Capitolul 17

Paștile Noii Creații

„Hristos, Paștele nostru, a fost jertfit. De aceea să luăm parte la sărbătoare nu cu un aluat vechi, nici cu un aluat de răutate și viclenie, ci cu azimile curăției și ale adevărului.” 1 Cor. 5:7, 8.

Printre experiențele Israelului tipic, Paștile erau însemnate. Sărbătoarea Paștilor, celebrată în fiecare an timp de șapte zile, începea cu ziua a cincisprezecea a primei luni. În mod general se sărbătorea eliberarea poporului Israel din robia Egiptului — dar în mod special trecerea peste, sau cruțarea vieții întâilor-născuți ai acestei națiuni în timpul plăgii morții care a venit peste egipteni și care, fiind ultima plagă, i-a obligat în final să-i elibereze pe israeliți din robia lor forțată. Trecerea peste întâii-născuți ai lui Israel a prevestit eliberarea întregii națiuni a lui Israel și trecerea lor în siguranță prin Marea Roșie la libertate de sub sclavia Egiptului. Putem observa cu ușurință că un eveniment atât de semnificativ va fi comemorat în mod cuvenit de către israeliți, fiindcă este strâns identificat cu nașterea națiunii lor; și astfel este celebrat de către evrei până în ziua de astăzi. Pe membrii Noii Creații îi interesează aceste evenimente, deoarece pe ei îi interesează toate faptele și aranjamentele Tatălui lor ceresc, atât în ceea ce privește poporul Său tipic, Israelul după trup, cât și în ceea ce privește întreaga omenire. Dar pe Noua Creație o interesează și mai adânc lucrurile care s-au întâmplat în Egipt pentru faptul că Domnul le-a descoperit „taina” că lucrurile întâmplate cu Israelul natural erau menite să simbolizeze și să preumbrească lucruri încă și mai mari din planul divin cu privire la Israelul Spiritual antitipic — Noua Creație.

Cu privire la aceste lucruri spirituale apostolul spune că „omul natural nu primește lucrurile Duhului lui Dumnezeu, nici nu le poate cunoaște, pentru că ele se înțeleg duhovnicește. Nouă (Creației Noi) însă Dumnezeu ni le-a descoperit prin Duhul Său” (1 Cor. 2:14, 10). Dumnezeu a folosit pe apostoli ca purtătorii Săi de cuvânt pentru a ne da anumite indicii prin care, sub îndrumarea Spiritului Său, să putem înțelege lucrurile adânci ale lui Dumnezeu. Unul dintre aceste indicii se află în textul de la începutul acestui capitol. Urmând indicația apostolului vedem clar că Israelul trupesc a simbolizat întregul popor al lui Dumnezeu — pe toți cei care în final vor deveni poporul Său, până la sfârșitul Veacului Milenar; că egiptenii au reprezentat pe împotrivitorii poporului lui Dumnezeu, faraon, cârmuitorul lor, a reprezentat pe Satan, prințul răului și întunericului, iar servitorii și călăreții lui faraon au reprezentat pe îngerii decăzuți și pe oamenii care s-au asociat sau care se vor asocia cu Satan ca împotrivitori ai Domnului și ai poporului Său — ai Noii Creații și în general ai casei credinței. După cum poporul Israel dorea eliberarea și gemea sub supraveghetorii lor, dar erau slabi și incapabili să se elibereze singuri și nu s-ar fi putut elibera niciodată de sub jugul egiptean dacă n-ar fi intervenit Domnul pentru ei și n-ar fi numit și trimis pe Moise ca să fie eliberatorul lor, tot așa vedem că omenirea în prezent și de-a lungul istoriei geme și suspină în dureri sub asuprirea „prințului lumii acesteia” și a servitorilor lui, Păcatul și Moartea. Aceste sute de milioane din omenire tânjesc după eliberare din robia păcatelor și slăbiciunilor lor, precum și după eliberare de pedepsele acestora — durerea și moartea. Dar fără ajutor divin omenirea este neputincioasă. Unii se luptă viguros și reușesc întrucâtva, dar nimeni nu se eliberează. Întreaga rasă a lui Adam este în robia păcatului și a morții și singura lor speranță este în Dumnezeu și în antitipicul Moise, în Cel care a promis că Își va elibera poporul la timpul Său hotărât — trecându-l peste Marea Roșie — care reprezintă Moartea a Doua, în care Satan și toți care se asociază sau simpatizează cu el și cu purtarea lui rea vor fi nimiciți pentru totdeauna, după cum este simbolizat prin înecarea lui faraon și a oștirii sale în Marea Roșie literală. Dar poporul Domnului „nu va fi vătămat de a Doua Moarte”.

Cele anterioare sunt o imagine generală; dar în ea, și ca o parte a ei, se află alta, o imagine specială care se referă nu la omenire în general și la eliberarea ei din robia păcatului și a morții, ci numai la o clasă specială din omenire — întâii-născuți. Corespunzători acestora, ca antitipul lor, ne este adusă în atenție prin cuvântul inspirat „Biserica celor întâi-născuți, care sunt scriși în ceruri” — Noua Creație. În tip, întâii-născuți ocupau un loc special — erau moștenitorii; un loc special și prin aceea că au fost supuși unei probe sau încercări speciale înaintea fraților lor. Ei au devenit pasibili de moarte înainte de exodul general, iar când a avut loc exodul acești întâi-născuți au avut un loc special în el — au avut de făcut o lucrare specială în legătură cu eliberarea generală, pentru că ei au devenit o clasă separată, reprezentată prin seminția lui Levi. Ei au fost separați de frații lor, renunțând total la moștenirea în țară, pentru ca, în acord cu aranjamentul divin, să poată fi învățătorii fraților lor.

Această seminție sau casă a lui Levi reprezintă clar casa credinței, care este reprezentată la rândul ei de Preoțimea Împărătească în pregătire, care renunță la moștenirea lucrurilor pământești în favoarea fraților, și în curând va constitui în realitate Preoțimea Împărătească, al cărei Mare Preot este Domnul și care va binecuvânta, va conduce și va instrui omenirea în timpul Veacului Milenar. După cum în Egipt întâii-născuți ai lui Israel au fost supuși morții, dar s-a trecut peste ei, au scăpat, și pierzându-și moștenirea pământească au devenit o preoțime, tot așa Biserica antitipică a întâilor-născuți în timpul prezent este supusă Morții a Doua, fiind probată sau încercată pentru viață sau moarte veșnică înainte de restul omenirii și trece din moarte la viață prin meritul sângelui Răscumpărătorului — moartea Lui.

Devenind participanți la harul Domnului lor, ei renunță sau jertfesc împreună cu El moștenirea pământească, partea pământească, viața pământească, ca să poată ajunge la cer și la „viață din belșug”. Astfel, în timp ce Biserica întâilor-născuți, Noua Creație, „toți mor ca un om”, și în ceea ce privește lucrurile pământești s-ar părea că renunță și pierd mai mult decât alții, chiar dacă omul natural nu înțelege aceasta, totuși peste ei se trece sau sunt salvați din moarte și ca Preoțime Împărătească vor fi făcuți părtași gloriei, onoarei și nemuririi împreună cu Marele lor Preot, Isus. Aceștia, a căror cruțare are loc în decursul nopții acestui Veac Evanghelic

— înaintea apariției dimineții Milenare și înaintea răsăritului Soarelui Dreptății — vor fi conducătorii oștirii Domnului, ca s-o scoată din robia Păcatului și a Satanei. Remarcați cum se potrivește aceasta cu cuvintele apostolului (Rom. 8:22, 19): „Toată creația suspină și suferă durerile nașterii” — „așteaptă ... descoperirea fiilor lui Dumnezeu” — așteaptă trecerea completă peste Biserica întâilor-născuți prin Întâia Înviere la glorie, onoare și nemurire.

