Cuprins

Prefaţa ediţiei
Ce spun Scripturile despre iad?
Cuvântul "iad"
"Infern" în Vechiul Testament
Toate textele în care "Şeol" este tradus "infern"
Textele în care "Şeol" este tradus "mormânt" şi "groapă"
Iad" şi „infern" în Noul Testament
Cuvintele „iad" şi „infern" traduse din cuvântul grecesc „hades"
Cristos în „infern" (hades) şi înviat din „infern" (hades)
Alte locuri unde este cuvântul „iad"
"Gheena" = Valea Hinnom
Vinovat va fi de focul gheenei
Matei 5:22-30
Poate să piardă şi sufletul şi corpul în gheenă
Viermele lor nu moare şi focul nu se stinge
Matei 23:15,33
Aprinsă de focul gheenei
"Tartaroo" nu este un loc de tortură
Pilda cu bogatul şi Lazăr
Pilda cu oile şi caprele
Pedeapsa veşnică
Lacul ce arde cu foc şi cu pucioasă; aceasta este moartea cea de a doua
Apocalipsa 21:8

CE SPUN SCRIPTURILE DESPRE IAD?

***

"La lege şi mărturie! Căci pentru cei ce nu vorbesc după cuvântul acesta, nu le va răsări nici o lumină."

Isaia 8:20

***

O înţelegere corectă a acestui subiect a devenit aproape o necesitate pentru stabilitatea creştinului.

De secole, învăţătura "ortodoxiei" de toate nuanţele a fost că Dumnezeu, înainte de a crea pe om, a creat un mare abis de foc şi teroare în care pot intra toate miliardele familiei umane pe care El a plănuit să le aducă în existenţă; că El a numit acest abis "iad" şi că toate promisiunile şi ameninţările din Biblie au fost intenţionate să oprească pe cât de mulţi posibil (o "mică turmă"), de la greşeli care ar face din acest loc îngrozitor casa lor veşnică.

Pe măsură ce cunoştinţa creşte şi superstiţiile se sting, această vedere monstruoasă despre aranjamentul şi caracterul divin îşi pierde forţa, iar oamenii cugetători nu mai pot crede legenda care era în mod obişnuit ilustrată pe pereţii bisericilor, la cel mai înalt nivel artistic şi realism, astfel de exemple fiind încă văzute în Europa. Unii pretind acum că locul este literal, dar focul este simbolic etc., etc., în timp ce alţii resping doctrina "iadului" în orice sens şi în orice măsură. În timp ce suntem bucuroşi să vedem că superstiţiile cad şi idei mai adevărate predomină despre marele, înţeleptul, dreptul şi iubitorul Creator, suntem alarmaţi observând că înclinaţia celor care abandonează această îndelung respectată doctrină este spre îndoială, scepticism, necredinţă.

De ce ar fi aşa, când mintea lor este pur şi simplu eliberată de o eroare, vă veţi întreba? Deoarece creştinii au fost de atâta timp învăţaţi că temelia acestei îngrozitoare blasfemii împotriva caracterului şi guvernării lui Dumnezeu este adânc aşezată şi bine fixată în Cuvântul lui Dumnezeu -- Biblia -- şi, prin urmare, măsura în care această credinţă în "iad" se clatină, în aceeaşi măsură se clatină şi credinţa lor în Biblie ca revelaţia adevăratului Dumnezeu; astfel că acei care au abandonat credinţa într-un "iad", în ceva fel de chin veşnic, sunt adesea necredincioşi pe faţă şi batjocoritori ai Cuvântului lui Dumnezeu.

Conduşi prin providenţa Domnului spre o înţelegere a faptului că Biblia a fost calomniată, la fel ca şi Autorul ei divin, şi că, înţeleasă corect ea nu învaţă despre acest subiect nimic păgubitor la adresa lui Dumnezeu, nici la adresa unei minţi inteligente, vom încerca să arătăm deschis învăţătura scripturală cu privire la acest subiect, pentru ca prin ea credinţa în Dumnezeu şi în Cuvântul Său să poată fi restabilită în inimile poporului Său, pe o temelie mai bună, raţională. Într-adevăr, opinia noastră este că oricine va găsi în felul acesta că vederea sa falsă s-a sprijinit pe concepţii greşite şi pe interpretări greşite, va învăţa, în acelaşi timp, să se încreadă pe viitor mai puţin în propria sa imaginaţie şi în imaginaţia altor oameni, şi prin credinţă să se ţină mai strâns de Cuvântul lui Dumnezeu, care este în stare să dea înţelepciune spre mântuire.

Că susţinătorii doctrinei chinului veşnic au puţină credinţă în ea, sau n-au deloc, se vede din faptul că ea nu are nici o putere asupra comportamentului lor. În timp ce toate denominaţiile creştinătăţii susţin învăţătura că pedeapsa celor răi este un chin veşnic şi o disperare nesfârşită, iremediabilă, ele sunt în mare parte liniştite, îngăduindu-le celor răi să-şi urmeze cursul, în timp ce ele îşi urmează liniştite propria lor cale. Clopote melodioase, orgi răsunătoare, coruri artistice, edificii costisitoare, strane capitonate şi oratorie rafinată care tot mai mult evită orice referire la această temă alarmantă, permit odihnă şi amuzament congregaţiilor moderne care se adună în ziua Domnului şi sunt cunoscute lumii ca bisericile lui Cristos şi reprezentantele învăţăturilor Sale. Dar puţin pare să-i intereseze binele veşnic al mulţimii, sau chiar al lor propriu şi al familiilor lor, deşi în mod natural s-ar presupune că având perspectiva unei astfel de eventualităţi îngrozitoare, ei ar fi aproape înnebuniţi în eforturile lor de a-i salva pe cei care pier.

Deducţia evidentă este că ei nu o cred. Singura clasă de oameni care într-o oarecare măsură îşi arată credinţa în ea prin fapte este Armata Salvării; iar aceştia sunt subiect de râs aproape pentru toţi ceilalţi creştini, pentru că ei sunt oarecum consecvenţi cu ceea ce cred. Totuşi, metodele lor speciale, adeseori absurde, atât de izbitor în contradicţie cu ale Domnului despre care este scris, că "nu va striga, nici nu va ridica vocea Sa, nici nu va face să o audă pe uliţă" (Isaia 42:2), sunt foarte blânde în comparaţie cu ceea ce s-ar putea aştepta de la ei, dacă ar fi pe deplin convinşi de această doctrină. Nu ne putem închipui cum cei care cred sincer în această doctrină groaznică umblă zi de zi după afacerile obişnuite ale vieţii sau se adună liniştiţi, cu eleganţă, în fiecare duminică să asculte o prelegere de la amvon asupra unor subiecte deosebite cărora li s-a făcut adeseori publicitate. Pot ei face aceasta în timp ce de fapt cred tot timpul că semenii lor mor în proporţie de o sută pe minut şi intră în:

"Ţara aceea izolată de adâncă disperare,

Unde Dumnezeu n-ascultă rugăciunea lor amară"?

Dacă ei într-adevăr ar crede aceasta, puţini sfinţi ar putea sta acolo liniştiţi gândindu-se la cei care în fiecare moment merg în grabă spre acea stare îngrozitoare descrisă de acel om bine intenţionat, dar foarte înşelat, Isaac Watts (a cărui inimă a fost nemăsurat mai caldă şi mai largă decât aceea pe care el a atribuit-o marelui Iehova) când a scris imnul:

"Furtunile de foc ale mâniei

Sufla-vor peste viermele rebel,

Şi peste sufletele sterpe se vor abate

În uragan etern".

Adeseori oamenii ajung să fie înnebuniţi de supărare când prietenii lor sunt prinşi în vreo catastrofă îngrozitoare, cum ar fi un foc sau un naufragiu, chiar dacă ştiu că ei vor fi eliberaţi repede prin moarte; totuşi ei pretind a crede că Dumnezeu este mai puţin iubitor decât ei, şi că El poate privi cu nepăsare, dacă nu chiar cu plăcere, la miliardele de creaturi ale Sale suferind o eternitate de chin încă şi mai groaznic, pe care El l-a pregătit pentru ei, împiedicând orice scăpare din el pentru totdeuana. Şi nu numai atât, dar ei aşteaptă să ajungă în mod literal în sânul lui Avraam, de unde se vor uita peste prăpastie, vor vedea şi vor auzi chinurile mulţimilor (dintre care, pe unii ei îi iubesc acum şi plâng după ei); şi îşi închipuie că vor fi atât de schimbaţi şi vor deveni atât de mult în asemănare cu felul în care-L văd ei pe Dumnezeu, atât de împietriţi faţă de orice milă şi atât de lipsiţi de iubire şi compătimire, încât se vor bucura în- tr-un astfel de Dumnezeu şi într-un astfel de plan.

Este uimitor că bărbaţi şi femei de altfel sensibili, care îşi iubesc semenii şi care fondează spitale, orfelinate, aziluri şi societăţi pentru împiedicarea cruzimii chiar şi faţă de creaţia animală, sunt atât de neechilibraţi mintal, încât să poată crede şi susţine o asemenea doctrină, şi totuşi să fie atât de indiferenţi faţă de investigarea autorităţii ei!

Ne putem gândi la o singură excepţie -- cei care susţin doctrina ultra-calvinistă; care cred că Dumnezeu a hotărât astfel, că toate eforturile pe care ei le-ar putea face n-ar putea schimba rezultatul nici măcar pentru o singură persoană; şi că toate rugăciunile pe care ei le-ar putea face n-ar schimba nici o iotă din planul îngrozitor pe care ei cred că Dumnezeu l-a făcut pentru veşnica plăcere a Lui şi a lor. Aceştia, în- tr-adevăr ar putea sta liniştiţi, în ceea ce priveşte efortul pentru semenii lor; dar de ce să cânte laude unui astfel de plan pentru condamnarea aproapelui lor, pe care Dumnezeu a poruncit să-l iubească ca pe ei înşişi?

De ce nu încep, mai degrabă, să se îndoiască de "învăţăturile demonilor", de această blasfemie contra marelui Dumnezeu, urzită în "veacurile întunecate", când o preoţime vicleană învăţa că este drept a face rău ca să rezulte bine?

Doctrina chinului veşnic a fost, fără îndoială, introdusă de papalitate pentru a-i face pe păgâni să se unească cu ea şi să-i susţină sistemul. Ea a înflorit pe vremea când "luptele cu tauri" şi întrecerile gladiatorilor erau distracţiile publice care plăceau cel mai mult; când cruciadele erau numite "războaie sfinte" şi când bărbaţi şi femei erau numiţi "eretici" şi erau adesea măcelăriţi pentru că gândeau sau vorbeau contrar învăţăturilor papalităţii; într-un timp când soarele adevărului evanghelic era întunecat; când Cuvântul lui Dumnezeu căzuse în uitare şi era interzis să fie citit de altcineva decât de cler, a căror iubire faţă de aproapele lor era arătată adeseori prin torturarea "ereticilor" pentru a-i face să retracteze şi să-şi tăgăduiască credinţa şi Biblia -- ca să-i scape, dacă era posibil, ziceau ei, de viitorul şi mai groaznic al "ereticilor" -- chinul veşnic. Ei n-au împrumutat această doctrină de la păgâni, căci nici un popor păgân din lume nu are o doctrină atât de crudă, atât de diavolească şi atât de nedreaptă. Să afle, oricine poate, şi să expună faptul în toată întunecimea lui, ca dacă este posibil, să poată fi arătat că esenţa barbariei, a răutăţii, a urii şi a lipsei de evlavie n-a fost însuşită, nicidecum de la alţii, de către cei pe care Dumnezeu i-a favorizat cel mai mult cu lumină de toate felurile şi cărora Dumnezeu le-a încredinţat Cuvântul Său. O, ruşinea şi confuzia care va acoperi faţa multora, chiar oameni buni, care cu adevărat gândeau că fac serviciu lui Dumnezeu în timp ce propagau această doctrină blasfematoare, când se vor trezi la înviere, ca să afle despre iubirea şi dreptatea lui Dumnezeu, şi când vor ajunge să ştie că Biblia nu învaţă această "erezie nimicitoare" a chinului veşnic, care dezonorează pe Dumnezeu, stinge iubirea, întunecă adevărul, împiedică pe sfinţi şi împietreşte pe păcătoşi. 2 Petru 2:1

Noi însă repetăm că, în lumina şi dezvoltarea morală a zilei de azi, oamenii sensibili nu mai cred această doctrină. Totuşi, deoarece ei cred că Biblia o învaţă, fiecare pas pe care-l fac în inteligenţă adevărată şi în bunăvoinţă frăţească, care împiedică credinţa în chinul veşnic, este în cele mai multe cazuri un pas de îndepărtare de la Cuvântul lui Dumnezeu, care este acuzat pe nedrept că este autoritatea pentru această învăţătură. Prin urmare, a doua recoltă de roade rele, pe care o produce altoirea acestei erori de către diavol, este scepticismul. Astfel oamenii cugetători, inteligenţi, cinstiţi, sunt depărtaţi de la Biblie către filosofiile şi ştiinţele deşarte, pe nedrept numite astfel, şi către necredinţă. Nici oamenii "lumeşti" nu cred cu adevărat această doctrină; ea nici nu este o piedică în calea crimei, căci condamnaţii şi clasele de jos sunt cei care cred cel mai tare în ea.

Dar, va zice cineva, n-a produs eroarea şi ceva bun? N-au fost aduşi mulţi în biserici prin propovăduirea acestei doctrine în trecut?

Nici o eroare, răspundem noi, n-a făcut vreodată un bine adevărat, ci întotdeauna pagubă. Cei pe care eroarea îi aduce într-o biserică, şi pe care adevărul nu-i va mişca, sunt o pagubă pentru Biserică. Miile de oameni terorizaţi, dar în inimă neconvertiţi, pe care această doctrină i-a forţat să adere la papalitate, şi care i-au umflat numărul şi bogăţia, au diluat puţinul adevăr pe care-l deţineau înainte şi l-au amestecat cu sentimentele lor nesfinte şi cu erorile, aşa încât, ca să facă faţă stării de lucruri schimbate, "clerul" a găsit necesar să adauge eroare la eroare şi a recurs la metode, forme etc., neînvăţate de Scripturi şi nefolositoare celor cu adevărat convertiţi, care sunt stăpâniţi de adevăr. Printre acestea au fost: icoane, chipuri, mătănii, veşminte, lumânări, catedrale măreţe, altare etc., ca să-i ajute pe păgânii neconvertiţi spre o formă de evlavie care să corespundă mai mult vechiului lor cult păgân, dar căreia îi lipsea toată puterea unei evlavii vii.

Păgânilor nu le-a folosit, deoarece ei erau tot păgâni în ochii lui Dumnezeu, dar au fost amăgiţi ca să imite ceea ce nu înţelegeau sau nu făceau din inimă. Ei erau "neghină" adusă, ca să înăbuşe "grâul", fără ca neghinei să-i folosească. Domnul ne spune cine a semănat sămânţa acestei recolte uriaşe (Matei 13:39). Acelaşi lucru este adevărat şi despre cei care îşi iau astăzi numele de "creştini", care nu sunt în realitate convertiţi de adevăr, ci sunt numai speriaţi de eroare sau ademeniţi de avantaje pământeşti promise, cum sunt cele sociale sau de afaceri. Unii ca aceştia nu contribuie cu nimic la Biserica adevărată; prin ideile şi purtarea lor, ei devin pietre de poticnire pentru adevăraţii consacraţi, şi prin incapacitatea lor de a digera adevărul, hrana adevărată a sfinţilor, ei fac şi pe puţinii păstori adevăraţi să înşele pe "oile" adevărate pentru a mulţumi cerinţele acestor "capre" cu ceva plăcut gusturilor lor neconvertite. Nu, această eroare n-a făcut bine în nici un fel, decât în sensul că Dumnezeu este în stare să facă până şi "furia omului" să-L laude. Tot aşa, El va face ca acest lucru rău să servească în cele din urmă scopurilor Sale. În curând, când toţi oamenii (în timpul Mileniului) vor ajunge să vadă această mare înşelare prin care Satan a orbit lumea în privinţa adevăratului caracter al lui Dumnezeu, poate va deştepta în ei o iubire mai caldă, mai puternică pentru Dumnezeu.

