((11))

Bătălia Armaghedonului - Studiul I
Ziua răzbunării

> Menționarea ei profetică — A sosit timpul — Obiectivul acestui volum — Observații generale

„În inima Mea era ziua răzbunării și venise anul celor răscumpărați ai Mei.” „Este o zi de răzbunare a Domnului, un an de răsplătire pentru cauza Sionului.” Isa. 63:4; 34:8.

ASTFEL se referă profetul Isaia la acea perioadă descrisă de Daniel (12:1) ca „un timp de strâmtorare cum n-a mai fost de când sunt popoarele”; despre care Maleahi spune (4:1): „Iată, vine ziua care va arde ca un cuptor! Toți cei mândri și toți cei răi vor fi ca miriștea”; în vreme ce Apostolul Iacov (5:1-6) spune că bogații vor plânge și se vor tângui din cauza nenorocirilor care vor veni peste ei; ziua pe care Ioel (2:2) o descrie ca o zi de nori și întuneric dens; despre care Amos spune (5:20) că este „întuneric, și nu lumină ... întunecoasă și fără strălucire”; și la care Domnul Se referă (Mat. 24:21, 22) ca la un timp de „necaz așa de mare”, atât de distrugător în caracterul lui încât, dacă n-ar fi scurtat, nimeni n-ar supraviețui ravagiilor lui.

Că ziua întunecoasă și mohorâtă descrisă de profet este o zi de judecată asupra omenirii din punct de vedere social și național — o zi de răsplătire națională — este clar din multe scripturi. Dar cititorul, în timp ce observă aceasta, ((12)) să aibă în minte deosebirea dintre judecata națională și judecata individuală. Deși națiunea este formată din indivizi și indivizii sunt în mare măsură răspunzători de cursul națiunilor, și trebuie să sufere și chiar suferă mult în calamitățile care vin peste ei, cu toate acestea judecata lumii ca indivizi va fi deosebită de judecata ei ca națiuni.

Ziua judecății individuale pentru lume va fi Veacul Milenar, după cum s-a arătat deja.* Apoi, sub condițiile favorabile ale Noului Legământ și acordânduli-se o cunoștință clară a adevărului și orice ajutor posibil și încurajare spre dreptate, toți oamenii, individual și nu colectiv, ca națiuni și ca alte organizații sociale, vor fi în încercare sau judecată de viață veșnică. Judecata națiunilor, instituită acum, este o judecată a oamenilor în calitatea lor colectivă (religioasă și civilă). Instituțiile civile ale lumii au avut un timp lung de concesionare a puterii; și acum, fiindcă „Timpurile Neamurilor” ajung la sfârșit, ei trebuie să dea socoteală. Și judecata Domnului, exprimată mai înainte de profeți, este că nici una dintre ele nu va fi găsită vrednică de reînnoirea acelui contract de concesionare sau de continuare a vieții. Decretul este că stăpânirea va fi luată de la ele și că Acela care are dreptul va lua Împărăția, și națiunile Îi vor fi date Lui ca moștenire. Ezec. 21:27; Dan. 7:27; Ps. 2:8; Apoc. 2:26, 27.

*Vol. I, cap. 8

Ascultați Cuvântul Domnului către națiunile adunate înaintea Lui pentru judecată: „Apropiați-vă, neamuri, să auziți! Popoare, luați aminte! S-asculte pământul, el și ceea ce-l umple, lumea cu tot ce produce ea. Căci mânia Domnului este împotriva tuturor popoarelor și furia Lui împotriva tuturor armatelor lor”. „Domnul Dumnezeu este ... Împăratul veșniciei. Pământul tremură de mânia Lui și neamurile nu pot îndura indignarea Lui.” „Vuietul ajunge până la marginea pământului; căci Domnul Se ((13)) ceartă cu popoarele ... Așa vorbește Domnul oștirilor: «Iată, nenorocirea merge din popor în popor și o mare furtună [necaz și tulburare intensă și complicată] se ridică de la marginile pământului. Cei pe care-i va ucide Domnul în ziua aceea vor fi întinși de la un capăt al pământului până la celălalt».” „«De aceea așteptați numai», zice Domnul, «până în ziua când Mă voi scula la pradă: căci am hotărât să strâng popoarele, să adun împărățiile, ca să-Mi vărs indignarea peste ele, toată aprinderea mâniei Mele; căci tot pământul [ordinea socială actuală] va fi mistuit de focul geloziei Mele. Atunci [după aceea] voi da popoarelor buze curate, ca toți să cheme Numele Domnului ca să-I slujească într-un gând».” Isa. 34:1, 2; Ier. 10:10; 25:31-33; Tef. 3:8, 9; Luca 21:25.

