, ci să-și pună viața pentru îndeplinirea marelui Scop și Plan al lui Dumnezeu.

Aceasta este clasa care va primi întâietate asupra tuturor celorlalte clase, asupra tuturor celorlalte stări, de pe pământ sau din cer. Împreună cu Domnul lor vor primi glorie, onoare și nemurire. Vor fi înălțați cu mult mai presus de îngeri și li se va da natura divină, după cum I S-a dat Domnului și Înaintemergătorului lor (Rom. 2:7; 1 Cor. 15:53, 54; 1 Ioan 3:2, 3; 1 Cor. 1:26, 27; 2 Tes. 2:14; 2 Pet. 1:4). Aceștia vor avea parte de prima Înviere, Învierea lui Cristos (Apoc. 20:5, 6; Filip. 3:10). Trupurile lor muritoare, acum doar instrumente ale Noii Creaturi, vor fi depuse pentru totdeauna în moarte — „semănați în slăbiciune”, vor fi „înviați în putere”, „semănați în necinste”, vor fi „înviați în slavă”; „semănați trup natural”, vor fi „înviați trup duhovnicesc”.

Un studiu atent al citatelor scripturale de mai sus va fi de mare ajutor pentru cei care sunt relativ noi în studiul Chemării de Sus a Bisericii lui Cristos. Este un subiect doar puțin înțeles de creștini în general. Dar aceasta este marea înălțare pe care Dumnezeu intenționează s-o dea adevăraților Săi sfinți din acest Veac al Evangheliei, iar această înălțare nu poate fi primită din nici o altă parte decât de la Dumnezeu Însuși, pe condițiile Lui. Aceasta este moștenirea glorioasă a Sionului. Când ea va fi astfel înălțată și glorificată cu Domnul ei, se va spune despre ea: „Frumoasă înălțime, bucuria întregului pământ este Muntele Sionului; în partea de miazănoapte este cetatea Marelui Împărat” (Ps. 48:2). Astfel, marea înălțare pe care Lucifer în mândria și îngâmfarea lui s-a gândit să pună mâna, ca el să „șadă . . . în adâncimile miazănoaptei”, va fi acordată ca răsplată Cristosului, Cap și Corp.

COBORÂREA ȘI ÎNĂLȚAREA ÎN BISERICĂ

Aceasta este marea înălțare pe care poporul lui Dumnezeu, chemat la această înaltă poziție, trebuie să o caute, prin credincioșie, umilință, iubire și zel în serviciul Domnului. În timpul vieții prezente, experiențele pentru dezvoltare și încercare sunt pregătiri necesare pentru această înălțare. Toți cei concepuți de Spiritul sfânt, ca Noi Creaturi sunt numiți acum Biserica lui Cristos, deși Biserica aleasă propriu-zisă nu va fi organizată și completă până la Întâia Înviere. Numai atunci se va manifesta personalul Bisericii în glorie. Dar Dumnezeu tratează acum cu toți aceia care au făcut un Legământ de Sacrificiu (Ps. 50:5). Când ei se întâlnesc, chiar doi sau trei, Domnul este prezent în mijlocul lor; și fiecare are binecuvântarea Domnului în măsura în care are Spiritul Său. Dumnezeu judecă acum în Biserică prin Fiu Său. El nu judecă lumea în prezent.

Principiul exprimat în textul nostru operează acum în Biserică — înălțarea unuia și coborârea altuia. Că Domnul ia parte activă în problemele Bisericii, noi credem cu adevărat. Sf. Pavel spune că „Dumnezeu a pus mădularele în trup, pe fiecare așa cum I-a plăcut” (1 Cor. 12:18). În mod sigur aceasta indică o supraveghere divină în Biserică. Credem că foarte multă tulburare este cauzată de nereușita multora de a vedea problemele din acest punct de vedere. Ei sunt prea gata să uite de conducerea și supravegherea Domnului asupra cauzei Sale. De aceea unii au avut un mare necaz dacă n-au fost aleși ca Diaconi sau Bătrâni în Biserică. În loc să privească lucrurile din acest unghi — că Însuși Domnul deține supravegherea afacerilor Bisericii Sale — ei sunt predispuși să gândească: Fratele acesta sau acela mi s-a împotrivit etc.

Credem că aceștia privesc greșit. Poate că Domnul a permis chestiunea să se întâmple așa pentru a le proba umilința. Apostolul Iacov sugerează ceva de felul acesta: „Fratele dintr-o stare de jos să se laude cu înălțarea lui și bogatul să se laude cu smerirea lui”. Noi trebuie să privim dincolo de împrejurările stricte ale momentului; trebuie să ne gândim și să ne amintim bine că orice înălțare, orice înaintare și orice control al Bisericii este în mâinile Domnului. Nu numai că s-ar putea ca Domnul să vrea să dea o lecție unui frate care poate a fost un Bătrân credincios sau un Diacon credincios, dar s-ar putea să fie o lecție bună și pentru adunare. Se poate ca adunarea să nu fi apreciat ce zel, ce energie, ce capacitate a avut acel frate. Dacă este așa, neglijența lor de a-l realege în acea poziție se va dovedi în timp o lecție pentru ei. Același lucru este adevărat în cazul unui frate care are energie, zel și capacitate în spiritualitate, care n-a fost niciodată ales de adunare ca bătrân.