Dar acum o altă trăsătură a tipului este importantă. În tip, pentru a se efectua trecerea peste întâii-născuți și eliberarea ulterioară a întregului popor al Domnului, a fost necesar ca mielul de Paști să fie junghiat, sângele lui să fie stropit pe stâlpii ușii și pe pragul de sus al casei, iar carnea lui să fie mâncată în aceeași noapte împreună cu ierburi amare și azimi. Astfel fiecare casă israelită a reprezentat casa credinței și fiecare miel a reprezentat pe Mielul lui Dumnezeu care ridică păcatul lumii, iar întâiul-născut al fiecărei familii a reprezentat Cristosul, Cap și Corp, Noua Creație. Ierburile amare au reprezentat probele și necazurile din timpul prezent, care servesc spre a crește cu atât mai mult pofta casei credinței pentru Miel și azimi. Mai mult, deoarece fiecare familie trebuia să mănânce cu toiagul în mână și încinși pentru drum, aceasta reprezintă faptul că întâii-născuți antitipici și casa credinței, care astfel se împărtășesc din Miel în decursul nopții acestui Veac Evanghelic, vor fi străini și călători în lume, își vor da seama de robia păcatului și morții, și vor dori să fie conduși de către Domnul afară din păcat și corupție, la libertate — la libertatea fiilor lui Dumnezeu.

Comemorarea Domnului nostru

În armonie cu acest tip al junghierii mielului de Paști în a patrusprezecea zi a primei luni — ziua care precede cele șapte zile ale Sărbătorii Paștilor celebrată de evrei — Domnul nostru a murit ca Mielul de Paști antitipic, „Mielul lui Dumnezeu, care ridică păcatul lumii”. La nici o altă dată nu era posibil ca Domnul nostru să sfârșească în moarte sacrificiul început la vârsta de 30 de ani prin botezul spre moarte. Astfel, deși evreii au încercat de multe ori să-L prindă, nimeni n-a putut pune mâna pe El, pentru că „nu-I venise ceasul”. Ioan 7:8, 30.

Așa cum evreilor li s-a poruncit să aleagă mielul de jertfă în ziua a zecea a primei luni și să-l primească în casele lor la această dată, Domnul, în mod potrivit, li S-a oferit la acea dată, când cu cinci zile înainte de Paști a intrat în cetate călare pe asin, iar mulțimea striga: „Osana! Fiul lui David! Binecuvântat este Cel ce vine în numele Domnului!” „A venit la ai Săi și ai Săi (ca națiune) nu L-au primit. Dar tuturor celor ce L-au primit (individual) ... le-a dat dreptul să fie copii ai lui Dumnezeu”. Națiunea, prin reprezentanții ei, conducătorii, în loc să-L primească L-au respins și astfel în momentul acela s-au identificat cu Adversarul. Totuși, prin harul lui Dumnezeu, sângele Noului Legământ este eficient și pentru casa lui Iacov și pentru toți cei care doresc armonie cu Dumnezeu; și chiar dacă s-au împărtășit din meritele Mielului

refuzând totuși să mănânce din Mielul antitipic — ei ca națiune au pierdut ocazia de a deveni întâii-născuți, Preoțimea Împărătească, națiunea sfântă, poporul deosebit al lui Mesia

au pierdut ocazia de a trece dincolo și a deveni membrii Noii Creații, cu viață mai abundentă în glorie, onoare și nemurire; dar ne bucurăm că ni se spune în altă parte în Scripturi că ei, cu toate acestea, vor avea ocazia glorioasă de a-L accepta pe Mielul lui Dumnezeu, de a mânca, de a-și însuși carnea Lui, sacrificiul Lui, și de a scăpa astfel din robia păcatului și a morții, sub conducerea Domnului și a fraților Săi credincioși, Israelul spiritual, Biserica antitipică a întâilor-născuți. Rom. 11:11-26.

La sfârșitul serviciului Domnului nostru, în a patrusprezecea zi a lunii întâi, ,,în noaptea în care a fost vândut”, și ca atare în aceeași zi în care a murit ca Mielul antitipic, El a sărbătorit împreună cu ucenicii Săi Paștile tipice ale evreilor — mâncând împreună cu cei doisprezece apostoli mielul tipic care Îl reprezenta pe El Însuși, jertfa Sa pentru păcatele lumii, „adevărata hrană", singura prin a cărei putere se poate obține viața, libertatea și binecuvântarea fiilor lui Dumnezeu. Mâncarea acestei cine în noaptea dinaintea morții Domnului nostru, și totuși în aceeași zi, a fost posibilă datorită obiceiului evreiesc după care ziua începe seara și nu la miezul nopții. Evident că Domnul a aranjat toate lucrurile Israelului în conformitate cu tipurile pe care ele urmau să le exprime.

Ca evrei „născuți sub Lege”, Domnul nostru și apostolii Săi erau obligați să sărbătorească acest tip și să-l sărbătorească la timpul cuvenit; și după ce au ținut astfel Cina evreiască, mâncând mielul cu pâine nedospită și cu ierburi amare, și probabil de asemenea după obicei, cu „rodul viței”, Domnul — luând o parte din pâinea nedospită și din rodul viței, rămase de la Cina evreiască, tipul — a instituit pentru ucenicii Săi și pentru întreaga Sa Biserică pe care ei o reprezentau (Ioan 17:20) un lucru nou, care pentru ei, ca Israel spiritual, Biserica Întâilor-Născuți, Noua Creație, trebuia să ia locul, să înlocuiască Cina de Paști evreiască. Domnul nostru n-a instituit un alt tip sau un tip mai înalt al Paștilor evreilor. Dimpotrivă, tipul era pe cale de a-și începe împlinirea și astfel nu mai era potrivit pentru cei care i-au acceptat împlinirea. Domnul nostru, ca Miel antitipic, era pe cale să fie jertfit, după cum spune apostolul în textul de la începutul acestui capitol: „Hristos, Paștele nostru (Mielul) a fost jertfit”.

Nimeni, acceptând pe Cristos ca Mielul de Paști și astfel acceptând faptul că antitipul a luat locul tipului, n-ar mai putea în mod potrivit să pregătească un miel tipic și să-l mănânce în amintirea eliberării tipice. De atunci încolo lucrul potrivit pentru toți cei care cred în Isus ca adevăratul Miel de Paști este să-și stropească stâlpii ușii inimii cu sângele Lui: „Cu inimile stropite și curățite de o conștiință rea” (de condamnarea prezentă — dându-și seama că păcatele lor sunt ispășite prin sângele Lui și că prin sângele Lui au acum iertarea păcatelor). Începând de atunci, aceștia trebuie să mănânce sau să-și însușească meritele Răscumpărătorului lor — meritele omului Isus Cristos, care S-a dat pe Sine Însuși ca preț de răscumpărare pentru toți. Prin credință ei trebuie să se împărtășească de aceste merite și să înțeleagă că după cum păcatele lor au fost puse asupra Domnului și El a murit pentru ei, tot așa meritele și dreptatea Lui le sunt atribuite lor. Ei mănâncă sau își însușesc aceste lucruri prin credință.

Dacă Cina Domnului nostru a luat atunci locul Cinei de Paști, dar nu ca un tip mai înalt — antitipul fiind început — ce a fost această Cină? Răspundem că a fost o Comemorare a antitipului — o amintire pentru urmașii Lui a începutului împlinirii Paștelui antitipic.