Am arătat deja* că a sosit timpul și că evenimentele din ziua lui Iehova se aglomerează tare asupra noastră chiar acum. Câțiva ani sunt necesari să ducă la coacere elementele care acum lucrează în direcția necazului prezis; și potrivit cuvântului sigur al profeției, generația actuală va fi martora crizei îngrozitoare și va trece prin conflictul decisiv.

*Vol. II

Prin faptul că atragem atenția asupra acestui subiect, scopul nostru nu este doar să stârnim senzație sau să căutăm să mulțumim o curiozitate deșartă. Nici nu putem spera să producem o căință în inimile oamenilor care să realizeze o schimbare în ordinea socială, politică și religioasă actuală, și astfel să evite catastrofa iminentă. Necazul care se apropie este inevitabil: toate cauzele puternice lucrează și nici o putere umană nu poate opri acțiunea și progresul lor spre finalul sigur: efectele trebuie să urmeze așa cum a prevăzut și a prezis Domnul. Nici o mână în afară de mâna lui Dumnezeu nu poate opri evoluția cursului actual al ((14)) evenimentelor; și mâna Lui nu va face aceasta până când experiențele amare ale acestui conflict vor fi pecetluit învățătura asupra inimilor oamenilor.

Obiectivul principal al acestui volum nu este, prin urmare, să lumineze lumea, care poate aprecia numai logica evenimentelor și nimic mai mult; ci să prevină, să înarmeze dinainte, să mângâie, să încurajeze și să fortifice „casa credinței”, așa încât aceștia să nu fie înspăimântați, ci să poată fi în armonie și simpatie deplină chiar și cu cele mai severe măsuri de disciplinare divină în pedepsirea lumii, văzând prin credință rezultatul glorios în roadele prețioase ale dreptății și păcii durabile.

Ziua răzbunării este legată în mod natural de obiectivul binevoitor al permisiunii ei divine, care este răsturnarea întregii ordini de lucruri din prezent, pregătitoare pentru stabilirea permanentă a Împărăției lui Dumnezeu pe pământ, sub Cristos, Prințul Păcii.

Profetul Isaia (63:1-6), luându-și punctul de observație la sfârșitul secerișului Veacului Evanghelic, vede un Cuceritor puternic, glorios în ținuta Sa (îmbrăcat cu autoritate și putere), și înaintând călare, victorios peste toți vrăjmașii Săi, cu al căror sânge Îi sunt pătate toate hainele. El întreabă cine este acest străin minunat, spunând: „Cine este Acesta, care vine din Edom, din Boțra, în haine roșii strălucitoare, Acesta care este maiestuos în înfățișare, mergând în măreția puterii Lui?”