În orice caz, fiecare din copiii Domnului trebuie să manifeste credință și să-și amintească faptul că adevărata înălțare, adevărata promovare este de la Domnul. După cum arată apostolul Pavel: Cel care „dorește să facă lucrarea de supraveghere (cu o dorință reală de a servi), bun lucru dorește”. Așa că nu este greșit să se aprecieze astfel de slujire în Ecclesie și noi trebuie să o apreciem când suntem aleși Bătrâni, pentru că astfel vom avea ocazii speciale de serviciu și de jertfire a vieții noastre pentru frați. Dar nu trebuie să căutăm propriile noastre interese în această privință.

((539))

Când frații care au servit ca Bătrâni sau Diaconi nu sunt realeși, și totuși se comportă potrivit și nu manifestă nici un resentiment, ci spun: „Sunt la fel de bucuros să servesc într-un loc ca și într-atul”, și intră cu dragă inimă în orice serviciu li se deschide, se va dovedi fără îndoială o binecuvântare pentru propriile lor inimi și de asemenea o binecuvântare pentru adunare, care va remarca spiritul asemenea lui Cristos care este în ei. Așa că astfel de frați ar trebui să-și spună: „Voi face tot ce pot ca să sprijin cauza Domnului. Votul adunării nu mi-a dat responsabilitatea inițiativei și conducerii, dar voi face tot ce pot ca să ajut mai departe în alte moduri în lucrarea Domnului”. Astfel ei vor arăta spiritul potrivit al umilinței și supunerii la providența Domnului în decizia adunării.

„EL ÎȘI CHEAMĂ OILE PE NUME”

Credem că principiul textului nostru ar trebui avut în vedere în viața zilnică de către întregul popor al Domnului. Unii poate nu reușesc să vadă interesul deosebit pe care Domnul îl are față de fiecare din cei care sunt ai Lui. Fiecare copil adevărat al lui Dumnezeu este al Domnului în sensul deosebit că a intrat într-un Legământ de Jertfă. Totdeauna ar trebui să ne amintim aceasta. Astfel, pe măsură ce creștem în har, vom ajunge, neîndoielnic, să vedem că „Domnul întărește pașii omului și astfel El își găsește plăcere în calea lui”. „Toate oasele i le păzește, nici unul din ele nu este zdrobit” (Ps. 37:23; 34:20). Cu siguranță Domnul va conduce calea acestora. Învățătorul a subliniat interesul Său personal și deosebit pentru fiecare din urmașii Săi. El Se numește pe Sine Păstorul lor și spune: „El își cheamă oile pe nume și le scoate afară” (Ioan 10:3). Aceasta înseamnă o supraveghere foarte specială a problemelor și intereselor fiecărui ucenic adevărat al Său. Orice ar veni peste aceștia nu este o problemă de întâmplare sau de noroc.

Pașii lumii nu sunt rânduiți de Domnul. Dar poporul lui Dumnezeu, pe măsura umblării lor prin credință și a înțelegerii că „toate lucrurile lucrează împreună spre binele celor care iubesc pe Dumnezeu, al celor care sunt chemați după planul Său”, în aceeași măsură vor putea să aibă bucurie, binecuvântare și pace în fiecare experiență care o au. Noi continuăm să vedem că unii din poporul lui Dumnezeu, nereușind să facă acest lucru, se agită și se supără, crezând că le merge rău, temându-se că Domnul i-a uitat, sau că frații i-au uitat și că totul este greșit în cazul lor. Ei nu reușesc să recunoască faptul că Dumnezeu are de-a face cu toată punerea lor la o parte. Dacă El vede că este mai bine să nu-i promoveze, să nu le folosească talentele pentru un timp, așa cum le-ar plăcea lor, atunci ei să învețe lecția umilinței și supunerii, a răbdării și încrederii. Să fie dispuși să aștepte cu bucurie timpul potrivit al lui Dumnezeu pentru înălțarea lor.

Pentru noi deci, marea învățătură din textul nostru este că promovarea, înălțarea nu vine nici de la răsărit, nici de la apus, nici de la miazăzi, ci de la Iehova, singurul care este Judecător, care înalță pe unul și coboară pe altul — și toate din iubire. Dacă coborârea pare a fi uneori rezultatul greșelilor sau al lipsei de apreciere din partea fraților, să ne amintim că a venit sub providența Domnului și este intenționată de El spre binele nostru, și poate spre binele altora într-un fel sau altul. Experiența se va dovedi o binecuvântare dacă este primită într-un spirit corect. „Nu lipsește de nici un bine pe cei care umblă în neprihănire.” Nimic, în nici un caz, nu ne poate face rău, dacă ne ținem aproape de Domnul. Apoi, la timpul potrivit, vom fi înălțați ca să ședem cu Cristos pe Tronul Său.