A accepta astfel pe Mielul nostru și a comemora astfel moartea Sa pentru noi, înseamnă a fi în așteptare în privința eliberării promise poporului lui Dumnezeu și de aceea înseamnă că aceia care prețuiesc și comemorează în mod rațional, deși sunt în lume, nu sunt din lume, ci sunt străini și călători care caută condiții mai bune, fără supărările, întristările și robia prezentă a domniei Păcatului și Morții. Aceștia se împărtășesc din pâinea adevărată, antitipică, nedospită: ei caută s-o ia în curățenia ei, fără a fi coruptă (dospită) de teoria, stricăciunea, ambițiile, egoismul uman etc., ca să poată fi tari în Domnul și în puterea tăriei Lui. Ei se împărtășesc de asemenea din ierburile amare ale persecuției, în armonie cu cuvintele Învățătorului, că servul nu este mai presus decât Domnul său și că dacă însuși Domnul a fost insultat, persecutat și respins, și ei trebuie să se aștepte să fie tratați la fel, pentru că lumea nu-i cunoaște după cum nu L-a cunoscut nici pe El. Mai mult, declarația Domnului este că nimeni nu va fi acceptabil pentru El dacă prin credincioșia lui nu-și va atrage asupră-și dizgrația lumii. Cuvintele Sale sunt: „Toți cei care voiesc să trăiască în evlavie în Hristos Isus vor fi persecutați”. „Din cauza Mea ... vor spune tot felul de lucruri rele și neadevărate împotriva voastră! Bucurați-vă și săltați de veselie, pentru că răsplata voastră este mare în ceruri.” Mat. 5:11, 12; 2 Tim. 3:12.

Când Domnul nostru a instituit Cina de Amintire, numită Cina Cea din Urmă, aceasta a fost, după cum am arătat mai sus, un simbol nou, bazat pe tipul Paștelui vechi și în legătură cu el, deși nu era o parte a acestuia, fiind o comemorare sau o amintire a antitipului. După cum citim: El „a luat pâine, și după ce a mulțumit, a frânt-o și a zis: „Acesta este trupul Meu, dat pentru voi (aceasta Mă reprezintă pe Mine, Mielul antitipic; ea reprezintă carnea Mea); să faceți lucrul acesta în amintirea Mea””. Intenția evidentă a Domnului era să fixeze în mintea urmașilor Săi faptul că El este Mielul antitipic pentru întâii-născuți antitipici și pentru casa credinței. Expresia „să faceți lucrul acesta în amintirea Mea” sugerează că pentru urmașii Săi această nouă instituire trebuia să ia locul celei dinainte, care trebuia să fie scoasă din uz datorită împlinirii. „Tot astfel, după cină, a luat paharul, zicând: „Acest pahar este legământul cel nou în sângele Meu”” — sângele legământului — sângele care sigilează Noul Legământ. „Să faceți lucrul acesta în amintirea Mea ori de câte ori veți bea din el.” Noi nu înțelegem că aceasta sugerează să facem lucrul acesta fără a ține seama de timp și de loc etc., ci înseamnă că atunci când acest pahar și această pâine nedospită vor fi folosite de atunci încolo la serbarea Paștilor, de fiecare dată trebuie să se considere o celebrare a antitipului, nu a tipului. După cum n-ar fi fost conform legii, potrivit sau tipic a sărbători Paștile la o altă dată decât aceea hotărâtă de Domnul, tot așa nu este potrivit să se celebreze nici antitipul la o altă dată decât la aniversarea lui. 1 Cor. 11:23-25. Apostolul adaugă: „Pentru că, de câte ori mâncați pâinea aceasta și beți paharul acesta vestiți moartea Domnului, până va veni El” (1 Cor. 11:26). Aceasta ne arată că ucenicii au înțeles clar că de atunci înainte pentru toți urmașii Domnului serbarea anuală a Paștilor trebuie să aibă o nouă însemnătate: pâinea frântă reprezintă trupul Domnului, paharul reprezintă sângele Său. Deși această nouă instituire n-a fost impusă urmașilor Săi ca o lege și deși nu s-a prevăzut nici o pedeapsă pentru respectarea ei în mod nepotrivit, totuși Domnul a știut bine că toți cei care se vor încrede în El și Îl vor aprecia ca Mielul antitipic de Paști vor fi bucuroși să țină Comemorarea pe care El le-a sugerat-o astfel. Și încă tot așa este. Credința în răscumpărare continuă să-și găsească ilustrația în această comemorare simplă, „până va veni El” — nu numai până la parousia sau prezența Domnului nostru în secerișul sau sfârșitul acestui veac, ci până când în timpul parousiei Sale unul câte unul credincioșii Săi vor fi fost adunați la El, dincolo de ,,Văl”, ca să participe acolo într-o măsură mai deplină, și, după cum a declarat Domnul nostru, să se împărtășească din el (pahar — n. e.) „nou în Împărăție”.

„Noi care suntem mulți, suntem o singura pâine"

„Paharul binecuvântării, pe care-l binecuvântăm, nu este el o părtășie a sângelui lui Hristos? Pâinea pe care o frângem nu este ea o părtășie a trupului lui Hristos? Pentru că noi, care suntem mulți, suntem o singură pâine, un singur trup, căci toți luăm parte la acea singură pâine.” 1 Cor. 10:16, 17.

Călăuzit de Spiritul sfânt, apostolul ne prezintă aici încă un gând cu privire la această Comemorare instituită de Domnul nostru. El nu neagă, ci susține că în primul rând pâinea reprezintă trupul frânt al Domnului nostru, jertfit pentru noi, și că paharul reprezintă sângele Său, care sigilează iertarea noastră. Dar acum, pe lângă aceasta, el arată că noi, ca membri ai Ecclesiei, membri ai corpului lui Cristos, viitorii Întâi-Născuți, Noua Creație, devenim părtași cu Domnul nostru în moartea Sa, părtași în jertfa Sa; și după cum a spus în alt loc, parte din legământul nostru este să „împlinim ce lipsește necazurilor lui Hristos” (Col. 1:24). Gândul de aici este la fel cu cel arătat prin cuvintele: „am fost botezați în moartea Lui”. Astfel, în timp ce corpul Domnului a fost pâinea frântă pentru lume, credincioșii din acest Veac Evanghelic, cei loiali, cei aleși, Noua Creație, sunt socotiți ca părți ale aceleiași pâini, „mădulare ale trupului lui Hristos"; și de aceea, în frângerea pâinii, după ce am recunoscut că ea este jertfa Domnului nostru pentru noi, trebuie să recunoaștem mai departe că este și frângerea sau jertfirea întregii Biserici, a tuturor celor consacrați să fie morți cu El, să fie frânți cu El, să se împărtășească de suferințele Lui.

Aceasta este ideea corectă cuprinsă în cuvântul „părtășie”

— comuniune, participare comună. De aceea, la fiecare celebrare anuală a acestei Comemorări, noi nu numai recunoaștem că temelia tuturor speranțelor noastre se bazează pe jertfa iubitului Răscumpărător pentru păcatele noastre, ci și ne reînviem și ne reînnoim consacrarea să „murim împreună cu El, ca să și trăim împreună cu El” — „să răbdăm, ca să și împărățim împreună cu El”. Cât de cuprinzător este sensul acestei celebrări instituite divin! Noi nu punem simbolurile în locul realității; desigur, nimic n-ar putea fi mai departe de intenția Domnului nostru și n-ar fi deloc potrivit nici pentru noi să facem acest lucru. Părtășia inimii cu El, nutrirea inimii dintr-Însul, părtășia inimii cu ceilalți membri ai corpului și înțelegerea din inimă a sensului legământului nostru de sacrificiu, este adevărata părtășie pe care, dacă suntem credincioși, o vom îndeplini zi de zi tot anul — fiind frânți zilnic împreună cu Domnul nostru și nutrindu-ne continuu din meritul Său, întărindu-ne în Domnul și în puterea tăriei Lui. Ce binecuvântare primim prin celebrarea acestei Comemorări! Cum ne arde inima după mai multă apreciere și creștere în har și cunoștință, și după mai multă participare la privilegiile serviciului pentru care suntem chemați, nu numai în ceea ce privește prezentul, ci și în ceea ce privește viitorul!