Văzând, deci, caracterul neraţional al vederilor oamenilor, să lăsăm la o parte opiniile şi teoriile omeneşti, şi să venim la Cuvântul lui Dumnezeu, singura autoritate în acest subiect, amintindu-ne că, "Dumnezeu Îşi este singur interpret şi Se explică singur".

Cuvântul "iad"

În primul rând să avem în vedere că scripturile Vechiului Testament au fost scrise în limba ebraică, iar ale Noului Testament în greacă. Cuvântul "iad" este un cuvânt ales uneori de traducătorii Bibliei pentru a exprima sensul cuvântului evreiesc şeol şi al cuvintelor greceşti hades, tartaroo şi gheena, uneori traduse prin "mormânt" şi "groapă".

Cuvântul "iad" (hell -- n. e.) în engleza veche, înainte de a fi preluat de teologii papali şi a-i fi dat o semnificaţie nouă şi specială care să se potrivească cu scopurile lor, a însemnat pur şi simplu a tăinui, a ascunde, a acoperi; prin urmare, locul tăinuit, ascuns sau acoperit. În literatura engleză veche se pot găsi relatări despre (helling) îngroparea cartofilor -- punerea cartofilor în gropi; şi despre (helling) acoperirea unei case -- acoperind-o sau punându-i acoperiş. Cuvântul iad (hell) a fost, deci, folosit în mod potrivit ca sinonim pentru cuvintele "mormânt" şi "groapă", pentru a traduce cuvintele şeol şi hades, însemnând starea secretă sau ascunsă a morţii. Totuşi, acelaşi spirit care a fost dispus să deformeze cuvântul pentru a teroriza pe ignoranţi este încă dispus să continue eroarea -- probabil spunând -- "Să facem răul ca să poată urma binele".

Dacă traducătorii Versiunii Revizuite a Bibliei (engleze -- n. e.) ar fi fost cu totul descâlciţi din eroarea papală şi întru-totul cinstiţi, ei ar fi făcut mai mult pentru a-l ajuta pe cercetătorul englez, decât doar să folosească cuvântul ebraic şeol şi cuvântul grecesc hades, aşa cum au făcut ei. Ar fi trebuit să traducă cuvintele.* Dar le-a fost evident frică să spună adevărul şi le-a fost ruşine să spună minciuni; şi astfel ne-au dat şeol şi hades netraduse şi au permis deducţia că aceste cuvinte au aceeaşi semnificaţie ca şi semnificaţia denaturată a cuvântului "iad". Această procedură, deşi îi protejează un timp, totuşi dezonorează pe Dumnezeu şi Biblia, despre care oamenii obişnuiţi încă presupun că ea învaţă despre un "iad" de chin prin cuvintele şeol şi hades. Însă oricine poate vedea că dacă cuvântul şeol a fost potrivit să fie tradus de treizeci şi unu de ori "mormânt" şi de trei ori "groapă", nu putea fi nepotrivit să fi fost tradus la fel şi în celelalte locuri.

O particularitate de observat în compararea acestor cazuri, aşa cum vom face imediat, este că în acele texte unde ideea chinului ar fi o absurditate, traducătorii versiunii King James au folosit cuvintele "mormânt" sau "groapă", pe când în toate celelalte cazuri au folosit cuvântul "iad"; iar cititorul, învăţat de mult cu ideea papală a chinului veşnic, citeşte cuvântul "iad" şi se gândeşte că înseamnă un loc de chin, în loc de mormânt, locul sau starea ascunsă sau acoperită. De exemplu, să comparăm Iov 14:13 cu Ps. 86:13. Primul spune, "O, de m-ai ascunde în mormânt" (şeol), iar în al doilea, "� şi Tu ai mântuit sufletul meu din infernul (şeol) cel mai de jos". Cuvântul ebraic fiind acelaşi în ambele cazuri, nu vedem nici un motiv de ce acelaşi cuvânt "mormânt" să nu fie folosit în amândouă. Dar cât de absurd ar fi fost pentru Iov să se roage lui Dumnezeu ca să-l ascundă într-un iad de chin veşnic! Cititorul ar fi pus întrebări şi secretul ar fi ieşit la iveală repede.

În timp ce traducătorii din vremea Reformei sunt întrucâtva de scuzat pentru înclinarea lor mintală în această problemă, fiindcă de-abia se desprinseseră din vechiul sistem papal, traducătorii noştri moderni, în special cei ai recentei Versiuni Revizuite, nu sunt îndrepăţiţi la nici o astfel de consideraţie. Profesorii de teologie şi păstorii congregaţiilor consideră că ei sunt îndreptăţiţi să urmeze calea acestor traducători, de a nu explica sensul cuvântului ebraic şeol şi al celui grecesc hades, şi folosind aceste cuvinte, ei de asemenea dau de înţeles turmelor lor încrezătoare că este vorba de un loc de tortură, un iaz de foc. În vreme ce le atribuim celor neştiutori numai cele mai bune motive, este evident că numai făţărnicia şi laşitatea îi fac pe oamenii educaţi, care cunosc adevărul despre acest subiect, să prefere să continue a învăţa eroarea prin deducţie.

Dar nu toţi slujitorii bisericeşti ştiu despre erorile traducătorilor şi acoperă şi ascund intenţionat aceste erori de popor. Într-adevăr, mulţi nu ştiu despre ele, acceptând doar, fără o cercetare sistematică şi amănunţită, teoriile profesorilor lor de la seminar. Profesorii şi învăţaţii sunt cei vrednici de blamat. Aceştia au ţinut ascuns adevărul despre "iad" din câteva motive: În primul rând există evident un fel de înţelegere sau etichetă printre ei, că dacă doresc să-şi menţină poziţia în "profesie", ei "nu trebuie să divulge secretele şcolii", adică nu trebuie să divulge secretele profesionale "oamenilor de rând", "laicilor". În al doilea rând, cu toţii se tem că a lăsa să se ştie că ei au predat o doctrină nescripturală ani de zile, ar distruge respectul popular şi reverenţa faţă de "cler", faţă de denominaţii şi de şcolile teologice, şi ar tulbura încrederea în înţelepciunea lor. O, şi cât de mult atârnă de încrederea şi reverenţa faţă de oameni, când Cuvântul lui Dumnezeu este atât de general ignorat! În al treilea rând, ei ştiu că mulţi dintre membrii sectelor lor nu sunt contrânşi de "iubirea lui Christos" (2 Corinteni 5:14), ci numai de frica iadului, şi ei văd clar, prin urmare, că a lăsa adevărul să fie cunoscut acum ar însemna a pierde numele şi banii multora din turmele lor, iar aceasta, pentru "câţi vor să se fălească de corp" ("cei care doresc să arate bine în faţa oamenilor", traducerea Cornilescu revizuită -- n.e.) -- Galateni 6:12, ar părea să fie o mare nenorocire.

Dar care va fi judecata lui Dumnezeu, al cărui caracter şi plan sunt ponegrite prin doctrina blasfematoare, care este sprijinită de aceste cuvinte netraduse? Îi va lăuda El pe aceşti slujitori necredincioşi? Le va îndreptăţi El calea? Păstorul cel Mare îi va numi pe aceştia prietenii Săi iubiţi şi le va face cunoscute planurile Sale viitoare (Ioan 15:15) ca ei să le denatureze, de asemenea, pentru a-şi păstra propria demnitate şi reverenţă? Va continua El să trimită "lucruri noi şi vechi", "hrană la timp" pentru casa credinţei prin mâna slujitorilor necredincioşi? Nu, aceştia nu vor continua să fie purtătorii Lui de cuvânt sau să păstorească turma Sa (Ezechiel 34:9,10). El va alege în locul lor, ca şi la prima venire, purtători de cuvânt dintre laici -- "oameni de rând" -- şi le va da cuvinte la care nimeni dintre marii preoţi nu va fi în stare să răspundă sau să se împotrivească (Luca 21:15). Şi, după cum a fost prezis, "înţelepciunea înţelepţilor lui va pieri şi cuminţia cuminţilor săi se va acunde". Isaia 29:9-19

"Infern" în Vechiul Testament

Cuvântul "infern", în Biblia de la 1874, apare de patruzeci şi patru de ori în Vechiul Testament şi în fiecare caz în ebraică este şeol. Nu înseamnă un iaz de foc şi de pucioasă, nici altceva asemănător cât de cât cu acest gând, nici în cea mai mică măsură! Chiar contrariul: în locul unui loc de foc arzător, este descris în context ca o stare de "întuneric" (Iov 10:21); în locul unui loc unde se aud ţipete şi gemete, este descris în context ca un loc al "tăcerii" (Psalmul 115:17); în loc să reprezinte în vreun sens durere şi suferinţă, sau părere de rău, contextul îl descrie ca pe un loc sau o stare a uitării (Psalmul 88:12), "căci nu este nici lucru, nici minte, nici ştiinţă, nici înţelepciune în mormânt (şeol) unde te duci". Eclesiastul 9:10

Semnificaţia cuvântului şeol este "stare ascunsă", aşa cum se aplică la starea omului în moarte, în care şi dincolo de care totul este ascuns, cu excepţia ochiului credinţei; ca atare, prin asociere potrivită şi strânsă, cuvântul a fost adesea folosit în sensul de mormânt -- groapă, loc ascuns sau locul dincolo de care numai cei care au ochiul înţelegerii luminat pot vedea învierea, restabilirea fiinţei. Şi să observăm, în mod special, că acelaşi cuvânt şeol este tradus de căre traducătorii Bibliei de la 1874 "infern" de patruzeci şi patru de ori, "mormânt" de douăzeci şi şapte de ori şi "groapă" de patru ori.

Toate textele în care "şeol" este tradus "infern"

1. Prov. 27:20. "Precum infernul şi adâncul nu se satură, aşa nu se satură nici ochii omului."

2. Amos 9:2. "De vor săpa până în infern şi de acolo mâna Mea îi va lua." (O expresie figurativă deoarece, cu siguranţă, gropile din pământ sunt singurele infernuri în care oamenii pot să sape.)

3. Psalm 6:5. "În infern cine Te va lăuda?"

4. Psalm 16:10. "Căci Tu nu vei lăsa infernului sufletul meu, nici nu vei lăsa pe cuviosul Tău să vadă mormântul ("putrezirea" în traducerea Cornilescu revizuită -- n. e.)." (Acesta se referă la cele trei zile ale Domnului nostru în mormânt -- Fapte. Ap. 2:31;3:15.)

5,6. Psalm 18:5 şi 2 Sam. 22:6. "Legăturile infernului mă învăluiau, peste mine căzură lanţurile morţii." (Un limbaj figurativ în care se arată cum necazurile grăbesc pe cineva spre mormânt.)

7. Psalm 30:3. "Iehova, scos-ai din infern sufletul meu." Nimeni nu va crede că sufletul lui David a fost scos dintr-un chin veşnic, deoarece partea din urmă a versetului arată infernul din care David a scăpat, zicând: "Păstra-tu-mi-ai viaţa ca să nu mă cobor în groapă."

8. Psalm 31:17. "Ruşineze-se nelegiuiţii, tacă în infern." (Într-adevăr, "acolo răii încetează de a tulbura" -- Iov 3:17.)

9. Psalm 49:14. "Ca oile în infern vor fi puşi, moartea îi va paşte." (Moartea îi duce pe toţi în infern, în mormânt, în pulbere.) "Şi mutra (frumuseţea sau puterea) lor o va mânca infernul (nimicirea)."

10. Psalm 49:15. "Dar Dumnezeu va răscumpăra sufletul meu din puterea infernului." (Dumnezeu a răscumpărat viaţa tuturor oamenilor prin Fiul Său Isus şi acum toţi aşteaptă "dimineaţa învierii", când vor fi eliberaţi din pulbere -- Ioan 5:28.)

11. Psalm 55:15. "Coboare-se de vii în infern!" Textul marginal (englez), "groapă".

12. Psalm 86:13. "Şi Tu ai mântuit sufletul meu din infernul cel mai de jos." Textul marginal (englez), "groapă".

13. Psalm 88:3. "Şi viaţa mea se apropie de infern" (nimicire).

14. Psalm 89:48. "Care este omul � care va scăpa sufletul său de infern?" (În loc ca sufletul să fie nemuritor, întrebarea este, cine va scăpa sufletul său de la moarte? Dacă Dumnezeu nu pregătea o răscumpărare şi înviere, neamul omenesc se stingea din viaţă.)

15. Psalm 116:3. "Funiile morţii mă înconjuraseră, strâmtorările infernului m-aflaseră." (Bolile şi necazurile sunt mâinile simbolice ale mormântului care ne prind.)

16. Psalm 139:8. "� şi de mă voi culca în infern, iacă Tu şi acolo eşti." (Puterea lui Dumnezeu este nemărginită; chiar şi asupra celor din mormânt El are putere şi va exercita-o aducându-i afară pe toţi care sunt în morminte -- Ioan 5:28.)

17. Numeri 16:30-33. "� şi pământul îşi va deschide gura sa şi-i va înghiţi pe ei � şi pe toţi oamenii care erau a lui Core şi toată averea lor. Se pogorâră � de vii în infern şi pământul îi acoperi." (Aceasta nu este, nicidecum, o dovadă că s-au coborât într-un iad de chinuri; ei au fost înghiţiţi de pământ.)

18. Deut. 32:22. "Că focul s-a aprins în mânia Mea, şi va arde până la cele mai adânci ale infernului." (O reprezentare figurativă a distrugerii, o deplină ruină a lui Israel ca naţiune -- "mânia spre pierzare", cum a numit-o apostolul, mânia lui Dumnezeu a "ars" acea naţiune până la baza temeliilor ei -- 1 Tes. 2:16.)

19. Iov 11:8. "Înaltă ca cerurile este (înţelepciunea lui Dumnezeu)! Ce poţi face? Mai adâncă decât infernul (decât orice groapă)! Ce poţi cunoaşte?"

20. Iov 17:16. "S-a pogorât sub zăvoarele infernului, de este repaus măcar în pulbere." (Cu siguranţă, în pulbere este repaus -- Iov 3:17,18.)

21. Iov 26:6. "Gol este infernul (mormântul) înaintea Lui şi fără acoperiş adâncul."

22. Prov. 7:27. "Calea spre infern (mormânt) este casa ei, ducătoare la cămările morţii."

23. Prov. 15:11. "Infernul şi adâncul sunt înaintea lui Iehova." (Aici mormântul este asociat cu nimicirea şi nu cu viaţa în chinuri.)

24. Prov. 15:24. "Calea vieţii merge tot în sus pentru cel înţelept, ca să se depărteze de infernul de jos." (Aceasta ilustrează speranţa învierii din mormânt.)

25. Prov. 30:15,16. "Trei lucruri sunt ce nu se mai satură, da patru, ce nu zic "destul”: infernul (distrugerea), mitra stearpă, pământul neadăpat de apă şi focul ce niciodată nu zice: "destul”." (După cum focul nimiceşte totul, tot astfel şi moartea distruge totul.)

26. C. Cântărilor 8:6. "� tare ca moartea este iubirea; puternică ca infernul (distrugerea) gelozia ei."

27. Isaia 5:14. "De aceea se lărgeşte infernul şi deschide gura sa cea fără de margini." (Aici groapa este un simbol al nimicirii.)

28,29. Isaia 14:9,15. "Infernul (textul marginal englez, mormântul) de dedesupt s-a cutremurat pentru tine, ca să te întâmpine la venirea ta � Dară în infern iacă-te aruncat." (Mormântul redat la fel în versetul 11.)