Edom, ne vom aminti, a fost numele dat lui Esau, fratele geamăn al lui Iacov, după ce și-a vândut dreptul de întâi-născut (Gen. 25:30-34). Acest nume a fost de asemenea aplicat ulterior atât la oamenii care au descins din el cât și la țara în care aceștia s-au stabilit. (Vezi Gen. 25:30; 36:1; Num. 20:18, 20, 21; Ier. 49:17.) Prin urmare, numele Edom este un simbol potrivit al unei clase care în acest veac și-a vândut în mod ((15)) asemănător dreptul de întâi-născut; și care, de asemenea, l-a considerat ca un fleac, asemenea blidului de linte care l-a influențat pe Esau. Numele este folosit astfel în mod frecvent de către profeți cu referire la acea mulțime mare de creștini pretinși care este numită uneori „lumea creștină” și „creștinătate” (adică, Împărăția lui Cristos), nume pe care cei cugetători ar trebui să le recunoască ușor ca nepotrivite, trădând o mare lipsă de înțelegere a adevăratului obiectiv și caracter al Împărăției lui Cristos, și de asemenea a timpului și modului fixat al stabilirii ei. Ele sunt pur și simplu nume lăudăroase care denaturează adevărul. Este până acum lumea într-adevăr creștină, sau măcar acea parte a ei care pretinde acest nume — națiunile Europei și ale Americii? Ascultați bubuitul tunului, tropotul oștilor în marș, țiuitul obuzelor care explodează, gemetele celor oprimați și murmurele națiunilor înfuriate cu un răspuns asurzitor de accentuat: Nu! Constituie acestea Împărăția lui Cristos — o creștinătate adevărată? Cine de fapt și-ar lua sarcina dovedirii unei sugestii atât de monstruoase? Falsitatea acestei pretenții lăudăroase este atât de palpabilă, încât orice încercare de a o dovedi ar distruge complet înșelătoria, așa că nici unul dintre cei care ar dori să o transmită mai departe n-ar îndrăzni să încerce a o dovedi.

Potrivirea numelui simbolic „Edom” în aplicarea lui la creștinătate este foarte marcantă. Națiunile așa-zisei creștinătăți au fost privilegiate mai presus de toate celelalte națiuni, prin aceea că lor, asemenea israeliților din veacul anterior, li s-au încredințat cuvintele lui Dumnezeu. Ca rezultat al influențelor iluminante ale Cuvântului lui Dumnezeu, atât direct cât și indirect, la aceste națiuni au venit toate binecuvântările civilizației; și prezența în mijlocul lor a câtorva sfinți („o turmă mică”), ((16)) dezvoltați sub influența lui, a fost ca „sarea pământului”, ferindu-l într-o anumită măsură de stricarea morală completă. Și aceștia, prin exemplele lor de evlavie și prin energia lor în menținerea sus a Cuvântul vieții, au fost „lumina lumii”, arătând oamenilor calea de întoarcere spre Dumnezeu și spre dreptate. Dar numai puțini din toate aceste națiuni favorizate s-au folosit cum se cuvine de avantajele lor, care le-au venit ca moștenire în virtutea nașterii lor în țări atât de binecuvântate cu influențele Cuvântului lui Dumnezeu, direct și indirect.

Asemenea lui Esau, masele creștinătății și-au vândut dreptul de întâi-născut al avantajului special și deosebit. Prin mase înțelegem nu numai partea agnostică a lor, ci și marea majoritate a celor lumești care declară a fi în religia lui Cristos, dar care sunt creștini numai cu numele, în care lipsește viața lui Cristos. Aceștia au preferat bucățica jalnică a avantajului pământesc prezent, față de toate binecuvântările comuniunii și părtășiei cu Dumnezeu și cu Cristos, și față de moștenirea glorioasă împreună cu Cristos promisă acelora care urmează cu credincioșie în urmele Sale de sacrificiu. Aceștia, deși sunt cu numele poporul lui Dumnezeu — Israelul spiritual nominal al Veacului Evanghelic, al cărui tip în Veacul Iudeu a fost „Israelul după trup” — în realitate au puțin, sau n-au deloc respect pentru făgăduințele lui Dumnezeu. Aceștia, deși sunt într-adevăr o oștire puternică, purtând numele lui Cristos și pozând în fața lumii ca Biserica lui Cristos; deși au construit organizații mari reprezentând diferite schisme în corpul declarat al lui Cristos; deși au scris volume masive de „teologie” ne-„sistematică” și au fondat numeroase colegii și seminarii pentru învățarea acestora; deși au făcut „multe fapte minunate” în numele lui Cristos, care, cu toate acestea, au fost adeseori contrare învățăturilor Cuvântului Său — aceștia constituie clasa ((17)) Edom care și-a vândut dreptul de întâi-născut. Clasa aceasta include aproape toată „creștinătatea” — toți cei care au crescut în așa-zisele țări creștine, care nu s-au folosit de privilegiile și binecuvântările Evangheliei lui Cristos și nu și-au conformat viața după ea. Restul sunt cei câțiva îndreptățiți, consacrați și credincioși care s-au alăturat lui Cristos printr-o credință vie și care, ca „ramuri”, rămân în Cristos, Vița Adevărată. Aceștia formează adevăratul Israel al lui Dumnezeu — israeliți cu adevărat, în care nu este viclenie.