Se va observa că apostolul include și paharul pentru care lăudăm pe Dumnezeu. „Nu este el o părtășie (comuniune, participare comună) a sângelui lui Hristos?”. O, ce gând — că adevărații consacrați, credincioasa „turmă mică" a Noii Creații a fost Cristos în trup de-a lungul acestui Veac Evanghelic, și că suferințele, încercările, rușinea și moartea acestora, pe care Domnul i-a acceptat și i-a recunoscut ca „mădulare ale trupului Său” în carne, sunt cu toții socotiți ca părți ale jertfei Sale, pentru că sunt asociați cu El și sunt sub El care este Capul nostru, Marele nostru Preot! Cei care înțeleg situația, cei care apreciază invitația lui Dumnezeu de a fi membri în această Ecclesie și participarea consecutivă în sacrificiu până la moarte acum și în glorioasa lucrare din viitor, nu se bucură oare să fie socotiți vrednici a suferi batjocura pentru numele lui Cristos și a-și pune viața în serviciul Adevărului ca membri din carnea și oasele Sale? Ce le pasă acestora dacă lumea nu-i cunoaște, după cum nu L-a cunoscut nici pe Domnul? (1 Ioan 3:1). Ce le pasă acestora, chiar dacă trebuie să sufere pierderea celor mai alese binecuvântări și avantaje pământești, dacă ei, ca și corp al lui Cristos, vor putea fi socotiți vrednici de o parte împreună cu Răscumpărătorul în gloriile Sale viitoare?

Pe măsură ce aceștia cresc în har, cunoștință și zel, sunt în stare să cântărească și să judece lucrurile din punctul de vedere al apostolului, când a spus cu privire la avantajele și favorurile pământești: „Privesc toate aceste lucruri ca o pierdere ... și le socotesc ca gunoaie”. „Eu socotesc că suferințele din timpul de acum nu sunt vrednice să fie puse alături cu slava viitoare, care va fi descoperită față de noi.” Filip. 3:8; Rom. 8:18.

Un alt gând este cu privire la iubirea reciprocă, simpatia și interesul care trebuie să predomine printre toți membrii acestui „singur trup” al Domnului. Pe măsură ce Spiritul Domnului ajunge să stăpânească tot mai mult în inimile noastre, acesta ne va face să ne bucurăm de fiecare ocazie de a face bine oamenilor după cum avem posibilitate, dar în special casei credinței. Pe măsură ce simpatia noastră crește și merge către toată omenirea, ea trebuie să crească în special față de Domnul, și, prin urmare, de asemenea în special față de cei pe care El îi recunoaște, care au Spiritul Său și caută să umble pe urmele Sale. Apostolul arată că măsura iubirii noastre față de Domnul va fi dovedită prin iubirea față de frați, față de ceilalți membri ai corpului Său. Dacă iubirea noastră trebuie să fie astfel încât să rabde și să suporte totul în privința altora, cu cât mai mult va fi adevărat acest lucru în privința celorlalți membri ai aceluiași corp, atât de strâns uniți cu noi prin Capul nostru! Nu este de mirare că apostolul Ioan spune că una dintre dovezile proeminente că am trecut din moarte la viață este că iubim pe frați (1 Ioan 3:14). Într-adevăr, ne amintim că atunci când vorbește despre faptul că împlinim ce lipsește necazurilor lui Cristos, apostolul Pavel adaugă: „pentru trupul Lui, care este Biserica”. Col. 1:24.

Același cuget este exprimat iarăși în cuvintele: „Și noi trebuie să ne dăm viața pentru frați” (1 Ioan 3:16). Ce frăție implică aceasta! Unde mai putem spera să găsim o astfel de iubire de frați care să-și dea viața pentru ei? Noi nu vorbim acum despre felul în care i-ar plăcea Domnului să folosească sacrificiul Bisericii, reprezentată prin „țapul Domnului” ca o parte a sacrificiilor Zilei Ispășirii*. Remarcăm doar împreună cu apostolul că în ceea ce ne privește pe noi, sacrificiul, punerea vieții, trebuie să se facă în principal pentru frați — în serviciul lor; serviciul pentru lume aparține în primul rând veacului viitor, Mileniul. În condițiile prezente, timpul, talentele, influența și mijloacele noastre sunt mai mult sau mai puțin ipotecate pentru alții (soție, copii sau părinți bătrâni, sau alții care depind de noi), și suntem obligați de asemenea să asigurăm pentru noi înșine „cele necesare”, „cuviincioase” și „ce este bine înaintea tuturor oamenilor”. Astfel ne rămâne relativ puțin la dispoziție pentru sacrificiu, relativ puțin de sacrificat pentru frați, iar lumea, carnea și diavolul încearcă în mod continuu să ia acest puțin de la noi și să-l abată de la jertfirea pentru care l-am consacrat.

Alegerea Bisericii de către Domnul în acest timp când răul predomină este cu scopul ca împrejurările în care suntem să poată dovedi măsura iubirii și loialității fiecăruia față de El și față de ai Lui. Dacă iubirea noastră este rece, atunci pretențiile lumii, ale cărnii și ale Adversarului vor fi mai mult decât putem rezista și ne vor absorbi timpul, influența, banii. Pe de altă parte, în măsura în care iubirea noastră pentru Domnul este puternică și caldă, în aceeași măsură ne va face plăcere să jertfim pentru El aceste lucruri — nu numai să dăm surplusul nostru de energie, influență și mijloace, jertfindu-le după cum găsim ocazie în serviciul fraților, ci în plus, acest spirit de devotare față de Domnul ne va determina să reducem la limite rezonabile și economice cerințele căminului și familiei, și în special ale noastre proprii, ca să avem mai mult de sacrificat pe altarul Domnului. După cum Domnul nostru Și-a frânt trupul și Și-a vărsat sângele, viața, trei ani și jumătate, sfârșind aceste jertfe doar la Calvar, tot așa și noi: jertfirea vieților noastre pentru frați se face în lucrurile mici, materiale sau spirituale, cele spirituale fiind mai înalte și de aceea mai importante, totuși cel ce și-ar reține compasiunea față de un frate care ar avea nevoi materiale ar da dovadă că Spiritul Domnului nu stăpânește în inima sa în gradul cuvenit.

Comemorarea este încă potrivită

Comemorarea inițială a morții iubitului nostru Răscumpărător (cu sensul mai larg atașat acesteia de către Spiritul sfânt prin apostol, care include participarea sau părtășia noastră cu El în sacrificiul Său) a fost, după cum am văzut, la o dată anume — a patrusprezecea zi a primei luni, după calculul evreiesc*. Și aceeași dată, aflată prin aceeași metodă de calcul, este încă potrivită și va plăcea tuturor celor care caută „cărările vechi” și doresc să umble pe ele. Această comemorare anuală a morții Domnului etc., așa cum a fost instituită de Domnul nostru și cum a fost ținută de Biserica timpurie, a fost reînviată în ultimul timp printre cei care vin în lumina Adevărului Prezent.

Nu este surprinzător că, pierzându-se tot mai mult din vedere sensul adevărat al cinei simbolice a Domnului, caracteristicile legate de celebrarea anuală au fost de asemenea neglijate. Aceasta se va înțelege mai clar când vom ajunge să înțelegem istoria acestui subiect, după cum urmează:

După ce apostolii și succesorii lor imediați au adormit — cam prin secolul al treilea — Romano-catolicismul a început să devină influent în Biserică. Una dintre doctrinele lui false susținea că în timp ce moartea lui Cristos ar asigura anularea vinei din trecut, ea n-ar putea șterge încălcările personale după ce credinciosul ar veni în relație cu Cristos — adică după botez, ci ar fi necesar un nou sacrificiu pentru aceste păcate. Pe baza acestei erori s-a creat doctrina Liturghiei, care, după cum am explicat-o anterior mai detaliat, era socotită o nouă jertfire a lui Cristos pentru păcatele specifice ale persoanei pentru care este oferită sau jertfită Liturghia

— noua jertfire a lui Cristos fiind făcută să pară rațională prin pretenția că preotul care oficiază are puterea să schimbe pâinea și vinul în trupul și sângele real al lui Cristos, și apoi, frângând azima, să frângă sau să jertfească pe Domnul din nou pentru păcatele persoanei pentru care se face Liturghia. Am arătat deja că din punct de vedere divin această învățătură și practică a fost o scârbă în ochii Domnului — „urâciunea care pustiește”. Dan. 11:31; 12:11*.