30. Isaia 28:15-18. "Pentru că aţi zis: "noi am încheiat legământ cu moartea şi cu infernul (mormântul) am făcut învoială; când biciul inundării va trece, el nu va ajunge la noi căci ne-am făcut minciuna locul nostru de scăpare şi sub minţire ne vom ascunde”. Pentru aceasta aşa zice Iehova, Domnul "� legământul vostru cu moartea se va rupe şi învoiala voastră cu infernul (mormântul) nu va sta." (Dumnezeu declară, astfel, că ideea predominantă, prezentă, prin care moartea şi mormântul sunt înfăţişate mai degrabă ca prieteni, decât duşmani va înceta şi omul va învăţa că moartea este plata păcatului şi că ea este în puterea lui Satan -- Romani 6:23, Evrei 2:14 -- şi nu în a unui înger trimis de Dumnezeu.)

31. Isaia 38:10. "Zis-am pe la miazăziua zilelor mele: "Mă voi duce la porţile infernului, lipsi-mă-voi de rămăşiţa anilor mei”." (Din aceste cuvinte ale lui Ezechia, bunul rege al lui Iuda, desigur nimeni nu va crede că el, Ezechia, aştepta să meargă la porţile unui chin veşnic. Fiind bolnav, el se simţea aproape de moarte, de stingere, de uitare, unde ştia că se va duce.)

32. Isaia 38:18. "Căci nu infernul te va lăuda." (În partea din urmă a textului se vede clar, că infernul amintit aici este "groapa".)

33. Isaia 57:9. "Şi te-ai umilit până la infern." (Aici, adâncimea simbolică a degradării.)

34. Ezec. 31:15-17. "În ziua în care s-a pogorât în infern, făcut-am să plângă pentru dânsul � Făcut-am să se înspăimânte popoarele de vuietul căderii sale, când l-am pogorât în infern cu cei ce se pogoară în groapă � Şi aceştia s-au pogorât cu dânsul în infern." (Descrierea simbolică şi profetică a căderii Babilonului în distrugere, tăcere, mormânt.)

35. Ezec. 32:21. "Cei mai puternici dintre viteji de dânsul vor vorbi din mijlocul infernului şi de cei ce l-au ajutat." (O continuare a aceleiaşi figuri reprezentând distrugerea Egiptului ca naţiune, unindu-se cu Babilonul în nimicire.)

36. Ezec. 32:27. "Care s-au pogorât în infern cu armele lor de rezbel şi care au pus săbiile lor sub capetele lor şi uneltele fărădelegilor lor pe oasele lor, deşi erau frica celor puternici în pământul celor vii." (Groapa este singurul "infern" în care cei căzuţi dorm cu săbiile sub capul lor.)

37. Osea 13:14. "Din mâna infernului i-aş răscumpăra; de moarte i-aş mântui; dar haide moarte cu ciuma ta, haide infernule cu mortăciunea ta! Compătimirea fie ascunsă de ochii Mei!" (Aici este profeţită învingerea răscumpărării pentru întreg neamul omenesc, îndeplinită de Domnul nostru Isus Cristos la întâia Lui venire, pe baza căreia, la a doua Lui venire, în Împărăţia de o mie de ani, va pune capăt morţii, va nimici mormântul, eliberând pe toţi morţii din el -- Apoc. 20:14; Ioan 5:28.)

38. Habacuc 2:5. "(Cel) ce-şi întinde lăcomia sa ca infernul (mormântul) şi este nesăţios ca şi moartea."

39. Iona 2:1,2. "Şi s-a rugat Iona lui Iehova, Dumnezeul său, din pântecele peştelui şi a zis: "Strigat-am în strâmtorarea mea către Iehova şi El m-a auzit, din pântecele infernului am strigat, şi Tu ai auzit vocea mea." (Pântecele peştelui a fost pentru un timp mormântul său.)

Textele în care "şeol" este tradus

"mormânt" şi "groapă"

1. Gen. 37:35. "Plângând mă voi coborî la fiul meu în mormânt!"

2. Gen. 42:38. "� atunci voi, cărunteţele mele le veţi pogorî cu întristare în mormânt." (Vezi, de asemenea, aceeaşi exprimare în cap. 44:29-32. Traducătorilor nu le-a plăcut să trimită pe Iacov, slujitorul lui Dumnezeu în iad numai din cauza că fiii lui au fost răi.)

3. 1 Sam. 2:6. "Iehova omoară şi învie, coboară în mormânt şi face să învie."

4. 1 Împ. 2:6,9. "� şi cărunteţa lui să nu se pogoare în pace în mormânt � să pogori cu sânge cărunteţa lui în mormânt."

5. Iov 3:22. "Se veselesc când găsesc mormântul." (Nimeni nu se poate veseli găsind un chin veşnic.)

6. Iov 7:9. "� aşa şi cel ce se pogoară în mormânt."

7. Iov 14:13. "O, de m-ai ascunde în mormânt, de mai acoperi până ce-ţi va trece mânia; de mi-ai pune un termen, după care să-Ţi aminteşti iarăşi de mine" (să mă înviezi)!

8. Iov 17:1,13,14. "Mormântul mă aşteaptă � Mormântul e casa mea; în întuneric îmi aştern culcuşul meu." (Iov aşteaptă învierea -- "dimineaţa".)

9. Iov 21:13. "Ei îşi petrec zilele în fericire şi într-o clipeală se pogoară în mormânt."

10. Iov 33:22-24,28. "Sufletul său se apropie de mormânt � Dară de se află la dânsul unu � şi el se îndură de dânsul şi zice: "Apără-l să nu se pogoare în mormânt; am găsit cu cale a-l ierta” (pe baza jertfei de ispăşire dată de Isus Hristos, Rom. 3:25, 26) � El apărat-a sufletul meu, să nu se pogoare în mormânt (pentru todeauna, ci numai pentru un timp)."

11. Psalm 9:17. "În mormânt (nu într-un iad cu chinuri) se vor reîntoarce nelegiuiţii." "Că ţărână eşti şi în ţărână te vei întoarce" -- Gen. 3:19.

12. Psalm 55:23. "� Dumnezeu îi va coborî în adâncul mormântului."

13. Psalm 88:4,5,11. "Asemănat sunt celor ce se coboară în mormânt � ce zac în mormânt � Oare spune-vor în mormânt de îndurarea Ta?"

14. Psalm 141:7. "� aşa risipească-se oasele noastre la gura mormântului."

15. Prov. 1:12. "Să-i înghiţim de vii, ca infernul şi întregi, ca pe cei ce se pogoară în mormânt" (comparaţi cu Num. 16:30-33).

16. Prov. 5:5. "� paşii săi ies la mormânt (duc la mormânt)."

17. Prov. 9:18. "Şi el nu ştie că acolo sunt umbrele morţii şi că cei chemaţi de ea sunt în adâncul mormântului." (Aici invitaţii prostituatei sunt reprezentaţi ca morţi, bolnavi sau muribunzi şi mulţi, victime ale senzualităţii în mormintele premature ale bolilor care, de asemenea, grăbesc posteritatea lor la mormânt.)

18. Ecles. 9:10. "Toate câte-ţi sunt la îndemână, fă-le cu toată puterea ta; căci nu este nici lucru, nici minte, nici ştiinţă, nici înţelepciune în mormânt unde te duci."

19. Isaia 14:19. "� ce se pogoară la pietrele mormântului."

20. Psalm 30:3,9. "� păstratu-mi-ai viaţa, ca să nu mă cobor în groapă � Ce folos este de sângele meu (de viaţa mea), de mă voi pogorî în groapă."

21. Psalm. 107:20. "� şi să-i scape din gropile lor."

22. Zaharia 9:11. "� voi da drumul încătuşaţilor tăi din groapa în care nu este apă" (dar nici foc).

Această listă cuprinde toate textele în care cuvântul evreiesc "şeol" nu s-a tradus "infern". Din această examinare trebuie să fie evident, tuturor cititorilor, că descoperirea lui Dumnezeu de-a lungul a patru mii de ani nu conţine nici o sugestie despre un "iad" aşa cum este înţeles acum, să semnifice, acest cuvânt.

"Iad" şi "infern" în Noul Testament

În Noul Testament, cuvântul grecesc hades corespunde exact cuvântului ebraic şeol. Ca dovadă vedeţi citatele din Vechiul Testament date de apostoli, în care ei îl redau hades. De exemplu, Faptele Apostolilor 2:27, "� că nu vei lăsa sufletul meu în infern" este un citat din Psalmul 16:10, "căci Tu nu vei lăsa infernului (şeolului) sufletul meu". Şi în 1 Cor. 15:54, 55: "Moartea s-a înghiţit în biruinţă. Moarte unde este boldul tău, iadule (hades) unde este biruinţa ta?", este o aluzie la Isaia 25:8, "Va înghiţi moartea pentru etern" şi la Osea 13:14, "� haide moarte cu ciuma ta, haide infernule (şeol) cu mortăciunea ta".

Cuvintele "iad" şi "infern"

traduse din cuvântul grecesc "hades"

1. Matei 11:23. "Şi tu Capernaume! care te-ai înălţat până la cer, te vei pogorî până la iad." Luca 10:15: "� până la iad te vei pogorî." (Cetatea a fost favorizată din belşug cu privilegiile cunoştinţei şi a ocaziilor, sau figurativ, a fost "înălţată la cer", dar datorită folosirii greşite a favorurilor lui Dumnezeu, va fi înjosită, sau figurativ coborâtă în iad, ruinată, distrusă. Acum este atât de complet îngropată în uitare, încât chiar şi locul unde a fost este o chestiune de dispută. Capernaumul este în mod sigur distrus, coborât la iad.)

2. Luca 16:23. "Şi în iad ridicându-şi ochii săi, fiind în chinuri." (O figură parabolică explicată mai departe sub un titlu separat.)

3. Apoc. 6:8. "Şi am văzut, şi iacă un cal galben; şi numele celui ce şedea pe el era Moartea şi Infernul urma după ea." (Simbol al distrugerii sau mormântul.)

4. Matei 16:18. "� pe această piatră voi zidi Biserica Mea şi porţile iadului nu o vor birui." (Deşi persecuţie aspră şi neînduplecată a îndurerat Biserica în timpul Vârstei Evanghelice, aceasta niciodată nu va determina exterminarea ei şi în cele din urmă prin învierea sa îndeplinită de Domnul ei, Biserica va domni peste iad -- mormânt.)

Cristos în "infern" (hades) şi înviat

din "infern" (hades) Fapte. Ap. 2:1, 14, 22-31

"� sosind ziua cincizecimii � Petru sculându-se � le-a zis: "Bărbaţi israeliţi, ascultaţi cuvintele acestea: Isus Nazarineanul, bărbat adeverit de la Dumnezeu între voi � fiind dat după sfatul hotărât şi după preştiinţa lui Dumnezeu (El a fost dat pentru păcatele noastre), luându-L şi prin mâinile celor fărădelege crucificându-L, l-aţi omorât. Pe care Dumnezeu L-a înviat, dezlegând durerile (sau legăturile) morţii fiindcă nu era cu putinţă ca să fie El ţinut de dânsa (pentru că Cuvântul lui Iehova declarase înainte învierea Sa); Că David zice despre dânsul (reprezentându-l sau vorbind pentru el), văzut-am (Eu, Cristos) pe Domnul (Iehova) înaintea Mea pururea, că este de-a dreapta Mea, ca să nu mă clătesc. Pentru aceasta s-a veselit inima Mea şi s-a bucurat limba Mea, chiar şi corpul Meu se va repausa în speranţă, că nu vei lăsa sufletul Meu în infern (hades, mormânt, condiţia morţii), nici vei lăsa ca cel cucernic al Tău să vadă stricăciunea. Tu (Iehova) mi-ai făcut cunoscut (mie, Cristos) căile vieţii”." Aici Domnul nostru personificat prin profetul David exprimă credinţa Sa în promisiunea lui Iehova privind învierea şi îndeplinirea completă şi glorioasă a planului lui Iehova prin El şi se bucură în perspectivă.

Petru continuă spunând: "Bărbaţi, fraţi, să-mi fie iertat a vorbi liber către voi despre patriarhul David, că a şi murit şi s-a îngropat şi mormântul lui este între noi până în-tr-această zi (aşa că această profeţie nu s-a putut referi la el personal, pentru că sufletul lui David a fost lăsat în "infern" -- hades, mormânt, starea morţii -- şi corpul său a văzut stricăciunea). Deci, fiind profet şi ştiind că i s-a jurat Dumnezeu cu jurământ că din trupul coapselor lui, după corp va ridica pe Christos să şadă pe tronul lui; mai-nainte văzând aceasta a vorbit de învierea lui Christos (din "infern" -- hades, mormânt -- în care a trebuit să meargă pentru nelegiuirile noastre), că sufletul Său nu s-a lăsat în infern (hades -- starea morţii), nici corpul Lui nu a văzut stricăciunea". Astfel Petru prezintă un argument puternic, logic, bazat pe cuvintele profetului David -- arătând, în primul rând, că Cristos, care a fost dat de către Dumnezeu pentru nelegiuirile noastre, a mers în "infern", în mormânt, în starea morţii, distrugere (Psalmul 16:10), şi în al doilea rând că, potrivit făgăduinţei a fost eliberat din infern, mormânt, moarte, distrugere, prin înviere -- o ridicare la viaţă, fiind creat din nou aceeaşi fiinţă identică, dar mai glorioasă şi înălţată chiar la "strălucirea măririi şi imaginea fiinţei Lui (a Tatălui)" (Evrei 1:3). Şi acum "acest Isus" (Fapte. 2:36), în descoperirea Sa următoare Bisericii, declară:

Apoc. 1:18. "� Cel ce sunt viu şi am fost mort şi iacă trăiesc în secolii secolilor; Amin, şi am cheile infernului (hades, mormânt) şi ale morţii."

Amin! Amin! răspund inimile noastre; deoarece în învierea Sa noi vedem rezultatul glorios al întregului plan al lui Iehova, care va fi îndeplinit prin puterea Celui înviat, care acum deţine cheile mormântului şi ale morţii, şi la timpul potrivit va elibera toţi prizonierii care sunt, prin urmare, numiţi "încătuşaţi cu speranţă" (Zaharia 9:12; Luca 4:18). Nici o viclenie sau iscusinţă, prin nici un şiretlic, nu poate denatura aceste scripturi complet şi să le folosească greşit în spijinul acelor tradiţii papale monstruoase şi blasfematoare ale chinului veşnic. Dacă aceasta ar fi fost pedeapsa noastră, Cristos, pentru a fi sacrificiu înlocuitor pentru noi, trebuie încă să îndure, şi pentru toatăeternitatea, un astfel de chin, ceea ce nimeni nu va pretinde. Dar pedeapsa noastră a fost moartea, şi "Christos a murit pentru păcatele noastre" "şi pentru ale toată lumea". 1 Corinteni 15:3; 1 Ioan 2:2

Apoc. 20:13,14. "Şi marea a dat pe morţii cei din-tr-ânsa şi moartea şi infernul (mormântul) au dat pe morţii cei dintr-ânsele şi s-au judecat fiecare după faptele sale. Şi moartea şi infernul (mormântul) s-au aruncat în lacul cel de foc. Acesta este mortea cea de a doua". (Lacul de foc este simbolul nimicirii finale şi veşnice. Moartea şi infernul (mormântul) merg amândouă în el. Şi nu va mai fi moarte; "Neamicul cel mai de pe urmă ce se va desfiinţa este moartea" -- 1 Corinteni 15:26; Apocalipsa 21:4.)

Alte locuri unde este cuvântul "iad"

După ce am examinat cuvântul şeol, singurul cuvânt în Vechiul Testament redat prin "infern", şi cuvântul hades, cel mai frecvent redat în Noul Testament prin "iad", acum remarcăm fiecare loc rămas în Scripturi unde se foloseşte cuvântul "iad". În Noul Testament, alte două cuvinte sunt redate prin "iad", şi anume, gheena şi tartaroo, pe care le vom analiza în ordinea numită.