Edomul simbolic din profeția lui Isaia corespunde Babilonului simbolic din Apocalipsa și din profețiile lui Isaia, Ieremia și Ezechiel. Astfel Domnul indică și descrie acel mare sistem căruia oamenii îi atribuie numele fals, creștinătate — Împărăția lui Cristos. După cum toată țara Edomului simbolizează toată „creștinătatea”, tot așa cetatea sa capitală, Boțra, reprezintă eclesiasticismul, citadela principală a creștinătății. Profetul Îl reprezintă pe Domnul ca un luptător victorios care face un mare măcel în Edom și mai ales în Boțra. Numele Boțra înseamnă „staul”. Boțra este chiar și acum renumită pentru țapii săi, iar măcelul din acea zi de răzbunare se spune că este de „miei și țapi” (Isa. 34:6). Țapii ar corespunde „neghinei,” în timp ce mieii ar reprezenta pe sfinții din strâmtorare (Apoc. 7:14; 1 Cor. 3:1) care au neglijat folosirea ocaziilor acordate lor și n-au alergat așa încât să obțină premiul chemării lor de sus, și care, prin urmare, deși n-au fost respinși de Domnul, n-au fost socotiți vrednici să scape de necaz ca „oi” mature — chemați, aleși și credincioși.

Răspunsul la întrebarea profetului — „Cine este Acesta, care vine din Edom, din Boțra, în haine roșii strălucitoare?” este: „Eu sunt Cel care vorbesc cu dreptate, puternic să mântuiesc”. Este același puternic descris de Revelator (Apoc. 19:11-16), „Împăratul împăraților și Domnul ((18)) Domnilor”, Unsul lui Iehova, Răscumpărătorul și Domnul nostru binecuvântat, Isus.

Pentru informarea noastră, profetul întreabă mai departe spunând: „Dar pentru ce Îți sunt hainele roșii și veșmintele Tale ca ale celui ce calcă în teasc?” Și iată răspunsul: „Eu singur am călcat în teasc și nici un om dintre popoare nu era cu Mine; i-am călcat astfel în mânia Mea și i-am zdrobit în furia Mea; așa că sângele lor a țâșnit pe veșmintele Mele și Mi-am mânjit toate hainele cu el. Căci în inima Mea era ziua răzbunării și venise anul celor răscumpărați ai Mei. Mă uitam împrejur, și nu era nimeni să ajute; și Mă miram că nu era cine să Mă susțină; atunci brațul Meu [puterea] Mi-a fost într-ajutor și mânia Mea M-a sprijinit. Am călcat în picioare popoare în mânia Mea ... și le-am vărsat sângele pe pământ”. Și Reveletorul adaugă: „Și va călca în picioare teascul vinului mâniei aprinse a lui Dumnezeu Cel Atotputernic”. Apoc. 19:15.

Călcarea teascului este ultimul aspect al lucrării secerișului. Mai întâi se face seceratul și adunatul. Așa că această călcare a teascului mâniei lui Dumnezeu în care este aruncată „via pământului” (via falsă care și-a însușit în mod fals numele de creștin și de Împărăție a lui Cristos) când ciorchinii ei nelegiuiți sunt copți pe deplin (Apoc. 14:18-20), reprezintă ultima lucrare a acestei perioade de „seceriș” pline de evenimente.* Ilustrează ultimele aspecte ale marelui timp de strâmtorare care va cuprinde toate națiunile și despre care ne avertizează atât de mult Scripturile.