Această doctrină falsă a pustiit și în urma ei a venit mulțimea de erori ale Bisericii, marea cădere sau apostazie care a constituit sistemul roman — cel mai mare dintre toți Anticriștii. Secolele au trecut unul după altul cu această vedere predominând, stăpânind pretutindeni în creștinătate, până când, în secolul al 16-lea, marea mișcare a Reformei a început să stârnească împotrivire și proporțional a început să găsească adevărurile care fuseseră ascunse în timpul Veacurilor Întunecate sub doctrinele și practicile false ale Anticristului. Reformatorii primind mai multă lumină în privința întregii mărturii a Cuvântului lui Dumnezeu, această lumină a inclus vederi mai clare despre jertfa lui Cristos și ei au început să vadă că teoria și practica papală a Liturghiei era într-adevăr „urâciunea pustiirii” și au respins-o, cu diferite grade de fermitate. Biserica Angliei și-a revizuit Cartea de Rugăciuni în anul 1552 și a exclus cuvântul Liturghie.

Obiceiul Liturghiei a luat practic locul serbării anuale a Cinei de Amintire a Domnului, pentru că Liturghiile erau făcute frecvent, cu scopul de a curăți pe oameni în mod repetat de păcate. Când reformatorii au văzut eroarea aceasta, au încercat să se întoarcă la simplitatea originară a primei instituiri și au respins Liturghia romană ca fiind o celebrare nepotrivită a Cinei de Amintire a Domnului. Totuși, nevăzând legătura strânsă dintre tipul Paștilor, antitipul morții Domnului nostru și Cina ca o amintire a antitipului, ei n-au înțeles caracterul potrivit al ținerii acesteia la data repetării ei anuale. Ca atare vedem că printre protestanți unii serbează lunar, alții la fiecare trei luni, iar alții la patru luni — fiecare denominație folosindu-și judecata proprie — „ucenicii” sărbătorind săptămânal, printr-o neînțelegere a Scripturilor cumva asemănătoare cu neînțelegerea referitoare la botez. Ei își bazează serbarea săptămânală a cinei pe declarația din Faptele Apostolilor care spune că Biserica timpurie se aduna în prima zi a săptămânii și la aceste adunări „frângeau pâinea”. Fapte 2:42, 46; 20:7.

Am observat deja* că aceste celebrări săptămânale nu erau comemorări ale morții Domnului, ci, dimpotrivă, erau mese de dragoste care comemorau învierea Sa și ocaziile de frângere a pâinii împreună cu El, de care s-au bucurat în câteva din zilele întâi ale săptămânii pe parcursul celor patruzeci de zile înainte de înălțarea Sa. Amintirea acestor ocazii de frângere a pâinii, în care ochii le-au fost deschiși și L-au recunoscut, i-a făcut probabil să se întâlnească apoi în prima zi a fiecărei săptămâni, și, nu nepotrivit, să aibă o masă comună, o frângere a pâinii. După cum am remarcat deja, paharul nu se amintește niciodată în legătură cu acestea, în timp ce în fiecare relatare despre Cina de Amintire a Domnului nostru paharul ocupă un loc la fel de important ca și pâinea.

Cine poate celebra?

Răspundem mai întâi de toate că nici unul care nu se încrede în sângele prețios al lui Cristos ca jertfă pentru păcate nu trebuie să se împărtășească. Nici unul nu trebuie să se împărtășească decât dacă prin credință are sângele stropirii pe stâlpii și pe pragul de sus al cortului pământesc care ne vorbește pace, în loc de a striga după răzbunare, cum a strigat sângele lui Abel (Evr. 12:24). Nici unul nu trebuie să celebreze sărbătoarea simbolică dacă nu are în inima sa sărbătoarea adevărată și nu L-a acceptat pe Cristos ca Dătătorul lui de viață. Mai departe, nici unul nu trebuie să se împărtășească dacă nu este membru al singurului corp, al singurei pâini, și dacă nu și-a socotit viața, sângele, jertfită împreună cu a Domnului în aceeași cupă sau pahar. Există aici o linie despărțitoare clară, nu numai între credincioși și necredincioși, ci și între consacrați și neconsacrați. Totuși, linia trebuie să fie trasă de fiecare persoană pentru sine însuși — atâta timp cât declarațiile sale sunt bune și rezonabil dovedite de comportarea sa exterioară. Nu este treaba unui membru și nici chiar a Bisericii să judece pe altul, decât dacă, după cum am arătat deja, chestiunea a ajuns în fața ei într-o formă definită, conform regulilor prescrise. Altfel bătrânii, sau reprezentanții Bisericii, trebuie să pună în fața celor care se adună împreună termenii sau condițiile acestea: (1) credință în sânge; și (2) consacrare pentru Domnul și serviciul Său, chiar până la moarte. Ei trebuie să invite apoi pe toți cei care cred în felul acesta și sunt astfel consacrați, să participe la celebrarea morții Domnului și a propriei lor morți. Aceasta, și toate invitațiile în legătură cu celebrarea, trebuie să fie atât de clar arătate încât să nu lase nici o idee de sectarism. Toți trebuie să fie bineprimiți să participe, indiferent de credința și armonia lor în alte subiecte, dacă sunt în deplin acord cu privire la aceste adevăruri fundamentale — răscumpărarea prin sângele prețios și o deplină consacrare până la moarte, care îi îndreptățește.

Aici este potrivit să ne gândim la cuvintele apostolului:

„De aceea, oricine mănâncă pâinea sau bea paharul Domnului în chip nevrednic va fi vinovat cu privire la trupul și sângele Domnului. Fiecare să se cerceteze pe sine însuși, și așa să mănânce din pâine și să bea din pahar. Căci cine mănâncă și bea, își mănâncă și bea o judecată împotriva lui însuși, dacă nu deosebește trupul Domnului.” 1 Cor. 11:27-29.

Prevenirea pe care o face aici apostolul pare să fie împotriva unei celebrări neglijente a acestei Comemorări, care ar face din ea un ospăț, și împotriva invitării unor persoane la întâmplare. Aceasta nu este un astfel de ospăț. Este o Comemorare solemnă, intenționată numai pentru membrii „corpului” Domnului; și cine nu discerne aceasta, cine nu discerne că pâinea reprezintă trupul lui Isus și că paharul reprezintă sângele Lui, participând la ea va intra sub judecată — nu sub „osândă", cum spune în traducerea obișnuită, ci sub judecată în ochii Domnului și de asemenea judecată în propria lui conștiință. Înainte de a se împărtăși din aceste simboluri, prin urmare, fiecare persoană trebuie să decidă pentru sine dacă crede și se încrede sau nu în trupul frânt și sângele vărsat al Domnului nostru ca fiind prețul său de răscumpărare, și în al doilea rând, dacă a făcut sau nu consacrarea deplină a tot ce are, ca să poată fi astfel inclus ca membru al „singurului trup”.