"Gheena" = Valea Hinnom

Acest cuvânt apare în următoarele texte -- în total de douăsprezece ori: Matei 5:22, 29, 30; 10:28; 18:9; 23:15, 33; Marcu 9:43-47; Luca 12:5; Iacov 3:6. Aceasta este forma grecească a cuvintelor ebraice care sunt traduse prin "Valea Hinnom". Această vale este aşezată chiar în afara cetăţii Ierusalimului şi a servit de canal pentru scurgere şi pentru arderea gunoaielor din acea cetate. Acolo erau aruncate cadavrele, gunoaiele etc. şi focul era menţinut arzând continuu pentru a mistui cu totul orice era depozitat acolo, adăugându-se pucioasă ca să ajute arderea şi să asigure o distrugere completă. Dar nu era permis să fie aruncat în gheena nimic ce era viu. Evreilor nu le era permis să tortureze nici o creatură.

Când ne gândim că prin poporul Israel Dumnezeu ne-a dat învăţături ilustrând procedurile şi planurile Sale, prezente şi viitoare, trebuie să ne aşteptăm ca această Vale Hinnom sau gheena să-şi joace şi ea rolul ei în ilustrarea lucrurilor viitoare. Ştim că preoţimea şi templul lui Israel au ilustrat Preoţimea Împărătească, Biserica creştină, deoarece ea va fi adevăratul templu al lui Dumnezeu; şi ştim că cetatea lor principală a fost o ilustraţie a Ierusalimului Nou, sediul puterii Împărăţiei şi centrul autorităţii -- cetatea (guvernul) marelui Împărat, Emanuel. Ne amintim, de asemenea, că guvernul lui Cristos este reprezentat în cartea Apocalipsei (cap. 21:10-27) printr-o cetate -- Ierusalimul cel Nou. Acolo, după descrierea clasei căreia i s-a permis să intre în privilegiile şi binecuvântările acelei Împărăţii -- cei onorabili şi glorioşi, şi toţi cei care au dreptul la pomii vieţii -- aflăm că este, de asemenea, declarat că nu va intra în ea nimic întinat, sau care trăieşte în urâciune sau minciună, ci numai cei pe care Mielul îi va scrie ca vrednici de viaţă. Această cetate, care astfel va reprezenta lumea întreagă mântuită la sfârşitul Mileniului, a fost simbolizată prin cetatea pământească Ierusalim; iar cei întinaţi, cei care trăiesc în urâciune etc., clasa celor nevrednici de viaţă veşnică, cei care nu vor intra în ea, au fost reprezentaţi prin cadavrele respinse şi murdare, lipsite de viaţă, aruncate în gheena afară din cetate -- a căror distrugere completă -- moartea a doua -- a fost astfel simbolizată. În consecinţă, găsim declarat că acei care n-au fost găsiţi vrednici de viaţă sunt aruncaţi în "lacul cel de foc" (Apocalipsa 20:15) -- focul aici, ca şi peste tot, fiind folosit ca simbol al nimicirii, iar simbolul lacului "cel de foc" fiind scos din aceeaşi gheena sau Valea Hinnom.

De aceea, fiindcă gheena a servit unui scop util pentru cetatea Ierusalim, ca un loc pentru arderea gunoiului, această vale, ca şi cetatea însăşi, a fost un tip şi a ilustrat procedeele viitoare ale lui Dumnezeu, respingând şi dând la nimicire toate elementele necurate, împiedicându-le astfel să întineze cetatea sfântă, Noul Ierusalim, după ce încercarea din veacul Milenar va fi dovedit pe deplin şi va fi separat cu o corectitudine negreşită "oile" de "capre".

Aşadar, gheena a fost un tip sau o ilustraţie a morţii a doua -- distrugerea finală şi completă, din care nu poate fi nici o revenire; pentru că după aceea, "nu mai rămâne sacrificiu pentru păcate, ci � o râvnă arzătoare care va mistui pe cei împotrivitori" (Evrei 10:26, 27).

Să ne amintim că Israel, pentru a fi folosit ca tip al viitoarelor procedee ale lui Dumnezeu cu neamul omenesc, a fost tratat tipic, ca şi cum răscumpărarea ar fi fost deja dată înainte de ieşirea lor din Egipt, deşi numai un miel tipic fusese înjunghiat. Când a fost construit Ierusalimul şi templul -- care a reprezentat templul adevărat, Biserica şi Împărăţia adevărată aşa cum va fi ea stabilită prin Cristos în Mileniu -- acel popor a simbolizat lumea în Veacul Milenar. Preoţii lor au reprezentat Preoţimea Împărătească glorificată şi Legea lor cu cerinţele ei de ascultare perfectă a reprezentat Legea şi condiţiile sub Noul Legământ, care vor fi puse în aplicare pentru binecuvântarea tuturor celor ascultători şi pentru condamnarea tuturor celor care, acordându-li-se cea mai deplină ocazie, nu se vor supune din inimă conducerii drepte şi legilor marelui Împărat.

Văzând, deci, că organizarea politică a lui Israel, condiţiile etc. le-au prefigurat pe cele din lume în veacul viitor, ce potrivit este să găsim în Valea sau abisul gheena o ilustraţie a morţii a doua, distrugerea completă în veacul care vine a tot ce este nevrednic să fie păstrat; şi cât de potrivit este, de asemenea, simbolul "lacul de foc care arde cu pucioasă" (Apoc. 19:20), inspirat din aceeaşi gheena sau Valea Hinnom, care arde continuu cu pucioasă. Expresia "care arde cu pucioasă" măreşte puterea simbolului "foc", pentru a exprima distrugerea completă şi irevocabilă a morţii a doua, deoarece pucioasa arzândă este cel mai ucigător agent cunoscut. Ce raţional este, de asemenea, să aşteptăm ca Israelul să aibă tribunale şi judecători care se aseamănă sau prefigurează judecăţile din veacul viitor şi ca sentinţa acelor tribunale (figurative) ale acelui popor (figurativ) sub acele legi (figurative) la acel abis (figurativ), din afara acelei cetăţi (figurative), să corespundă considerabil sentinţelor (reale) ale tribunalului (real) şi ale judecătorilor din veacul viitor. Dacă aceste puncte vor fi reţinute, ele ne vor ajuta mult să înţelegem cuvintele Domnului nostru referitoare la gheena; pentru că, deşi a fost menţionată şi s-a făcut referire la valea literală, totuşi aceste cuvinte conţin învăţături legate de veacul viitor şi de gheena antitipică -- moartea a doua.

Vinovat va fi de focul gheenei -- Matei 5:21, 22

"Aţi auzit că s-a zis celor de demult: "Să nu ucizi” şi cine va ucide vinovat va fi judecăţii. Iar eu zic vouă, că tot cel ce se mânie asupra fratelui său fără cauză, vinovat va fi (în viitor -- sub regulamentele adevăratei Împărăţii) judecăţii şi cine va zice fratelui său Raca (prostule, traducerea Cornilescu revizuită -- n. e.), vinovat va fi sinedriului, dară cine va zice, nebunule, vinovat va fi de focul gheennei."

Pentru a înţelege aceste cuvinte referitoare la sinedriu, judecători şi gheena, toţi ar trebui să ştim câte ceva despre regulamentele evreieşti. "Curtea cu juri" se compunea din şapte bărbaţi (sau douăzeci şi trei -- numărul este disputat), care aveau puterea să judece unele categorii de nelegiuiri. Înaltul Consiliu, sau Sinedriul, era format din şaptezeci şi unu de bărbaţi, recunoscuţi ca învăţaţi şi capabili. Acesta era cel mai înalt tribunal al evreilor şi supravegherea lui era peste cazurile cele mai grave. Pedeapsa cea mai aspră era moartea; însă unii criminali foarte înrăiţi erau supuşi după moarte unei înjosiri, refuzându-li-se îngroparea şi fiind aruncaţi împreună cu cadavrele câinilor şi cu gunoaiele din cetate etc. în gheena, ca să fie nimiciţi acolo. Scopul acestei arderi în gheena era ca să facă nelegiuirile şi pe nelegiuiţi detestabili în ochii poporului şi însemna că acuzatul era un caz fără speranţă. Trebuie să ne amintim că Israelul spera într-o înviere din mormânt, şi că de aceea erau deosebit de atenţi în tratarea corpurilor celor morţi. Neînţelegând pe deplin puterea lui Dumnezeu, se pare că ei se gândeau că El avea nevoie de ajutorul lor (Exodul 13:19; Evrei 11:22; Fapte. Ap. 7:15, 16). Prin urmare, nimicirea corpului în gheena, după moarte, sugera (simbolic) pierderea speranţei vieţii viitoare printr-o înviere. Astfel pentru aceştia gheena a reprezentat moartea a doua în acelaşi mod figurativ în care ei ca popor au reprezentat sau ilustrat o nouă ordine de lucruri viitoare sub Noul Legământ.

Remarcaţi că Domnul nostru, în cuvintele de mai sus, le-a arătat că interpretarea Legii de către ei, oricât de severă era, a fost mult inferioară semnificaţiei reale a acelei Legi, aşa cum va fi ea interpretată sub Împărăţia reală şi sub Judecătorii reali, care au fost reprezentaţi prin împărăţia şi judecătorii lor. El le-a arătat că porunca din Legea lor "să nu ucizi" mergea mult mai departe decât presupuneau ei; că mânia răutăcioasă şi insulta "vor fi" considerate sub Noul Legământ o încălcare a Legii lui Dumnezeu şi că, acei care sub condiţiile favorabile ale Veacului Nou nu se vor reforma atât de amănunţit ca să respecte deplin Legea lui Dumnezeu, vor fi socotiţi vrednici de ceea ce a simbolizat gheena din apropierea lor -- moartea a doua. Totuşi, rigurozitatea strictă a acelei Legi va fi aplicată numai în măsura în care vor fi nesocotite disciplinările, avantajele şi ajutorul din veacul acela, care-i vor face capabili pe fiecare să se conformeze legilor lui.

Aceeaşi idee este continuată în

Matei 5:22-30

"� iar eu vă zic vouă � că mai de folos îţi este ca să piară unul din membrii tăi, decât tot corpul tău să se arunce în gheennă."

Aici iarăşi, lucrarea Legii lui Dumnezeu sub Noul Legământ este comparată cu lucrarea ei sub Vechiul Legământ sau Legământul evreiesc, şi ca îndemn este dată lecţia stăpânirii de sine, prin declaraţia că este cu mult mai folositor ca oamenii să refuze a-şi mulţumi dorinţele degradate (chiar dacă le-ar fi dragi ca ochiul drept şi li s-ar părea indispensabile ca mâna dreaptă), decât să şi le mulţumească şi să piardă în moartea a doua viaţa viitoare pregătită prin ispăşire pentru toţi cei care se vor întoarce la perfecţiune, la sfinţenie şi la Dumnezeu.

Aceste expresii ale Domnului nostru servesc nu numai pentru a arăta perfecţiunea (Romani 7:12) Legii lui Dumnezeu şi cât de deplin va fi ea definită şi aplicată în Mileniu, ci ele au servit şi ca o lecţie pentru evrei, care până atunci au văzut în poruncile lui Moise numai aspectul exterior, general al Legii lui Dumnezeu. Deoarece în starea lor decăzută ei au constatat că era greu să ţină necălcată chiar şi semnificaţia de suprafaţă a Legii, ei trebuie să vadă acum imposibilitatea ţinerii semnificaţiei mai fine a Legii descoperite prin Cristos. Dacă ei ar fi înţeles şi ar fi primit învăţătura Lui pe deplin, ar fi strigat: vai! dacă Dumnezeu ne judecă astfel, după însăşi gândurile şi intenţiile inimii, toţi suntem necuraţi, toţi suntem imperfecţi şi nu ne putem aştepta decât să fim condamnaţi la gheena (la nimicire completă ca animalele). Ei ar fi strigat: "Arată-ne o preoţime mai înaltă decât a lui Aaron, un mare Preot şi un Învăţător pe deplin capabil să aprecieze Legea, şi pe deplin capabil să aprecieze şi să compătimească cu starea noastră decăzută şi cu slăbiciunile noastre moştenite, şi să ofere El pentru noi "mai bune sacrificii” şi să aplice pentru noi acea mai mare iertare a păcatului necesară, şi El, ca mare medic, să ne vindece şi să ne restabilească, aşa încât să ne putem supune Legii perfecte a lui Dumnezeu din inima noastră". Atunci ei L-ar fi găsit pe Cristos.

Dar ei n-au învăţat această lecţie, pentru că urechile înţelegerii lor erau "amorţite" şi de aceea n-au ştiut că Dumnezeu pregătise tocmai preotul, sacrificiul, învăţătorul şi medicul de care aveau ei nevoie, care la timpul cuvenit i-a răscumpărat pe cei sub Legea tipică, precum şi pe cei care nu erau sub ea, şi care, de asemenea, la timpul cuvenit, nu peste mult, Îşi va începe lucrarea de restabilire -- redând vedere ochilor orbi ai înţelegerii lor şi auz urechilor surde ale lor. Atunci va fi "înlăturat vălul" -- vălul ignoranţei, al mândriei şi al înţelepciunii umane pe care Satan îl foloseşte acum pentru a orbi lumea faţă de legea adevărată a lui Dumnezeu şi faţă de planul adevărat al mântuirii în Cristos.

Învăţătura Domnului nostru, nu numai că a arătat aici Legea Noului Legământ şi le-a dat evreilor o lecţie, ci ea este de folos şi Bisericii Evanghelice. În măsura în care învăţăm stricteţea Legii lui Dumnezeu şi în ce ar consta perfecţiunea sub cerinţele ei, vedem că Răscumpărătorul nostru a fost perfect şi că noi, complet incapabili a ne recomanda singuri lui Dumnezeu ca împlinitori ai acelei Legi, putem afla acceptare la Tatăl numai în meritul Răscumpărătorului nostru, în timp ce nimeni nu poate fi din acel "Corp", acoperit cu haina dreptăţii Lui, în afară de consacraţii care se străduiesc să facă numai acele lucruri bine plăcute lui Dumnezeu, ceea ce include evitarea păcatului în măsura capacităţii. Totuşi, acceptarea lor de către Dumnezeu nu se bazează pe perfecţiunea lor, ci pe perfecţiunea lui Cristos, atâta vreme cât ei rămân în El. Aceştia însă beneficiază de o înţelegere clară a Legii perfecte a lui Dumnezeu, chiar dacă ei nu sunt dependenţi de o ţinere perfectă a acestei Legi. Lor le place să facă voia lui Dumnezeu în măsura capacităţii lor şi cu cât cunosc mai bine Legea perfectă a Lui, cu atât sunt mai capabili să se conducă pe ei înşişi şi să se conformeze acestei legi. Astfel deci, cuvintele Domnului nostru au şi pentru noi o lecţie valoroasă.

Însă punctul care trebuie în mod special observat aici este că gheena, pe care evreii o ştiau şi despre care Domnul nostru le vorbea, nu era un lac de foc arzând toată eternitatea, în care va fi aruncat oricine se "mânie asupra fratelui său" şi îi zice "nebunule". Nu; evreii n-au înţeles o idee atât de extremă din cuvintele Domnului. Teoria chinului veşnic le era necunoscută; nu-şi avea locul în teologia lor, după cum se va arăta. Ea este o invenţie relativ modernă, care a venit, după cum am arătat, de la papalitate -- marea apostazie. Ideea este că gheena simbolizează moartea a doua -- nimicirea totală, completă şi veşnică. Acest lucru este arătat clar prin faptul că ea este pusă în contrast cu viaţa, ca opus al acesteia. "� îţi este mai bine să intri în viaţă şchiop sau ciung, decât având amâdoauă mâinile sau amândouă picioarele să fii aruncat în focul cel etern � îţi este mai bine să intri în viaţă cu un ochi, decât având amândoi ochii să fii aruncat în focul gheennei" (Matei 18:8, 9). Este mai bine să-ţi negi plăcerile păcătoase decât să-ţi pierzi toată viaţa viitoare şi să fii nimicit în moartea a doua.