*Vol. III, cap. 6

Faptul că Împăratul împăraților este reprezentat călcând „singur” teascul arată că puterea exercitată pentru răsturnarea națiunilor va fi o putere divină, și nu doar energie umană. Va fi puterea lui Dumnezeu care va pedepsi ((19)) națiunile și care în cele din urmă „va face să biruie judecata [justiția, neprihănirea, adevărul]”. „Va lovi pământul cu toiagul gurii Lui și va omorî pe cel rău cu suflarea buzelor Lui [forța și spiritul adevărului Său]” (Isa. 11:4; Apoc. 19:15; Ps. 98:1). Onorurile victoriei adevărului și dreptății viitoare nu vor putea fi atribuite nici unui general uman. Conflictul neamurilor înfuriate va fi violent, iar câmpul de bătaie și tulburarea neamurilor vor fi peste tot pământul; și nici un Alexandru, Cezar sau Napoleon uman nu se va găsi ca să facă ordine în mijlocul confuziei îngrozitoare. Dar în cele din urmă se va ști că marea victorie a dreptății și adevărului și pedepsirea nelegiuirii cu ceea ce pe drept merită, au fost aduse de puterea cea mare a Împăratului împăraților și Domnului domnilor.

Toate aceste lucruri trebuie să fie înfăptuite în ultimele zile ale Veacului Evanghelic, pentru că, așa cum afirmă Domnul prin profet (Isa. 63:4; 34:8), „venise anul celor răscumpărați ai Mei” și „este o zi de răzbunare a Domnului, un an de răsplătire pentru cauza Sionului”. De-a lungul Veacului Evanghelic Domnul a luat cunoștință de cauza, cearta și disputa din Sionul nominal. El a văzut cum au trebuit să lupte sfinții Săi credincioși pentru adevăr și dreptate, și chiar să sufere persecuție pentru dreptate din partea celor care li se împotriveau în numele Domnului; și pentru scopuri înțelepte Domnul Sa abținut să intervină până acum; dar acum a venit ziua răsplătirilor și Domnul Se judecă cu ei după cum este scris: „Căci Domnul are o judecată cu locuitorii țării, pentru că nu este adevăr, nu este îndurare, nu este cunoștință de Dumnezeu în țară. Jurăminte, minciuni, ucideri, hoții, adultere se dezlănțuie, vărsări de sânge. De aceea, țara se va jeli, toți cei care o locuiesc vor tânji” (Osea 4:1-3). Această profeție atât de adevărată în împlinirea ei asupra Israelului după trup, este îndoit de adevărată în aplicarea ((20)) ei mai deplină asupra Israelului spiritual nominal — creștinătatea.

„«Vuietul ajunge până la marginea pământului; căci Domnul Se ceartă cu popoarele, intră la judecată împotriva oricărei făpturi și dă pe cei răi pradă sabiei», zice Domnul.” „Ascultați, vă rog, ce zice Domnul: ... «Ascultați, munților [împărățiilor], mustrarea Domnului și luați aminte temelii [până acum] de neschimbat ale pământului [societății]! Căci Domnul are o judecată cu poporul Său [declarat]»”, „și dă pe cei răi pradă sabiei”. Ier. 25:31; Mica 6:1, 2.

Să-l ascultăm iarăși pe profetul Isaia cu privire la această judecată: „Apropiați-vă, neamuri, să auziți! Popoare, luați aminte! S-asculte pământul, el și ceea ce-l umple, lumea cu tot ce produce ea [tot egoismul și răul care provine din spiritul lumii]. Căci mânia Domnului este împotriva tuturor popoarelor și furia Lui împotriva tuturor armatelor lor: El le-a dat [luând un punct de vedere viitor] nimicirii, le-a rânduit măcelăririi ... țara lor va fi muiată de sânge și țărâna se va umple de grăsime. Căci este o zi de răzbunare a Domnului, un an de răsplătire pentru cauza Sionului”. Isa. 34:1, 2, 7, 8.

Astfel Domnul va lovi neamurile și le va face să-I cunoască puterea, și va elibera pe poporul Său credincios care nu merge cu mulțimile în calea răului, ci care urmează în întregime pe Domnul Dumnezeul lui în mijlocul unei generații strâmbe și stricate. Și chiar și această judecată teribilă asupra lumii ca națiuni, zdrobindu-le astfel în bucăți ca pe vasele unui olar, se va dovedi o lecție valoroasă pentru ele când vor veni la judecata individuală sub domnia Milenară a lui Cristos. Astfel, în mânia Sa, Domnul Își va aminti de îndurare.