Remarcând cine este exclus și cine are acces în mod cuvenit la masa Domnului, vedem că fiecare membru adevărat al Ecclesiei are dreptul să participe, dacă acest drept nu i-a fost interzis printr-o acțiune deschisă din partea întregii Biserici, conform regulii stabilite de Domnul (Mat. 18:15-17). Toți aceștia pot celebra; toți aceștia vor dori desigur să celebreze — vor dori desigur să se conformeze sfatului dat de Învățătorul înainte de moartea Sa: „Mâncați ... beți toți din el”. Ei își vor da seama că dacă nu mâncăm carnea Fiului Omului și nu bem sângele Lui, nu avem viață în noi; și că, dacă ei s-au împărtășit în inimă și în minte în mod real de meritele jertfei Domnului și de viața Sa, este atât un privilegiu cât și o plăcere să comemoreze aceasta și s-o mărturisească unul înaintea altuia și înaintea Domnului.

Cine poate oficia

Doctrina falsă a Liturghiei și crearea în Biserică a unei clase numite cler, să administreze acest serviciu și altele similare, a creat o impresie atât de adâncă în mintea publicului încât protestanții chiar până astăzi cred în general că prezența unui „slujitor rânduit”, pentru a cere binecuvântarea și a oficia într-un astfel de serviciu de comemorare, este absolut necesară și că orice altă procedură ar fi un sacrilegiu. Cât de greșită este această teorie se va recunoaște imediat ce ne vom aminti că toți care au privilegiul de a participa la această Comemorare sunt membri consacrați ai „Preoțimii Împărătești” — fiecare este deplin împuternicit de Domnul să predice Cuvântul Său în conformitate cu talentele și ocaziile sale, și de asemenea pe deplin autorizat să îndeplinească orice fel de serviciu sau slujire de care este capabil, pentru El și pentru membrii corpului Său, și în numele Său pentru alții. „Voi toți sunteți frați” este standardul Domnului, și acesta nu trebuie uitat când suntem în comuniune cu El și celebrăm Lucrarea Lui răscumpărătoare și uniunea noastră comună cu El și unul cu altul ca membri ai corpului Său.

Totuși, în fiecare mic grup al poporului Domnului, în fiecare mică „Ecclesie” sau corp al lui Cristos, după cum am arătat deja, Scripturile arată că trebuie să fie ordine, iar parte a acestei ordini este că „în fiecare Biserică" trebuie să fie „bătrâni”. În timp ce fiecare membru al Ecclesiei, al Noii Creații, are autorizare suficientă de la Domnul ca să-i permită să ia oricare parte în legătură cu Cina de Amintire, totuși, Biserica prin alegerea bătrânilor indică faptul că ei trebuie să fie reprezentanții întregii Ecclesii cu privire la lucruri ca acestea. De aceea, datoria aranjării și slujirii la această Comemorare ar cădea în sarcina lor ca un serviciu pentru care au fost deja aleși de către Biserică.

Declarația Domnului nostru: „Acolo unde doi sau trei sunt adunați pentru numele Meu, acolo sunt și Eu în mijlocul lor” — ne arată în mod hotărât că oriunde este posibil, această comemorare trebuie celebrată în compania celorlalți membri ai corpului. Binecuvântarea care o însoțește a fost cu intenția să-i atragă pe membri unul către altul, nu numai în această adunare anuală, ci oricând este posibil. Ori de câte ori se adună chiar doi sau trei pentru a face apel la această promisiune, fiind imposibil sau neconvenabil să se întâlnească cu un grup mai mare, ei au privilegiul să celebreze ca o Biserică, ca o Ecclesie completă; și chiar dacă o persoană se află în astfel de circumstanțe încât nu se poate întâlni cu alții, noi sugerăm ca credința lui să meargă cu suficientă putere către Domnul pentru a face apel la făgăduință — socotind că Domnul împreună cu el sunt doi. Sfătuim ca o astfel de izolare inevitabilă să nu împiedice pe nimeni de la celebrarea anuală a marii jertfe pentru păcat și a participării noastre la ea împreună cu Domnul nostru; ca persoana singură să-și procure pâine — (dacă se poate pâine nedospită — cum ar fi biscuiți sărați) și rodul viței (suc de stafide, suc de struguri sau vin*) și să celebreze în comuniune de spirit cu Domnul și cu ceilalți membri ai corpului, de care este despărțit prin forța împrejurărilor.

O ordine a serviciului

Fiindcă Domnul n-a așezat nici o regulă sau ordine de serviciu, nu este pentru noi să o așezăm — totuși, credem că ar fi potrivit să sugerăm ceea ce ni se recomandă de la sine ca o celebrare moderată, rezonabilă, ordonată, a acestei Comemorări. Nu facem aceasta cu intenția de a fixa o regulă sau o lege, ci cu scopul de a ajuta pe unii care au fost obișnuiți cu un serviciu complicat și pe alții care n-au fost obișnuiți cu nimic de felul acesta, să ajungă la o opinie moderată asupra subiectului. Cele ce exprimăm să fie deci considerate numai în lumina sugestiei, supuse unor astfel de modificări etc., cum par recomandabile. Ele sunt următoarele: Deschiderea serviciului cu una sau mai multe cântări, potrivite ocaziei — cu caracter solemn și îndreptând mintea în direcția Comemorării.

Rugăciune pentru binecuvântarea divină asupra adunării și în special asupra celor care vor participa, amintind de asemenea pe ceilalți membri ai aceluiași corp, cunoscuți și necunoscuți nouă, din toată lumea, și în special pe cei care celebrează această Comemorare la aniversarea ei.

(3) Bătrânul care oficiază ar putea citi din Scripturi relatarea instituirii originare a Comemorării.

(4) Același bătrân sau alt bătrân ar putea prezenta apoi o relatare a acestui subiect, tip și antitip, fie vorbind liber, fie, dacă vrea, la fel de bine, citind o explicație a întregului subiect, ca de exemplu cele arătate anterior.

(5) Atrăgând atenția asupra faptului că Domnul nostru a binecuvântat pâinea înainte de a o frânge, conducătorul i-ar putea solicita unui frate competent să ceară binecuvântarea asupra pâinii, sau — dacă din cei prezenți n-ar fi nici unul competent în afară de el — atunci să ceară el binecuvântarea divină asupra pâinii și asupra celor care se vor împărtăși din ea, ca ochii înțelegerii lor să poată fi deschiși larg ca să aprecieze sau să înțeleagă adâncimea sensului cuvenit legat de ea și ca toți participanții să aibă o comuniune binecuvântată cu Domnul în folosirea acestui simbol al cărnii Sale și să-și reînnoiască consacrarea de a fi frânți împreună cu El.

(6) Se poate frânge apoi o bucată de pâine nedospită folosind cuvintele Domnului: „Acesta este trupul Meu, dat pentru voi. Mâncați toți din el”; și un frate sau însuși fratele care oficiază poate servi cu farfuria; sau, dacă adunarea este mare, se poate servi cu mai multe farfurii simultan de către doi, patru, șase frați consacrați, sau de către oricâți este necesar.

(7) Ar fi de dorit să se păstreze liniște în timpul distribuirii simbolurilor, cu excepția unor scurte remarci direct la subiect, care n-ar fi nepotrivite, cu privire la semnificația pâinii și cum ne hrănim noi din Domnul — deși în general ar fi bine ca acest subiect să fie arătat de către conducător sau de către un alt vorbitor înainte de distribuire, când explică semnificația celebrării în general, astfel încât comuniunea participanților să nu fie deranjată.

(8) Apoi ar trebui să se ceară binecuvântarea asupra paharului, exact cum citim, că Domnul „a luat paharul și, după ce a mulțumit, l-a dat" ucenicilor Săi. Ar putea fi numit un frate pentru această rugăciune de mulțumire și de cerere a binecuvântării Domnului asupra participanților, și ar trebui de asemenea servit în liniște.