Poate să piardă şi sufletul şi corpul în gheenă

Matei 10:28; Luca 12:5

"Şi nu vă temeţi de cei ce ucid corpul, dar sufletul nu pot să-l ucidă, ci temeţi-vă mai bine de cel ce poate să piardă şi sufletul şi corpul în gheennă". Vezi, de asemenea, încă o relatare a aceleiaşi expuneri făcută de Luca -- 12:4, 5.

Domnul nostru le arată, aici, urmaşilor Săi marea cauză pentru care să aibă curaj şi vitejie în împrejurările cele mai grele. Ei trebuiau să se aştepte la persecuţie şi împotriva lor să se vorbească tot felul de rele pe nedrept, din pricina Lui şi din pricina "veştilor bune", a căror slujitori şi vestitori i-a făcut El; da, venea timpul când oricine îi va omorî să creadă că face un serviciu lui Dumnezeu. Consolarea sau răsplata lor pentru aceasta urma să fie primită, nu în viaţa aceasta, ci în viaţa viitoare. Ei au fost asiguraţi şi au crezut că El venise să-Şi dea viaţa o răscumpărare pentru mulţi şi că toţi cei din morminte vor trebui, prin urmare, să audă la timpul cuvenit glasul Eliberatorului şi să iasă afară, fie la răsplată (dacă au trecut cu succes încercarea în această viaţă), fie la o încercare sau judecată viitoare, cum va trebui să fie cazul cu marea majoritate care în viaţa prezentă nu vin la cunoştinţa şi la ocazia necesară, esenţiale pentru o încercare completă.

În condiţiile prezente oamenii ne pot omorî trupul, dar nimic din ceea ce pot face nu ne va afecta fiinţa viitoare (sufletul), pe care Dumnezeu a promis că o va reînsufleţi sau restabili prin puterea Sa în ziua învierii -- Veacul Milenar. Sufletele noastre reînsufleţite vor avea corpuri noi (spirituale sau materiale -- "� iar Dumnezeu îi dă (fiecărei seminţe) corpul precum voieşte", şi pe acestea nimeni nu va avea libertatea să le ucidă. Numai Dumnezeu are puterea să distrugă cu totul -- sufletul şi trupul. De aceea, numai de El trebuie să ne temem, iar de împotrivirea oamenilor, chiar până la moarte, nu trebuie să ne temem, dacă prin aceasta câştigăm aprobarea divină. Îndemnul Domnului nostru este deci: Nu vă temeţi de cei care pot pune capăt vieţii prezente (în curs de moarte) din aceste sărmane corpuri pe moarte. Nu vă îngrijiţi prea mult de ea -- de hrana, îmbrăcămintea, plăcerile ei, în comparaţie cu acea existenţă sau fiinţă viitoare pe care Dumnezeu a pregătit-o pentru voi, şi care, dacă este asigurată, poate fi partea voastră veşnică. Nu vă temeţi de ameninţările, privirile sau faptele oamenilor, a căror putere nu poate trece dincolo de existenţa prezentă; care pot vătăma şi ucide aceste corpuri, dar nu pot face mai mult. Mai degrabă aveţi respect şi consideraţie faţă de Dumnezeu, de la care sunt pornirile vieţii veşnice -- teme-ţi-vă de Acela care poate să distrugă în gheena, în moartea a doua, atât existenţa prezentă pe moarte, cât şi orice speranţă de existenţă viitoare.

Viermele lor nu moare şi focul nu se stinge

Matei 18:8, 9; Marcu 9:43-48

Aici este arătat în concluzie că gheena ca ilustraţie reprezintă moartea a doua -- nimicirea completă care trebuie să urmeze în cazul tuturor celor care, după ce au primit ocaziile vieţii sau existenţei viitoare prin sacrificiul Domnului nostru, se dovedesc nevrednici de darul lui Dumnezeu şi refuză să-l accepte, prin aceea că refuză să asculte de cerinţele Lui drepte. Nu se spune că Dumnezeu va păstra sufletul sau corpul în gheena, ci se spune că El le poate "distruge" şi le va "distruge" pe amândouă în ea. Astfel ne învaţă că toţi cei condamnaţi la moartea a doua sunt fără speranţă şi sunt şterşi pe veci din existenţă.

(Deoarece aceste două pasaje se referă la aceeaşi cuvântare a Domnului, cităm din Marcu -- remarcând că versetele 44 şi 46, şi o parte din versetul 45, nu se află în manuscrisele greceşti vechi, deşi versetul 48, care spune acelşi lucru, se află în toate manuscrisele. Cităm textul aşa cum este în aceste manuscrise vechi şi demne de încerdere.) "Şi de-ţi va fi de piedică mâna ta taie-o; mai bine-ţi este ciung să intri în viaţă, decât două mâini având să intri în gheenna, în focul nestins unde viermele lor nu moare şi focul nu se stinge. Şi de-ţi va fi de piedică piciorul tău ta-ie-l; mai bine-ţi este şchiop să intri în viaţă, decât două picioare având să fii aruncat în gheenna, în focul nestins unde viermele lor nu moare şi focul nu se stinge. Şi de-ţi va fi de piedică ochiul tău scoate-l; mai bine-ţi este cu un ochi să intri în Împărăţia lui Dumnezeu, decât doi ochi având să fii aruncat în focul gheennei, unde viermele lor nu moare şi focul nu se stinge."

După citirea celor de mai sus, toţi trebuie să fie de acord cu profetul, că Domnul nostru Şi-a deschis gura şi a vorbit în parabole şi cuvinte tainice (Psalmul 78:2; Matei 13:35). Nimeni nu va presupune nici măcar un moment că Domnul nostru a sfătuit poporul să-şi mutileze trupurile, tăindu-şi membrele sau scoţându-şi ochii. Nici n-a vrut ca noi să înţelegem că vătămările şi desfigurările din viaţa prezentă vor continua dincolo de mormânt, când vom "intra în viaţă". Evreii, cărora li S-a adresat, neavând nici o idee despre vreun loc de chin veşnic, şi care ştiau că cuvântul gheena se referea la valea din afara cetăţii lor, care nu era un loc de tortură şi nici un loc în care să fie aruncat ceva viu, ci un loc pentru nimicirea completă a ceea ce se arunca, recunoscând că expresia Domnului în privinţa membrelor şi ochilor era figurativă, ştiau căgheena, de asemenea, era folosită în acelaşi sens figurativ, pentru a simboliza nimicirea completă.

Domnul a vrut să spună doar aceasta: Viaţa viitoare de care Dumnezeu S-a îngrijit pentru omul răscumpărat este de o valoare inestimabilă şi va merita din belşug să faceţi orice sacrificiu pentru a o primi şi a vă bucura de acea viaţă. Dacă v-ar costa chiar un ochi, o mână sau un picior, aşa încât toată eternitatea să fiţi obligaţi să înduraţi pierderea acestora, totuşi viaţa ar fi ieftină chiar cu un astfel de preţ. Ar fi mult mai bine, decât să vă păstraţi membrele şi să pierdeţi totul în gheena. Fără îndoială că ascultătorii au tras şi învăţătura că aceasta se aplică la toate afacerile vieţii, şi au înţeles că Învăţătorul a vrut să spună că ar merita cu prisosinţă să-şi nege multe comodităţi, plăceri şi gusturi dragi, ca mâna dreaptă, preţioase ca un ochi şi folositoare ca un picior, mai degrabă, decât prin mulţumire să piardă viaţa viitoare şi să fie cu totul nimiciţi în gheena -- moartea a doua.

Dar ce înseamnă, "viermele lor nu moare şi focul nu se stinge"?

Răspundem: În gheena literală, care este baza ilustraţiei Domnului nostru, trupurile moarte ale animalelor etc., adeseori cădeau pe colţurile stâncilor şi nu în focul care continua să ardă dedesubt. Astfel expuse, acestea făceau viermi şi erau mistuite de ei, la fel de complet şi de sigur ca şi cele care ardeau. Nimeni nu avea voie să intervină în aranjamentul acestei văi; astfel viermii şi focul împreună completau lucrarea de distrugere -- focul nu se stingea şi viermii nu mureau. Aceasta n-ar însemna un foc nesfârşit, nici viermi veşnici. Ideea este că viermii nu mureau lăsând cadavrele acolo, ci continuau şi completau lucrarea de nimicire. La fel şi focul: nu se stingea, ci ardea până când mistuia totul. Întocmai aşa, dacă o casă ar fi în flăcări şi focul n-ar putea fi ţinut sub control sau stins, ci ar arde până când ar distruge clădirea, noi l-am putea numi în mod potrivit "foc nestins".

Domnul nostru a vrut să ne întipărească ideea că moartea a doua, simbolizată prin gheena, are un caracter complet şi final. Toţi câţi vor ajunge în moartea a doua vor fi nimiciţi cu desăvârşire, pentru totdeauna; nici o răscumpărare nu se va mai da, vreodată, pentru cineva (Romani 6:9), deoarece nici unul care va fi vrednic de viaţă nu va fi aruncat în moartea a doua, sau în "lacul de foc", ci numai aceia care iubesc nedreptatea după ce au venit la cunoştinţa adevărului.

Moartea a doua este clar ilustrată prin gheena nu numai în locurile de mai sus, ci este evident că acelaşi Învăţător a folosit aceeaşi ilustraţie pentru a reprezenta acelaşi lucru în simbolurile Apocalipsei chiar dacă acolo nu este numită gheena, ci "lac de foc".

Aceeaşi vale a fost încă o dată folosită înainte, ca baza unei cuvântări a profetului Isaia (Isaia 66:24). Chiar dacă nu-i dă nici un nume, el o descrie; şi să observe toţi că vorbeşte, nu după cum s-ar putea aştepta unii care au idei false despre miliardele de oameni vii în flăcări şi chin, ci despre trupurile moarte ale celor care au păcătuit împotriva Domnului, care sunt astfel reprezentaţi ca distruşi complet în moartea a doua.

Cele două versete precedente arată timpul când se va împlini această profeţie, şi este în deplină armonie cu simbolurile Apocalipsei; ea aparţine dispensaţiei noi, Mileniului, "cerului nou şi pământului nou". Atunci toţi drepţii vor vedea atât dreptatea cât şi înţelepciunea în faptul distrugerii complete a inamicilor incorigibili, voiţi, ai dreptăţii, după cum este scris: ei "vor fi ură la toată carnea".

Matei 23:15,33

Clasa căreia i se adresează aici n-au fost păgânii care n-aveau nici o cunoştinţă de adevăr, nici cei mai de jos sau cei mai ignoranţi din poporul lui Israel, ci cărturarii şi fariseii, în aparenţă cei mai religioşi, conducătorii şi învăţătorii poporului. Acestora Domnul nostru le-a spus: "Cum veţi scăpa de judecata gheennei?". Aceşti oameni erau făţarnici; ei nu erau sinceri în privinţa convingerilor lor. Li se adusese mărturie îmbelşugată despre adevăr, dar ei au refuzat să-l accepte şi s-au străduit să se opună infuenţei lui şi să descurajeze poporul în a-l accepta. Şi împotrivindu-se astfel spiritului sfânt al luminii şi adevărului, ei îşi împietreau inimile faţă de însuşi mijlocul pe care Dumnezeu l-a intenţionat pentru binecuvântarea lor. Deci, ei cu răutate s-au împotrivit harului Său, şi o astfel de cale, dacă era urmată, trebuia ca în cele din urmă să sfârşească în condamnarea la moartea a doua, gheena. Fiecare pas în direcţia orbirii voite şi a opoziţiei faţă de adevăr face întoarcerea mai grea, şi-l face pe răufăcător tot mai mult de un caracter pe care Dumnezeu îl detestă şi pe care moartea a doua este menită să-l distrugă complet. Cărturarii şi fariseii înaintau repede pe această cale, de aceea a fost întrebarea prevenitoare a Domnului: "Cum veţi scăpa?" etc. Înţelesul este acesta: Deşi voi vă lăudaţi cu evlavia voastră, totuşi veţi fi cu siguranţă distruşi în gheena, dacă nu vă schimbaţi calea!

Aprinsă de focul gheenei -- Iacov 3:6

"� aşa (importantă) se află limba între mădularele noastre, încât spurcă tot corpul şi aprinde cursul firii şi (sau când) este însăşi aprinsă de focul gheennei".

Aici, în limbaj puternic simbolic, apostolul arată influenţa mare şi rea a unei limbi rele -- o limbă aprinsă (figurativ) de gheena. A fi o limbă aprinsă de gheena înseamnă că ea este fixată în rău, printr-o dispoziţie coruptă, încăpăţânată, egoistă, plină de ură, rea; prin felul de dispoziţie care, în ciuda cunoştinţei şi ocaziei, dacă nu este stăpânită şi reformată, va fi socotită vrednică să fie distrusă -- clasa pentru care este intenţionată "moartea a doua", adevăratul "lac de foc", adevărata gheenă. Un individ cu o astfel de atitudine poate aprinde cu limba lui un foc mare, o tulburare distructivă, care, oriunde ajunge, produce rău în tot cursul vieţii. Câteva cuvinte răutăcioase adeseori aprind toate patimile rele ale celui care le spune, are acelaşi efect asupra celorlalţi şi se răsfrâng asupra lui însuşi. Iar continuarea pe o astfel de cale rea strică în final toată fiinţa şi o aduce sub sentinţă ca în întregime nevrednică de viaţă.

"Tartaroo" nu este un loc de tortură

Cuvântul grecesc "tartaroo" apare numai o dată în Scripturi în 2 Petru 2:4, unde citim: "� Dumnezeu pe îngerii care au păcătuit nu i-a cruţat, ci � i-a aruncat în tartar şi i-a dat spre a se păzi la judecată".

Cuvântul tartaroo, folosit de Petru, se aseamănă foarte mult cu tartarus, un cuvânt folosit în mitologia greacă drept numele unui abis întunecos sau închisoare . Dar tartaroo pare să se refere mai mult la un act decât la un loc. Căderea îngerilor care au păcătuit a fost o cădere de la onoare şi demnitate, în dezonoare şi condamnare, iar ideea pare să fie: "Dumnezeu n-a cruţat pe îngerii care au păcătuit, ci i-a degradat şi i-a predat lanţurilor întunericului".

Aceasta este cu certitudine în armonie cu faptele cunoscute de noi din alte scripturi; căci aceste spirite căzute au vizitat pământul în zilele Domnului nostru şi ale apostolilor. Prin urmare, ei n-au fost în ceva loc în adânc, ci "în adânc" în sensul că au fost degradaţi de la cinstea şi libertatea avute mai înainte, şi au fost restrânşi în întuneric, ca într-un lanţ. Ori de câte ori aceste spirite căzute îşi manifestă puterile prin medii, în şedinţe spiritiste, pretinzând că sunt anumite fiinţe umane moarte, ele trebuie să-şi facă lucrarea în întuneric, pentru că întunericul este lanţul în care sunt legate până la marea zi Milenară de judecată. Dacă aceasta implică faptul că în viitorul apropiat ele se vor putea materializa la lumina zilei este greu de spus. Dacă este aşa, atunci ar creşte mult puterea lui Satan de a orbi şi a înşela pentru puţină vreme -- până când Soarele Dreptăţii va fi răsărit deplin şi Satan va fi legat complet.

Cu acestea încheiem investigarea folosirii biblice a cuvântului "iad". Mulţumim lui Dumnezeu că nu găsim un asemenea loc de tortură veşnică, aşa cum învaţă în mod eronat crezurile, cărţile de cântări şi cum se învaţă de la multe amvoane. Totuşi am găsit un "iad" şeol, hades, la care a fost condamnat tot neamul nostru omenesc din cauza păcatului lui Adam, şi din care toţi sunt răscumpăraţi prin moartea Domnului nostru; şi că "iadul" este mormântul -- starea morţii. Şi mai găsim un "iad" (Gheena -- moartea a doua -- nimicirea totală), care ne este arătat ca fiind pedeapsa finală a tuturor celor care, după ce au fost răscumpăraţi şi aduşi la o deplină cunoştinţă a adevărului şi la o deplină capacitate de a se supune, vor alege totuşi moartea, alegând o cale de împotrivire lui Dumnezeu şi dreptăţii. Şi inimile noastre spun: Amin! "Drepte şi adevărate (sunt) căile Tale, Rege al sfinţilor. Cine nu se va teme de Tine, Doamne şi nu va mări Numele Tău? Căci Tu singur eşti sfânt; căci toate naţiunile vor veni şi se vor închina înaintea Ta; căci judecăţile Tale s-au arătat." Apocalipsa 15:3, 4

Pilda cu bogatul şi Lazăr

Luca 16:19-31

Marea greutate pentru mulţi care citesc această scriptură este că, deşi o privesc ca o pildă, totuşi ei o judecă şi trag concluzii din ea ca şi cum ar fi o expunere literală. A o privi ca o expunere literală ar însemna a implica nişte absurdităţi; de exemplu, că bogatul a mers în "iad" din cauză că s-a bucurat de multe binecuvântări pământeşti şi nu i-a dat nimic lui Lazăr, decât fărâmituri. Nici un cuvânt nu se spune despre răutatea lui. Apoi, Lazăr a fost binecuvântat, nu pentru că a fost un copil sincer al lui Dumnezeu, plin de credinţă şi încredere, nu pentru că el a fost bun, ci numai pentru că a fost sărac şi bolnav. Dacă acestea ar fi interpretate literal, singura învăţătură logică ce s-ar putea scoate din ea este că, dacă nu suntem nişte bieţi cerşetori plini de bube, nu vom intra niciodată în fericirea viitoare; şi că dacă acum purtăm in subţire şi purpură, şi avem hrană din belşug în fiecare zi, suntem siguri de un chin viitor. De asemenea, râvnitul loc de favoare este "sânul lui Avraam"; şi dacă toată declaraţia este literală, sânul trebuie să fie şi el literal, şi desigur n-ar încăpea în el foarte mulţi din milioanele de bolnavi şi de săraci de pe pământ.

Dar de ce să analizăm absurdităţile? Ca pildă este uşor de interpretat. Lucrurile spuse într-o pildă nu sunt niciodată lucrurile la care se face referire. Ştim acest lucru din explicaţiile date de Domnul nostru pildelor Sale. Când a spus "grâu", El a avut în vedere pe "fiii împărăţiei", când a spus "neghină", El a avut în vedere pe "fiii celui rău", când a spus "secerători", trebuia să se înţeleagă servii Săi etc. (Mat. 13). Aceleaşi clase au fost reprezentate prin diferite simboluri în diferite pilde. Astfel "grâul" dintr-o pildă corespunde cu "servul bun şi credincios" şi cu "fecioarele înţelepte" din alte pilde. Tot aşa, în această pildă "bogatul" reprezintă o clasă de oameni, iar "Lazăr" o altă clasă.

În încercarea de a explica o pildă ca aceasta, la care Domnul nu ne dă o explicaţie, este desigur potrivită modestia în exprimarea opiniei noastre în privinţa ei. De aceea oferim următoarea explicaţie, fără nici o încercare de a ne impune vederile asupra cititorului, decât atât cât propria lui judecată i le-ar putea recomanda ca fiind în acord cu Cuvântul şi planul lui Dumnezeu. După înţelegerea noastră, Avraam a reprezentat pe Dumnezeu, iar "bogatul" a reprezentat pe poporul lui Israel. Pe vremea când s-a spus această pildă, şi o vreme îndelungată înainte, evreii se îmbrăcau "în purpură şi în mătase veselindu-se în strălucire în toate zilele" -- fiind primitorii speciali ai favorurilor lui Dumnezeu. După cum spune Pavel: "Care, deci, este prerogativa iudeului sau care este folosul circumciziunei? Este mare din toate punctele de vedere; mai întâi că lor li s-au încredinţat cuvintele (Legea şi Profeţia) lui Dumnezeu". Făgăduinţele făcute lui Avraam şi lui David şi organizarea lor ca Împărăţie tipică a lui Dumnezeu au investit pe acel popor cu regalitate, cum este reprezentat prin "purpura" bogatului. Jertfele tipice ale Legii au făcut din ei, în sens tipic, o naţiune sfântă (dreaptă), lucru reprezentat prin "inul subţire" al bogatului -- simbol al îndreptăţirii ("inul este dreptatea sfinţilor"). Apoc. 19:8 Lazăr a reprezentat pe cei de sub lege, îndepărtaţi din favoarea divină, care, bolnavi de păcat, flămânzeau şi însetau după dreptate. "Vameşii şi păcătoşii" din Israel, căutând o viaţă mai bună şi neamurile flămânde după adevăr, care-L "căutau pe Dumnezeu", au constituit clasa Lazăr. Aceştia, la vremea când a fost spusă pilda, erau cu totul lipsiţi de acele binecuvântări divine de care se bucura Israel. Ei zăceau la poarta bogatului. Nu aveau nici o făgăduinţă bogată, de regalitate; nu erau curăţaţi nici măcar tipic, ci în boală morală, murdărie şi păcat ei erau tovarăşi ai "câinilor". În zilele acelea câinii erau priviţi ca nişte creaturi detestabile, iar evreul curăţat în mod tipic îi numea pe cei dinafară "păgâni" şi "câini", şi niciodată n-ar fi mâncat şi nu s-ar fi căsătorit cu ei, şi nici n-ar fi avut vreun fel de legătură cu ei. Ioan 4:9

În privinţa întrebării cum mâncau aceştia din "fărâmiturile" favorii divine care cădeau de la masa înbelşugată a lui Israel, ne dau o cheie cuvintele Domnului către femeia sirofeniciană. El a zis către această femeie dintre neamuri: "Nu este bine (potrivit) a lua pâinea copiilor (a israeliţilor) şi a o arunca câinilor (la păgâni)"; iar ea a răspuns: "Adevărat, Doamne; cu toate acestea câinii mănâncă din fărâmiturile ce cad din masa stăpânilor lor" (Matei 15:26, 27). Isus i-a vindecat fiica, dându-i astfel fărâmitura de favoare dorită.

A venit însă o mare schimbare dispensaţională în istoria Israelului, când ca naţiune ei L-au respins şi L-au răstignit pe Fiul lui Dumnezeu. Atunci dreptatea lor tipică a încetat -- atunci promisiunea de regalitate a încetat să mai fie a lor, şi împărăţia a fost luată de la ei pentru a fi dată unui popor care să aducă roadă din ea -- Bisericii Evanghelice, "un neam ales � naţiune sfântă" (Tit 2:14; 1 Petru 2:7,9; Matei 21:43). Astfel "bogatul" a murit faţă de toate aceste avantaje speciale, şi curând el (poporul evreu) s-a găsit în-tr-o stare de părăsire -- în necaz şi suferinţă. În astfel de stare acest popor a suferit din zilele acelea până astăzi.

A murit şi Lazăr: starea bietelor neamuri şi a celor "răspândiţi" din Israel care-L căutau pe Dumnezeu a suferit o mare schimbare, fiind duşi de îngeri (mesageri -- apostoli etc.) în sânul lui Avraam. Avraam este reprezentat ca părintele credincioşilor, şi-i primeşte pe toţi copiii credinţei, care sunt astfel recunoscuţi ca moştenitori ai tuturor făgăduinţelor făcute lui Avraam; căci copiii după trup nu sunt copiii lui Dumnezeu, ci "fiii promisiunii se socotesc în sămânţă (copii ai lui Avraam)"; "seminţiei tale care este Christos" -- şi "de sunteţi voi ai lui Christos (credincioşi), atunci seminţie (copii) a lui Avraam sunteţi şi moştenitori după făgăduinţă (avraamică)" -- Galateni 3:29.

Da, terminarea stării de lucruri care a existat atunci a fost bine reprezentată printr-o ilustraţie, moartea, descompunerea statului naţional evreu şi retragerea favorurilor de care Israel se bucurase atâta timp. Atunci ei au fost respinşi şi nu li s-a mai arătat nici "o favoare", în timp ce bietele neamuri, care înainte fuseseră "înstrăinaţi de cetăţenia (străini de întocmirile statale) lui Israel şi străini de aşezămintele făgăduinţei (date până atunci numai lui Israel), neavând speranţă şi fără Dumnezeu în lume", au fost aduşi "aproape prin sângele lui Christos", împăcaţi cu Dumnezeu. Efeseni 2:12, 13

La simbolurile morţii şi îngropării folosite pentru a arăta descompunerea lui Israel şi îngroparea sau ascunderea lor printre alte neamuri, Domnul nostru a mai adăugat o ilustraţie: "Şi în iad (hades, mormânt) ridicându-şi ochii săi, fiind în chinuri vede pe Avraam de departe" etc. Cei morţi nu-şi pot ridica ochii, nu pot vedea aproape sau departe, nici nu pot sta de vorbă; căci este clar declarat că, "nu este nici lucru, nici minte, nici ştiinţă, nici înţelepciune în mormânt unde te duci" şi despre morţi se spune că sunt "pogorâţi în locul tăcerii" (Eclesiastul 9:10; Psalmul 115:17). Domnul însă a voit să arate că peste ei ca popor aveau să vină mari suferinţe şi "chinuri" după dezmembrarea lor naţională şi după îngroparea lor printre alte popoare moarte în greşeli şi păcate; şi că în zadar vor cere eliberare şi mângâiere de la clasa Lazăr care înainte fusese dispreţuită.

Iar istoria a confirmat această profeţie alegorică. Timp de optsprezece secole, evreii au fost nu numai în suferinţă mintală pentru respingerea lor din favoarea lui Dumnezeu şi pentru pierderea templului lor şi a altor lucruri necesare aducerii jertfelor, dar au fost şi persecutaţi necontenit de către toate clasele, inclusiv de către creştinii declaraţi. De la aceştia din urmă, evreii au aşteptat milă, aşa cum se spune în pildă: "trimite pe Lazăr, să-şi atingă vârful degetului său în apă ca să-mi răcorească limba"; dar "marele adânc" stabilit între ei a împiedicat lucrul acela. Cu toate acestea, Dumnezeu recunoaşte încă legătura stabilită în legământul Său cu ei şi îi numeşte fii ai legământului (vers. 25). Aceste "chinuri" au fost pedepsele venite din cauza călcării legământului lor, şi ele aveau să vină peste ei tot atât de sigur cum aveau să vină şi binecuvântările promise pentru ascultare. Vezi Leviticul 26.

"Marele adânc" reprezintă marea deosebire dintre Biserica Evanghelică şi evrei -- cei dintâi bucurându-se de harul liber, de bucurie, mângâiere şi pace, în calitate de copii adevăraţi ai lui Dumnezeu, iar cei din urmă ţinând la lege, care-i condamnă şi-i chinuie. Prejudecata, mândria şi eroarea, din partea evreiască, formează zidul de netrecut al acestei prăpăstii care-i împiedică pe evrei să vină în starea de fii adevăraţi ai lui Dumnezeu, acceptând pe Cristos şi Evanghelia harului Său. Zidul de netrecut al acestei prăpăstii care-i împiedică pe fiii adevăraţi ai lui Dumnezeu să meargă la evrei -- sub robia Legii -- este cunoştinţa lor că prin faptele Legii nimeni nu poate fi îndreptăţit înaintea lui Dumnezeu, şi că dacă cineva ţine Legea (i se supune pentru a încerca să se recomande lui Dumnezeu prin ascultare de ea) aceluia Cristos nu-i foloseşte la nimic (Galateni 5:2-4). Astfel deci, noi care suntem din clasa Lazăr, să nu încercăm să amestecăm Legea cu Evanghelia, ştiind că ele nu pot fi amestecate, şi că nu-i putem ajuta cu nimic pe aceia care se agaţă încă de Lege şi resping jertfa pentru păcate dată de Domnul nostru. Iar aceştia, nevăzând schimbarea de dispensaţie care a avut loc, susţin că a nega Legea ca putere care mântuieşte ar înseamna a nega toată istoria trecută a poporului lor, precum şi a nega toate relaţiile speciale ale lui Dumnezeu cu "părinţii" lor (promisiuni şi relaţii care, din cauza mândriei şi a egoismului, ei nu le-au putut înţelege şi folosi); ca atare ei nu pot veni în sânul lui Avraam, în odihna şi pacea adevărată -- partea tuturor copiilor adevăraţi ai credinţei. Ioan 8:39; Romani 4:16; Galateni 3:29.

Este adevărat, în decursul Veacului Evanghelic câţiva evrei au venit probabil în credinţa creştină, dar atât de puţini încât au fost ignoraţi într-o pildă care reprezintă poporul evreu ca întreg. După cum la început bogatul reprezintă pe evreii ortodocşi (evreii religioşi care ţin legea -- n. e.), şi nu pe cei "răspândiţi ai lui Israel", tot aşa, până la sfârşitul pildei el continuă să reprezinte o clasă similară, şi ca atare nu reprezintă pe acei evrei care au renunţat la Legământul Legii şi au îmbrăţişat Noul Legământ, sau pe aceia care au devenit necredincioşi.

Cererea "bogatului" ca "Lazăr" să fie trimis la ceilalţi cinci fraţi ai săi o interpretăm în felul următor:

Poporul din Iudeea, pe vremea când Domnul nostru a spus această pildă, era în mod repetat numit "Israel", "oile cele pierdute ale casei lui Israel", "cetăţile lui Israel" etc., deoarece toate seminţiile erau reprezentate acolo; dar de fapt majoritatea poporului era din cele două seminţii, Iuda şi Beniamin, doar puţini din cele zece seminţii întorcân- du-se din Babilon sub permisiunea generală a lui Cir. Dacă poporul evreu (în principal cele două seminţii) a fost reprezentat prin acel singur "bogat", ar fi o armonie numerică să înţelegem că cei "cinci fraţi" reprezintă pe cele zece seminţii împrăştiate peste tot. Cererea referitoare la cei cinci fraţi a fost fără îndoială adusă în discuţie pentru a arăta că toată favoarea specială a lui Dumnezeu a încetat faţă de tot Israelul (cele zece seminţii, precum şi faţă de cele două cărora li se adresa mai direct). Ni se pare clar că numai la Israel se referă, deoarece nici un alt popor n-avea pe "Moise şi pe profeţi" ca instructori (vers. 29). Majoritatea din cele zece seminţii au nesocotit atât de mult pe Moise şi pe profeţi, încât nu s-au mai întors în ţara făgăduinţei, ci au preferat să locuiască printre idolatri; şi ca atare era inutil a încerca să mai comunice cu ei, chiar şi prin unul dintre morţi -- clasa Lazăr moartă figurativ, dar acum înviată figurativ. Efeseni 2:5

Deşi pilda nu menţionează nici o punte de trecere a acestui "mare adânc", alte scripturi arată că adâncul trebuia să fie "stabilit" (Luca 16:26, traducerea King James -- n. e.) numai în Veacul Evanghelic şi că la sfârşitul lui, "bogatul" primindu-şi măsura de pedeapsă pentru păcatele sale,* va trece din aceste necazuri înfocate peste puntea făgăduinţelor lui Dumnezeu, încă neîmplinite faţă de acest popor.