(9) Serviciul fiind astfel terminat, sfătuim să se urmeze exemplul Domnului și al apostolilor până la sfârșit — să se cânte o cântare de încheiere și apoi adunarea să fie liberă — fără nici o rugăciune de încheiere. Sfătuim ca la această ocazie saluturile obișnuite, întrebările despre sănătate etc., să fie evitate și fiecare să mergă la casa lui evitând pe cât posibil orice le-ar putea conturba cugetele și comuniunea, și pe cât posibil fiecare să caute să continue comuniunea, nu numai în noaptea aceea, ci și în ziua următoare, având în minte experiențele Domnului în Ghetsimani și nevoia Lui de compătimire și ajutor, precum și faptul că fiecare membru al corpului Său poate avea ocazii ghetsimane și nevoie de mângâierea și ajutorul celorlalți ucenici.

Despre Învățătorul este scris: „Și nici un om dintre popoare nu era cu Dânsul” — nimeni în stare să compătimească cu El în ceasul încercării. Cu noi este altfel. Noi îi avem pe ceilalți membri ai corpului, botezați similar în moarte, angajați similar să fie „frânți” ca membri ai unei singure pâini, acceptați și unși cu același Spirit sfânt. Amintindu-ne aceasta, să căutăm cu atât mai serios să-i ajutăm pe ceilalți membri ai corpului, amintindu-ne că orice se face pentru cel mai mic membru al corpului, se face pentru Cap și este apreciat de El. În același timp ne putem aminti în mod cuvenit exemplul lui Petru — impulsivitatea lui sârguincioasă, ca serv al Domnului, însă și slăbiciunea lui într-un moment de încercare precum și nevoia lui de ajutor și de rugăciuni din partea Domnului. „M-am rugat pentru tine, ca să nu ți se micșoreze credința.” A ne aminti de acest lucru poate fi un ajutor special pentru noi, după cum fără îndoială a fost și pentru apostolul Petru după aceea. Aceasta ne va face în stare să căutăm la Domnul mai mult „har, ca să avem ajutor la momentul potrivit”.

Ar fi bine ca în același timp să ne amintim de Iuda și că el a căzut din pricina egoismului — ambiției, lăcomiei; și amintindu-ne cum prin această ușă a egoismului Satan a pătruns tot mai mult în el, ne poate ajuta să ne păzim ca să nu cădem și noi într-o capcană a Adversarului; ca nu cumva din vreun motiv să tăgăduim pe Domnul care ne-a cumpărat; ca nu cumva în vreun sens al cuvântului să trădăm vreodată pe Domnul sau pe frații Săi, sau Adevărul Său. Să avem în minte în ziua următoare experiențele iubitului nostru Răscumpărător; nu numai ca să ne putem astfel identifica mai bine cu El, dar, în plus, să nu considerăm ca un lucru ciudat încercările de foc ce ar putea fi permise să vină asupra noastră ca urmași ai Săi, ci să-L putem urma până la sfârșit și să păstrăm totdeauna în minte ultimele Sale cuvinte, „S-a sfârșit!”, și să ne dăm seama că aceasta a însemnat o completare a jertfei Sale pentru păcat în folosul nostru, așa încât prin rănile Lui să ne putem considera vindecați și de asemenea să ne putem da seama că El trăiește veșnic pentru a interveni în favoarea noastră și a ne da ajutor în orice timp de nevoie.

Paștile creștinilor (easter) — Paștile evreilor (passover)

Cuvântul „Easter” (Paștile creștinilor nominali, în limba engleză — n.e.) se află o singură dată în Scripturi (Fapte 12:4, Biblia King James — n.e.), și acolo este tradus greșit; acesta trebuie să fie tradus „Passover" (Paștile evreilor, în limba engleză — n.e.). Numele „Easter” a fost adoptat de la păgâni. Este de origine saxonă și denumește o zeiță a saxonilor, sau mai degrabă a estului, Estera, a cărei sărbătoare era celebrată primăvara, aproximativ la timpul Paștilor evreilor. Adoptarea acestui nume și aplicarea lui la perioada celebrării morții, învierii și înălțării Domnului nostru, până la venirea binecuvântării de la Cincizecime, a fost evident o încercare de a face ca instituțiile creștine să le înlocuiască mai ușor pe cele ale păgânilor. Ca și majoritatea concesiilor, aceasta datează de prin secolul al treilea. Această origine păgână a numelui „Easter” nu trebuie să aibă vreo importanță specială în mintea noastră, pentru că noi nu-l mai folosim pentru a celebra pe zeița orientului. Printre protestanți numele a fost în mod clar legat de o zi, în loc de o perioadă, cum era în trecut și cum este folosit încă de catolici. Acea zi se numește Duminica de Paști. Pentru poporul Său orice amintire a învierii Domnului nostru va fi întotdeauna prețioasă, dar pentru cei care apreciază corect această problemă, fiecare duminică este

o Duminică de Paști, deoarece fiecare duminică este o amintire comemorativă a învierii Domnului nostru dintre morți.

Prezentând aici subiectul, gândul nostru este în mod special ca să atragem atenția asupra sensului mai larg al termenului Paști folosit de catolici, care include atât Vinerea Mare cât și Duminica de Paști, și este folosit doar ca un sinonim pentru perioada Paștilor. Introducându-se Liturghia și folosirea ei frecventă, s-ar fi putut aștepta ca celebrarea anuală a morții Domnului nostru la aniversarea ei să fie desființată; dar nu este așa. Obiceiul inițial al Bisericii timpurii, de a celebra marele fapt central și însăși temelia existenței ei, a continuat, deși celebrarea cinei la timpul ei cuvenit a încetat, fiind înlocuită cu numeroasele sacrificii ale Liturghiei — și astfel această amintire specială și-a pierdut sensul.

Secole la rând a fost obiceiul să se socotească data răstignirii Domnului nostru după calendarul evreiesc, după cum am explicat deja; dar mai târziu, dorindu-se pe cât posibil desprinderea de instituțiile evreiești, s-a instituit o schimbare în metoda de calculare a datei morții lui Cristos, Paștele nostru. „Conciliul Ecumenic” din Niceea a hotărât ca de atunci înainte Paștile să se celebreze în vinerea ce urmează după prima Lună plină începând de la echinocțiul de primăvară. Aceasta a fixat nu numai celebrarea generală a morții Domnului într-o vineri, numită „Vinerea Mare”, ci a mai asigurat și ca celebrarea să fie într-adevăr foarte rar în acord perfect cu celebrarea Paștilor de către evrei. Trebuie să amintim că diferența în metoda de calculare este aceea că atunci evreii așteptau și așteaptă și acum până la echinocțiul de primăvară și încep luna cu prima Lună nouă după aceea, și țin Paștile când Luna este plină, sau în ziua a patrusprezecea.

Această schimbare dă ocazional o diferență de aproape o lună între cele două metode de calculare.

Nu este treaba noastră să spunem care metodă este mai bună, dar noi preferăm să ne ținem de cea pe care au practicat-o Domnul și apostolii — nu cu un servilism care ne-ar face să simțim că am comite o crimă dacă am greși în calculare și am celebra la o dată greșită, ci cu o satisfacție totuși că ne-am străduit să urmăm cât se poate de aproape instituirea divină, modelul. Cineva ar putea sugera că ar fi și mai bine să se fixeze data conform calendarului nostru modern

de exemplu la 15 aprilie sau la 1 aprilie, sau la o altă dată

și în consecință nici un calcul etc., n-ar fi necesar. Noi răspundem că evident Domnul a avut un motiv să aranjeze calendarul evreiesc așa cum l-a aranjat și preferăm să continuăm a recunoaște instituirea Sa în această problemă.