*Vezi Isaia 40:1, 2; Romani 11:26-33 şi Studii în Scripturi, Vol. 2, pag. 252

Cu toate că, de secole, evreii au fost amarnic persecutaţi de păgâni, de mahomedani şi de creştinii pretinşi, totuşi ei se ridică acum treptat la libertate şi influenţă politică; şi deşi mare parte din "strâmtorarea lui Iacov" este acum aproape, totuşi ca popor ei vor fi foarte proeminenţi printre popoare la începutul Mileniului. "Vălul" (2 Corinteni 3:13-16) prejudecăţii lor există încă, dar treptat va fi ridicat, pe măsură ce răsare lumina dimineţii Milenare; nu trebuie să fim surprinşi auzind despre mari treziri printre evrei şi că mulţi ajung să-L recunoască pe Cristos. Ei vor părăsi astfel starea de hades (moartea naţională) şi chinul, şi vor ajunge, primii dintre popoare, să fie binecuvântaţi de către sămânţa adevărată a lui Avraam, care este Cristos, Cap şi corp. Zidul de netrecut al prejudecăţii şi mândriei lor naţionale cade în unele locuri, iar cei smeriţi, cei săraci în spirit încep, deja, să se uite spre Acela pe care L-au străpuns şi să întrebe: Nu este acesta Cristosul? Şi pe măsură ce privesc, Domnul revarsă peste ei spiritul favorii şi al rugăciunii (Zaharia 12:10). De aceea, "Vorbiţi la inima Ierusalimului şi strigaţi către dânsul că timpul oştirei lui s-a împlinit (timpul lui de suferinţă s-a sfârşit, traducerea Cornilescu revizuită -- n. e.)" -- Isaia 40:1, 2.

Pe scurt, această pildă pare să înveţe exact ceea ce explică apostolul Pavel în Romani 11:19-32. Din cauza necredinţei, ramurile naturale au fost rupte, iar ramurile sălbatice au fost altoite în butucul făgăduinţei lui Avraam. Pilda lasă pe evrei în necazul lor şi nu se referă la restabilirea lor finală în favoare -- fără îndoială, fiindcă aceasta nu era legată de aspectul subiectului tratat; dar Pavel ne asigură că atunci când va intra plinătatea neamurilor -- numărul deplin dintre neamuri ca să completeze Mireasa lui Cristos -- "prin mila voastră (a Bisericii) să se miluiască şi ei (Israelul natural)". El ne asigură că acesta este legământul lui Dumnezeu cu Israelul trupesc (care a pierdut făgăduinţele mai înalte spirituale, dar sunt totuşi posesorii anumitor făgăduinţe pământeşti), ca să devină naţiunea de căpetenie a pământului. Ca dovadă la această declaraţie, el citează din profeţi zicând: "Veni-va din Sion Mântuitorul (Biserica glorificată) şi va întoarce nepietatea de la Iacob (sămânţa trupească)". "(În) adevăr sunt în privinţa evangheliei (chemării de sus) neamici (respinşi), pentru voi; dar în privinţa alegerii, iubiţi pentru părinţi � Căci Dumnezeu a închis pe toţi în necredinţă, ca să-i miluiască pe toţi. O, adânc al bogăţiei şi al înţelepciunii şi al ştiinţei lui Dumnezeu!" Romani 11:26-33

Pilda cu oile şi caprele -- Matei 25:31-46

"Şi vor merge aceştia la chinul etern (pedeapsa veşnică, traducerea Cornilescu revizuită -- n. e.), iar drepţii în viaţă eternă." (vers. 46)

Deşi, după cum am văzut, Scripturile nu învaţă doctrina blasfematoare a chinului veşnic, totuşi ele învaţă foarte accentuat pedeapsa veşnică a celor răi, clasa reprezentată în această pildă prin "capre". Să examinăm pilda, şi apoi sentinţa pronunţată la sfârşitul ei.

S-a spus pe drept că "ordinea este prima lege a cerului"; totuşi puţini, credem noi, îşi dau sema cât de adevărat este acest lucru. Privind în urmă peste planul veacurilor, nimic nu vedem care să dea o dovadă atât de concludentă despre un Conducător divin, ca ordinea observată în toate aspectele acestui plan.

Dumnezeu a avut timpuri şi perioade definite şi declarate pentru fiecare parte a lucrării Sale; şi la sfârşitul fiecăreia din aceste perioade a fost o încheiere a lucrării ei şi o evacuare a molozului, ca pregătire pentru începerea lucrării noi a dispensaţiei următoare. Astfel, la sfârşitul Veacului Iudeu se observă ordine -- o secerare şi o separare completă a clasei "grâu" de clasa "pleavă"; şi o deplină respingere din favoarea lui Dumnezeu a clasei din urmă. Cu cei puţini care au fost judecaţi vrednici la sfârşitul acelui veac a început un veac nou -- Veacul Evanghelic. Şi acum noi ne găsim în mijlocul scenelor de încheiere, în "secerişul" acestui veac; "grâul" şi "neghina", care au crescut împreună în timpul acestui veac, sunt în proces de separare. Cu clasa dintâi, al cărei Cap este Domnul nostru Isus, un veac nou este pe punctul de a fi inaugurat, iar aceştia care sunt "grâu" vor domni ca regi şi preoţi în noua dispensaţie, în timp ce elementul "neghină" este judecat ca fiind complet nevrednic de acea favoare.

În timp ce observăm această ordine în legătură cu Veacul Iudeu şi cu cel care tocmai se încheie, Domnul nostru ne informează prin pilda pe care o analizăm că aceeaşi ordine va fi observată şi în legătură cu veacul care urmează acestui Veac Evanghelic.

Secerişul Veacului Iudeu a fost asemănat cu despărţirea grâului de pleavă; secerişul acestui veac cu despărţirea grâului de neghină, iar secerişul Veacului Milenar cu despărţirea oilor de capre.

Că pilda cu oile şi caprele se referă la Veacul Milenar este indicat clar în versetele 31 şi 32: "Când va veni Fiul Omului în mărirea Sa, şi toţi sfinţii îngeri cu dânsul, atunci va şedea pe tronul măririi Sale. Şi se vor aduna înaintea Lui toate popoarele şi El (îi) va despărţi pe dânşii unul de altul, precum desparte păstorul oile de capre". După cum în veacul prezent, fiecare faptă a celor ce sunt în încercare (Biserica) constituie o parte din acel caracter care, la timpul cuvenit, va hotărî decizia finală a Judecătorului în cazul nostru, la fel va fi şi cu lumea ("popoarele") în veacul viitor. După cum în veacul prezent încercarea majorităţii membrilor individuali ai Bisercii se sfârşeşte şi se ajunge la o decizie în cazul lor cu mult timp înainte de sfârşitul veacului (2 Timotei 4:7, 8), la fel sub domnia Milenară decizia în unele cazuri individuale se va lua cu mult înainte de sfârşitul veacului (Isaia 65:20); dar în fiecare veac este un "seceriş" sau un timp general de separare la sfârşitul veacului.

În zorii Veacului Milenar, după timpul de "strâmtorare mare", va fi o adunare a popoarelor aflate în viaţă, înaintea lui Cristos, şi la timpul şi în ordinea stabilită, morţii tuturor popoarelor vor fi chemaţi să se prezinte înaintea scaunului de judecată al lui Cristos -- nu ca să primească o sentinţă imediată, ci ca să primească o încercare individuală corectă şi imparţială (Ezechiel 18:2-4, 19, 20), sub cele mai favorabile împrejurări, rezultatul încercării acesteia fiind o sentinţă finală, ca vrednici sau nevrednici de viaţă veşnică.*

*Vezi Studii în Scripturi, Vol. 1, Cap. 8 -- Ziua de judecată

Scena acestei pilde este, prin urmare, după timpul de strâmtorare, când popoarele vor fi fost supuse, Satan legat (Apocalipsa 20:1, 2) şi autoritatea Împărăţiei lui Cristos stabilită. Înainte de aceasta, Mireasa lui Cristos (Biserica biruitoare) va fi fost aşezată cu El pe tronul Său de putere spirituală şi va fi luat parte la executarea judecăţilor din marea zi a mâniei. Atunci Fiul Omului şi Mireasa Sa, Biserica glorificată, se vor descoperi şi vor fi văzuţi de oameni cu ochii înţelegerii, şi "vor străluci ca soarele în Împărăţia Părintelui lor". Matei 13:43

Aici este Noul Ierusalim aşa cum l-a văzut Ioan (Apocalipsa 21), "� cetatea cea sfântă (simbol al guvernului) � pogorându-se de la Dumnezeu din cer". În decursul timpului de strâmtorare el se va coborî, şi înainte de sfârşitul lui, el va atinge pământul. Aceasta este piatra desprinsă din munţi fără ajutorul vreunei mâini (dar prin puterea lui Dumnezeu), şi apoi ea va deveni un munte (Împărăţie) mare care va umple tot pământul (Daniel 2:35), venirea ei sfărâmând în bucăţi împărăţiile rele ale prinţului întunericului. Daniel 2:34, 35

Aici este acea glorioasă cetate (guvern) gătită ca o mireasă împodobită pentru bărbatul ei (Apocalipsa 21:2), şi devreme, în zorii zilei milenare, popoarele vor începe să umble în lumina ei (vers. 24). Acestea vor putea să-şi aducă în cetate mărirea şi onoarea lor, dar "nu va intra într-ânsa tot ce este spurcat (adică să devină parte din ea)" etc., cu nici un chip (vers. 27). Aici, din mijlocul tronului iese un izvor curat, cu apa vieţii (adevărul neamestecat cu eroare), iar "Spiritul şi mireasa zic: Vino! � Şi cel însetat să vină; şi cel ce voieşte să ia apa vieţii în dar" (Apocalipsa 22:17). Aici va începe probarea lumii, ziua cea mare de judecată a lumii -- o mie de ani.*

*Vezi Studii în Scripturi, Vol. 1, Cap. 8 -- Ziua de judecată

Dar chiar şi în acest timp favorizat, de binecuvântare şi vindecare a popoarelor, când Satan va fi legat, când răul va fi oprit, când omenirea va fi în proces de eliberare din strânsoarea morţii, şi când cunoştinţa de Domnul va umple întreg pământul, se vor dezvolta două clase, pe care Domnul nostru le aseamănă aici cu oile şi caprele. El ne spune că pe acestea le va despărţi. Clasa oilor -- cei ce sunt blânzi, ascultători şi dornici să se lase conduşi, vor fi adunaţi în decursul Veacului Milenar la dreapta Judecătorului -- simbol al aprobării şi favorii; dar clasa caprelor îndărătnice şi încăpăţânate, întotdeauna căţărându-se pe stânci -- căutând întâietate şi aprobare printre oameni -- şi hrănindu-se cu resturi sărăcăcioase, în timp ce oile pasc în păşunile bogate ale adevărului date de bunul Păstor -- acestea vor fi adunate de partea stângă a Judecătorului, opusul poziţiei de favoare -- ca subiecţi ai dizgraţiei şi condamnării Lui.

Pentru a fi îndeplinită această lucrare de despărţire a oilor şi caprelor se va cere întregul Veac Milenar. În decursul acelui veac, fiecare individ, ajungând treptat la o cunoştinţă de Dumnezeu şi de voinţa Sa, îşi va lua locul la dreapta favorii sau la stânga dizgraţiei, după cum vor profita sau vor neglija ocaziile din acea epocă de aur. Până la sfârşitul acelui veac, toată omenirea va fi fost aşezată în două clase, întocmai cum este arătat în pildă.

Sfârşitul acelui veac va fi sfârşitul încercării sau judecăţii lumii, şi atunci se va face plasarea finală a celor două clase. Răsplata clasei "oilor" Sale le va fi acordată fiindcă pe parcursul veacului de încercare şi disciplinare, ei au cultivat şi au manifestat frumosul caracter de iubire, pe care Pavel îl descrie ca fiind împlinirea legii lui Dumnezeu (Romani 13:10). Ei vor fi manifestat acest spirit unii faţă de alţii în împrejurările de cea mai mare nevoie; iar ceea ce vor fi făcut ei unul pentru altul va fi socotit de către Domnul ca fiind făcut Lui, socotindu-i pe toţi ca fraţii Lui -- copiii lui Dumnezeu, deşi ei vor fi de natură umană, în timp ce El este de natură divină.

Condamnarea clasei "caprelor" este arătată că va fi pentru lipsa acestui spirit al iubirii. În aceleaşi împrejurări favorabile ca şi "oile", ei se vor împotrivi cu voia influenţei modelatoare a disciplinării Domnului şi îşi vor împietri inimile. Bunătatea lui Dumnezeu nu-i va conduce spre o pocăinţă adevărată, ci, asemenea lui faraon, ei vor profita de bunătatea Lui şi vor face rău. "Caprele", care nu vor fi dezvoltat elementul iubirii, legea vieţii şi a Împărăţiei lui Dumnezeu, vor fi socotite nevrednice de viaţă veşnică şi vor fi distruse, în timp ce "oile", care vor fi dezvoltat asemănarea cu Dumnezeu (iubirea), şi o vor fi dovedit-o în caracterul lor, vor fi instalaţi ca stăpânitori subordonaţi ai pământului pentru veacurile viitoare. La sfârşitul Veacului Milenar, la punerea în ordine finală a afacerilor umane, Cristos Se va adresa oilor Sale astfel: "Veniţi, binecuvântaţii Părintelui Meu! moşteniţi împărăţia cea gătită vouă de la întemeierea lumii".

Este clar că "oile" cărora li se adresează aici, la încheierea Mileniului, nu sunt oile din Veacul Evanghelic, Biserica Evanghelică, ci sunt acele "alte oi" la care S-a referit Domnul în Ioan 10:16. Iar Împărăţia pregătită pentru ei în planul divin, de la întemeierea lumii, nu este Împărăţia pregătită pentru Biserica Evanghelică. Biserica îşi va primi Împărăţia la începutul Mileniului, dar aceasta este Împărăţia pregătită pentru "oile" din Veacul Milenar. Împărăţia lor va fi stăpânirea peste pământ, care la început i-a fost dată lui Adam, dar care a fost pierdută prin păcat, şi care va fi iarăşi restaurată când omul va fi adus la perfecţiune şi astfel făcut potrivit să o primească şi să se bucure de ea. Această stăpânire nu va fi stăpânirea unora din neamul omenesc peste alţii, ci o stăpânire comună, în care fiecare om va fi rege şi toţi vor avea drepturi şi privilegii egale în însuşirea şi folosirea tuturor bunurilor pământului. Acesta va fi un popor suveran -- o republică mare şi grandioasă pe baza unei dreptăţi perfecte, în care drepturile fiecărui om vor fi respectate, pentru că "regula de aur" va fi scrisă în toate inimile şi fiecare om va iubi pe aproapele său ca pe sine însuşi. Stăpânirea tuturor va fi peste întreg pământul şi peste toate rezervele binecuvântării lui bogate şi generoase (Genesa 1:28; Psalmul 8:5-8). Împărăţia lumii, care va fi dată la sfârşitul Mileniului celor desăvârşiţi şi vrednici din neamul omenesc răscumpărat, se deosebeşte clar de toate celelalte prin faptul că este numită împărăţia pregătită pentru ei "de la întemeierea lumii", pământul fiind făcut ca să fie locuinţa şi împărăţia veşnică a oamenilor perfecţi. Dar Împărăţia dăruită lui Cristos, în care Biserica, "Mireasa" Lui, devine "împreună moştenitoare", este o împărăţie spirituală, "când va desfiinţa toată domnia şi toată autoritatea şi puterea" şi care, de asemenea, "nu va avea sfârşit", Împărăţia Milenară a lui Cristos, care va avea sfârşit, fiind numai începutul puterii şi domniei lui Cristos (1 Corinteni 15:24-28). Această împărăţie cerească, spirituală, fără sfârşit, a fost pregătită cu multă vreme înainte de întemeierea Pământului -- începutul ei fiind recunoscut în Cristos, "începutul facerii lui Dumnezeu". Ea a fost intenţionată pentru Cristos Isus, Întâiul-născut; dar chiar şi Biserica, Mireasa şi moştenitoarea împreună cu El, a fost aleasă sau hotărâtă, de asemenea în El, înainte de întemeierea lumii. Efeseni 1:4

Împărăţia sau conducerea Pământului este împărăţia care a fost în pregătire pentru omenire de la întemeierea lumii. A fost folositor ca omul să sufere şase mii de ani sub stăpânirea răului, pentru a afla rezultatele lui inevitabile, de suferinţă şi moarte, pentru ca prin contrast să se dovedească dreptatea, înţelepciunea şi bunătatea legii iubirii lui Dumnezeu. Apoi se va cere a şaptea mie de ani, sub domnia lui Cristos, pentru a-l restabili din ruină şi moarte la starea desăvârşită, prin aceasta pregătindu-l ca să moştenească "împărăţia cea gătită" lor "de la întemeierea lumii".