Într-un anumit sens vedem că după cum Soarele este simbolul Împărăției spirituale a lui Dumnezeu, Luna este simbolul Legământului Legii și al poporului care a fost sub acel Legământ al Legii. Astfel, a existat o potrivire deosebită în faptul că Domnul nostru a fost răstignit de către ei tocmai când Luna era plină, și aceasta prin predeterminarea lui Dumnezeu cu privire la timp, așa încât ei nu L-au putut prinde înainte, deși au vrut, pentru că „încă nu-I venise ceasul” (Ioan 7:30; 8:20). Răstignirea Lui când Luna era plină și faptul că apoi Luna a început imediat să scadă arată o lecție în sensul că Israelul ca națiune și-a atras asupră-și respingerea divină, sau lepădarea pentru un timp, simbolizată prin micșorarea Lunii, ceea ce a reprezentat declinul lor național.

*** Adăugăm aici câteva citate potrivite, dintr-o autoritate recunoscută care susține cele de mai sus după cum urmează:

Din enciclopediile lui McClintock și Strong

„Easter, adică Paști — Easter este un cuvânt de origine saxonă și denumește o zeiță a saxonilor, sau mai degrabă a estului, Estera, în onoarea căreia erau aduse sacrificii an de an, cam pe la timpul Paștilor (primăvara), numele începând să fie legat prin asociere de idei de sărbătoarea creștină a învierii, care avea loc la timpul Paștilor: de aceea noi spunem ziua de Paști (Easter), Duminica de Paști (Easter), dar foarte nepotrivit, pentru că aceasta în nici un caz nu se referă la festivalul ținut atunci pentru zeița vechilor saxoni. La fel se folosește în prezent cuvântul german Ostern pentru „Easter” și se referă la aceeași zeiță Estera sau Ostera. Apariția acestui cuvânt în Biblia King James (Fapte 12:4) — „Cu gând ca, după Paști (în limba engleză Easter — n. e.), să-l scoată înaintea poporului” — se poate remarca îndeosebi ca exemplu al lipsei de consecvență a traducătorilor. ... La ultima revizuire s-a înlocuit cu „Paști” (în limba engleză Passover —

n. e.) în toate pasajele cu excepția acestuia. ...

Bisericile din Asia Mică au serbat moartea Domnului în ziua care corespunde cu ziua de 14 a lunii Nisan, zi în care, conform părerii întregii Biserici vechi, a avut loc răstignirea. Bisericile din Apus (Roma), pe de altă parte, au fost de părere ca răstignirea să fie comemorată anual chiar în ziua din săptămână în care a avut loc, adică vineri. ... Bisericile din Apus priveau ziua morții lui Cristos ca o zi de doliu și nu sfârșeau postul până în ziua învierii. Bisericile din Asia Mică, pe de altă parte, priveau moartea lui Cristos întru totul ca moarte pentru răscumpărarea omenirii și sfârșeau ziua de post în ceasul morții lui Cristos, la ora trei după-amiază, și imediat după aceea serbau agapele și Cina Domnului. Amândouă părțile (Răsăritul ortodox și Bisericile de Apus) au aderat la cuvântul Pascha (Paști), prin care ei înțelegeau uneori zilele speciale de sărbătoare din această săptămână, iar alteori întreaga săptămână de comemorare a Paștilor.

Prima neînțelegere serioasă între părțile din interiorul Bisericii vechi a izbucnit aproximativ în anul 196 (d. Cr.), când episcopul Victor din Roma a trimis o circulară către episcopii de frunte ai Bisericii, cerându-le să țină sinoade în diferitele lor provincii și să introducă practica apuseană (practica celebrării în ziua de vineri și duminică, în loc de ziua exactă, 14 și 16 Nisan). Unii s-au supus cerinței, dar sinodul ținut de episcopul Polycrate din Efes a refuzat cu îndârjire și a aprobat scrisoarea lui Polycrate către Victor, care în apărarea practicii asiatice s-a referit la autoritatea apostolilor Filip și Ioan, la a lui Polycarp și la a altor șapte rudenii de-ale sale care fuseseră înainte episcopi ai Efesului. ...

Până aici controversa dintre Bisericile asiatică și apuseană (romană) era în legătură numai cu două puncte, și anume: (1) dacă trebuia comemorată ziua din săptămână sau ziua din lună în care a avut loc moartea lui Cristos; (2) dacă postul trebuia să se sfârșească. Acum s-a ivit un al treilea punct de dispută, cu privire la timpul când a fost de fapt ziua de 14 Nisan. Mulți dintre Părinții Bisericii sunt de părere că în conformitate cu calculul originar al evreilor până la distrugerea Ierusalimului, data de 14 Nisan fusese întotdeauna după echinocțiul de primăvară și numai din cauza calculării greșite de mai târziu a evreilor data de 14 Nisan a căzut uneori și înainte de echinocțiu. De aceea ei au insistat ca data de 14 Nisan, care pentru ambele părți din interiorul Bisericii stabilea data pentru Paști (Easter), să fie întotdeauna după echinocțiu.

Deoarece anul evreiesc este an lunar și data de 14 Nisan este întotdeauna o zi cu Lună plină, creștinii care au adoptat vederea astronomică de mai sus, ori de câte ori data de 14 Nisan cădea înainte de echinocțiu urmau să celebreze moartea lui Cristos cu o lună mai târziu decât Paștile evreiești. Deoarece acum creștinii nu se mai puteau baza pe calendarul evreiesc, a trebuit ca ei să-și calculeze singuri data de Paști. Aceste calcule se deosebeau adeseori, în parte din motivele deja amintite și în parte pentru că data echinocțiului a fost fixată de unii pe 18 martie, de alții pe 19 martie, iar de alții pe 21 martie. Conciliul din Arles, din anul 314, s-a străduit să stabilească o uniformitate, însă decretele lui se pare că n-au avut mare efect. De aceea subiectul a fost din nou discutat și luat în considerare de Conciliul Ecumenic de la Niceea care a hotărât ca „Paștile” să fie celebrate de întreaga Biserică după echinocțiu, în vinerea ce urma după 14 Nisan. S-a mai prevăzut ca Biserica din Alexandria, care se distingea în științele astronomice, să informeze anual Biserica din Roma în ce zi a Calendelor să fie celebrate Idele Paștilor (de la care Calende să se plece pentru a se stabili Idele Paștilor — n. e.), iar Biserica din Roma să informeze toate Bisericile din lume. Dar nici chiar aceste decrete ale Conciliului din Niceea n-au pus capăt tuturor diferențelor și a rămas ca prin calculele lui Dionisius Exiguus să se introducă treptat uniformitatea de practică în Biserica veche. Unele țări, ca Marea Britanie, n-au părăsit vechea lor practică decât după o rezistență îndelungată. În timpul lui Carol cel Mare, uniformitatea (în ținerea vinerii, fără a lua în seamă calcularea evreiască a zilei cu Lună plină) pare să fi fost stabilită, și (după aceea) nu se mai găsește nici

o urmă (a celebrării) de quarto decimani (celebrarea după ziua reală — 14 Nisan, Luna plină după echinocțiul de primăvară). ...

Revizuirea calendarului de către Papa Grigore al XIII-lea a păstrat în linii mari era dionisiană, dar a stabilit mai corect Luna plină de Paști și a prevăzut cu grijă evitarea oricărei abateri viitoare a calendarului de la timpul astronomic. Totuși, prin aceste calcule amănunțite, uneori Paștile creștine, contrar hotărârilor Conciliului din Niceea, coincid cu Paștile evreiești”.

Aceeași autoritate spune cu privire la cuvântul Paști: „Aceasta era sărbătoarea reprezentativă a anului și în această poziție unică avea o anumită legătură cu tăierea împrejur, ca al doilea sacrament al Bisericii evreiești (Exodul 12:44). Putem vedea aceasta în ceea ce s-a întâmplat la Ghilgal, când Iosua luând în considerare legământul divin a celebrat Paștile imediat după ce poporul a fost tăiat împrejur. Dar natura relației în care au fost aceste două ritualuri nu s-a manifestat pe deplin până la împlinirea antitipurilor și până când Cina Domnului a luat locul Paștilor, ca sărbătoarea sfântă a poporului ales al lui Dumnezeu”.