Împărăţia aceea, în care toţi vor fi regi, va fi o republică mare, universală, a cărei stabilitate şi influenţă binecuvântată vor fi asigurate prin perfecţiunea tuturor cetăţenilor ei, un rezultat care este mult dorit acum, dar care este o imposibilitate din cauza păcatului. Împărăţia lui Cristos în decursul Mileniului va fi însă, o teocraţie care va cârmui lumea (în decursul perioadei de imperfecţiune şi restaurare) fără a se ţine seama de consimţământul sau aprobarea ei.

Fraţii din Biserica Evanghelică nu sunt singurii "fraţi" ai lui Cristos. Toţi cei care vor fi restabiliţi atunci la perfecţiune vor fi recunoscuţi ca fii ai lui Dumnezeu -- fii în acelaşi sens în care Adam a fost fiu al lui Dumnezeu (Luca 3:38) -- fii umani. Şi toţi fiii lui Dumnezeu, fie că sunt umani fie că nu, de pe planul îngeresc sau divin, sunt fraţi. Iubirea Domnului nostru pentru aceştia, pentru fraţii Săi umani, este exprimată aici. După cum lumea are acum ocazia să servească celor care în curând vor fi fii divini ai lui Dumnezeu şi fraţi ai lui Cristos, tot aşa în timpul veacului viitor va avea ocazie îmbelşugată să servească (unul altuia) fraţilor umani.

Popoarele care au mers în moarte, când vor fi aduse iarăşi în existenţă, vor avea nevoie de hrană, îmbrăcăminte şi adăpost. Oricât de mari au fost posesiunile lor în viaţa prezentă, moartea i-a adus pe toţi la acelaşi nivel: pruncul şi omul matur, milionarul şi săracul, învăţatul şi neînvăţatul, educatul şi ignorantul şi degradatul, toţi vor avea ocazie din belşug pentru exercitarea bunăvoinţei, şi astfel vor fi privilegiaţi să fie lucrători împreună cu Dumnezeu. Aici ni se aminteşte de ilustraţia dată în cazul lui Lazăr: Isus doar l-a trezit din moarte, iar apoi prietenilor care se bucurau li s-a permis să-i desfacă învelitoarea de pânză, să-l îmbrace şi să-l hrănească.

Mai mult, se spune despre ei că sunt "bolnavi" şi "în închisoare" (mai potrivit, sub pază). Mormântul este marea închisoare în care milioanele din omenire au fost ţinuţi în captivitate incoştientă; dar când vor fi eliberaţi din mormânt, restabilirea lor la perfecţiune nu va fi o lucrare instantanee. Nefiind încă perfecţi, ei pot fi numiţi în mod potrivit bolnavi, şi sub pază; nu morţi, şi nici încă desăvârşiţi în viaţă; şi orice stare între acestea două poate fi în mod potrivit simbolizată prin boală. Ei vor continua să fie sub supraveghere sau pază până când se vor însănătoşi -- vor fi perfecţi fizic, mintal şi moral. În acel timp vor fi ocazii abundente pentru ajutorare reciprocă, simpatie, instruire şi încurajare, şi orice lipsă de ajutor va marca o lipsă a spiritului de iubire al Domnului.

Deoarece nu toată omenirea va fi ridicată deodată, ci treptat, în timpul miei de ani, fiecare grup nou va găsi o armată de ajutoare în cei care îi vor fi precedat. Iubirea şi bunăvoinţa pe care oamenii le vor arăta atunci unii faţă de alţii (fraţii lui Cristos) va fi socotită de Împărat ca fiind arătată faţă de El. Ca bază a onorurilor şi favorurilor conferite celor drepţi nu se vor cere ceva fapte mari: ei vor trebui doar să vină în armonie cu legea lui Dumnezeu de iubire şi să o dovedească prin faptele lor. "Iubirea este îndeplinirea legii (Romani 13:10), şi "Dumnezeu este iubirea". Astfel, când omul va fi restabilit iarăşi la chipul lui Dumnezeu -- "foarte bun" -- omul, de asemenea, va fi o expresie vie a iubirii.

"Moşteniţi împărăţia cea gătită vouă de la întemeierea lumii", nu înseamnă că omul va stăpâni independent de legea şi supremaţia divină; căci, cu toate că la început Dumnezeu a dat omului stăpânirea pământului şi intenţionează să i-o dea iarăşi când El îl va fi pregătit pentru această mare încredere, totuşi nu trebuie să presupunem că Dumnezeu are în intenţie ca omul s-o conducă altfel decât sub sau în armonie cu legea Sa supremă. "Fie voia Ta precum în cer şi pe pământ", trebuie să fie veşnic principiul de guvernare. Omul va conduce de atunci încolo domeniul său în armonie cu legea cerului -- bucurându-se continuu să-I facă voia Aceluia a cărui favoare înseamnă viaţă şi "la dreapta" căruia (starea de favoare) "sunt desfătări fără capăt" (Psalmul 16:11). O, cine nu va zice, "Grăbiţi-vă veacuri ale gloriei!" şi nu va da slavă şi cinste Aceluia ale cărui planuri iubitoare înfloresc în asemenea plinătate a binecuvântării?

Să examinăm acum mesajul către cei de la stânga -- "Duceţi-vă de la Mine, blestemaţilor (condamnaţilor)" -- condamnaţi ca vase nepotrivite pentru slava şi onoarea vieţii, care n-aţi cedat influenţelor de modelare şi formare ale iubirii divine. Când aceşti "fraţi" au fost flămânzi şi însetaţi, sau goi, bolnavi şi în închisoare, nu le-aţi servit necesităţile, astfel dovedindu-vă continuu lipsiţi de armonie cu cetatea (împărăţia) cerească; pentru că, în nici un caz, "nu va intra într-ânsa tot ce este spurcat". Decizia sau sentinţa în privinţa acestei clase este: "Duceţi-vă de la Mine, blestemaţilor, în focul cel etern (simbolul distrugerii) care este gătit diavolului şi îngerilor lui". În altă parte (Evrei 2:14), citim, fără să fie simbol, că Cristos "să desfiinţeze pe cel ce are stăpânirea morţii, adică pe diavolul". "Şi vor merge aceştia ("caprele") la chinul etern (pedeapsa veşnică, traducerea Cornilescu revizuită -- n. e.) (greceşte, aionios -- durabil), iar drepţii în viaţă eternă (greceşte, aionios -- durabilă)". Pedeapsa va fi tot atât de durabilă ca şi răsplata. Amândouă vor fi veşnice.

Pedeapsa veşnică

Caracterul veşnic al pedepsei fiind astfel stabilit, rămâne un singur punct deschis pentru discuţii, şi anume, natura pedeapsei. Luaţi concordanţa biblică şi căutaţi ce spune marele Judecător despre pedeapsa păcătoşilor cu voia, care dispreţuiesc şi resping toate pregătirile Sale binecuvântate făcute pentru ei prin Cristos. Ce găsiţi? Spune Dumnezeu că păcătoşii vor trăi veşnic în chinuri? Nu; nu găsim nici un singur text în care acelei clase să-i fie promisă viaţă în vreo stare.

Declaraţiile lui Dumnezeu ne asigură că în cele din urmă El va avea un univers curat, lipsit de ruina păcatului şi a păcătoşilor, deoarece "Iehova � pe toţi nelegiuiţii îi nimiceşte". Psalmul 145:20

Dar, deşi nu găsim nici un verset în Biblie care să spună că această clasă poate avea viaţă în chinuri, sau în oricare altă stare, găsim totuşi numeroase pasaje care învaţă contrariul. Din acestea dăm doar câteva ca exemple: "� plata păcatului este moartea" (Romani 6:23), "Omul ce păcătuieşte acela va muri" (Ezechiel 18:4, 20). "� iar nelegiuiţii vor pieri" (Psalmul 37:20). "Încă puţin şi nelegiuitul nu va mai fi" (Psalmul 37:10). Astfel Dumnezeu ne-a spus clar natura pedepsei veşnice a celor răi -- că va fi moartea, nimicirea.

Ideile false despre planul lui Dumnezeu de a proceda cu cei incorigibili, învăţate tot timpul începând de la marea "apostazie" care a culminat în papalitate, şi întroduse în minţile noastre încă din copilărie, sunt singurele responsabile pentru opinia susţinută în general, că pedeapsa veşnică pregătită pentru păcătoşii cu voia este o viaţă în chinuri. Această părere este susţinută, în ciuda nenumăratelor declaraţii clare ale Cuvântului lui Dumnezeu că pedeapsa lor va fi moartea. Aici Pavel declară foarte explicit care va fi pedeapsa. Vorbind despre aceeaşi Zi Milenară şi despre aceeaşi clasă, care, în ciuda tuturor ocaziilor favorabile de atunci şi a cunoştinţei depline, nu vor veni în armonie cu Cristos, şi ca atare nu "cunosc pe Dumnezeu" în adevăratul sens şi "nici nu ascultă", el zice că, "vor fi pedepsiţi". Da, dar ce fel de pedeapsă? El ne spune ce fel: "eternă pierzare (nimicire din care nu va mai fi revenire, răscumpărare sau înviere -- Evrei 10:26-29) de la faţa Domnului şi de la mărirea puterii Sale" (2 Tesaloniceni 1:9). Această pierzare este reprezentată în pildă prin "focul cel etern care este gătit diavolului şi îngerilor lui" şi este "lacul de foc care arde cu pucioasă", care este moartea a doua (Apocalipsa 20:14; 19:20), în care este trimisă clasa "caprelor" din această pildă. Matei 25:41

Astfel se pot vedea imediat, când sunt privite din punct de vedere corect, semnificaţia şi caracterul raţional al acestei declaraţii privind pedeapsa veşnică. Focul din pildă, prin care se va realiza pedeapsa (nimicirea), nu va fi un foc literal, deoarece "focul" este un simbol la fel cum sunt şi "oile" şi "caprele". Focul aici, ca şi în alte locuri, simbolizează nimicirea şi nicidecum păstrarea.

Am putea lăsa acest subiect aici şi să considerăm că am arătat pe deplin că pedeapsa veşnică a clasei "caprelor" va fi nimicirea, dar îndreptăm atenţia asupra unui alt punct care argumentează adevărul asupra acestui subiect. Ne referim la cuvântul grecesc kolasin, tradus "chin" ("pedeapsă", în traducerea Cornilescu revizuită -- n. e.) în versetul 46. Acest cuvânt nu conţine nici cea mai vagă idee de chin. Semnificaţia lui principală este a tăia, a curăţa, sau a tunde de crengi, ca în curăţarea arborilor; iar al doilea sens este a reţine. Cei răi vor fi reţinuţi sau tăiaţi pe vecie de la viaţă în a doua moarte. Ilustraţii de folosire a cuvântului kolasin se pot găsi uşor în scrierile clasice greceşti. Cuvântul grecesc pentru "chin" este basinos, un cuvânt care nu are nici o legătură cu cuvântul kolasin.

Cuvântul kolasin, folosit în Matei 25:46, apare numai încă într-un loc în Biblie în 1 Ioan 4:18, unde este tradus nepotrivit prin "chinuire" în Biblia de la 1874, în timp ce ar trebui tradus, "frica are reţinere". Cei care au Concordanţa Analitică de Young (Young's Analytical Concordance), vor vedea (pagina 995) că definiţia cuvântului kolasin este, "tăiere, curăţare, reţinere". Iar autorul lui Emphatic Diaglott, după ce a tradus kolasin în Matei 25:46 prin cuvântul "tăiere", spune într-o notă de subsol:

"Versiunea Comună şi multe alte traduceri moderne redau cuvintele kolasin aionion prin "pedeapsă veşnică”, dând ideea, aşa cum se interpretează în general, de basinos, care înseamnă chin. Kolasin în diferitele lui forme se află numai în alte trei locuri în Noul Testament: Fapte. Ap. 4:21; 2 Petru 2:9; 1 Ioan 4:18. El se trage din cuvântul kolazoo, care înseamnă: 1. a tăia jos, cum ar fi tăierea ramurilor din arbori, a curăţa; 2. a ţine în frâu, a restrânge. Grecii scriu: "Căruţaşul ţine în frâu (kolazei) caii săi năvalnici”; 3. A corecta, a pedepsi. A tăia o persoană de la viaţă sau din societate, sau chiar a o reţine, este socotit ca pedeapsă, şi de aceea a apărut această a treia utilizare sau utilizare metaforică a cuvântului. A fost adoptată prima semnificaţie (în Diaglott), pentru că se potriveşte mai bine cu a doua parte a frazei, păstrând astfel forţa şi frumuseţea antitezei. Cei drepţi merg în viaţă, cei răi la tăierea de la viaţă, la moarte -- 2 Tesaloniceni 1:9."

Acum să analizăm cu atenţie textul şi să observăm antiteza, contrastul, arătat între răsplata "oilor" şi răsplata "caprelor", pe care o dă ideea corectă a cuvântului kolasin -- o clasă merge în viaţă veşnică, iar cealaltă este veşnic tăiată de la viaţă -- reţinută pentru totdeauna în moarte. Şi aceasta se potriveşte exact cu ceea ce declară peste tot Scripturile cu privire la plata sau pedeapsa pentru păcatul voit.

Să ne oprim un moment la cuvintele din versetul 41: "Duceţi-vă de la Mine, blestemaţilor (răscumpăraţi o dată prin Cristos din blestemul sau condamnarea la moarte a lui Adam, dar acum condamnaţi sau blestemaţi ca vrednici de moartea a doua, de către Cel ce i-a răscumpărat de sub primul blestem), în focul cel etern (simbolul nimicirii veşnice) care este gătit diavolului şi îngerilor (slujitorilor) lui".

Să ne amintim că aceasta va fi sentinţa definitivă la încheierea încercării finale -- la încheierea Mileniului; şi că atunci nimeni nu va mai fi servul lui Satan din cauza ignoranţei sau fără voia sa, aşa cum mulţi sunt astăzi, căci marele Eliberator, Cristos, va înlătura ispitele din afară şi va da ajutor pentru corectare personală, ceea ce va permite tuturor care vor vrea, să scape de slăbiciunile înnăscute şi să ajungă la perfecţiune. Aceste "capre", care iubesc răul şi servesc lui Satan, sunt mesagerii ("îngerii") lui Satan. Pentru aceştia şi pentru Satan (şi nu pentru alţii), Dumnezeu a pregătit moartea a doua -- nimicirea veşnică. Foc va veni din cer de la Dumnezeu şi-i va mistui. Oricine poate aprecia ce este focul mistuitor sau nimicitor, dacă ochii nu-i sunt împiedicaţi de învăţătură falsă şi de prejudecată. Nimeni n-a auzit vreodată despre un foc care păstrează; şi deoarece focul niciodată nu păstrează, ci totdeauna mistuie, Dumnezeu îl foloseşte ca simbol al nimicirii totale. Apocalipsa 20:9

Lacul ce arde cu foc şi

cu pucioasă; aceasta este moartea cea de a doua

Apocalipsa 19:20; 20:10, 14, 15; 21:8

"Lacul de foc care arde cu pucioasă" este menţionat de câteva ori în cartea Apocalipsei, carte care toţi creştinii admit că este o carte de simboluri. Cu toate acestea, în general ei gândesc şi vorbesc despre acest simbol special ca despre o declaraţie literală care dă sprijin puternic doctrinei chinului veşnic, în ciuda faptului că acest simbol are o definiţie clară şi înseamnă moartea a doua: "Şi moartea şi infernul s-au aruncat în lacul cel de foc. Acesta este moartea cea de a doua" (Apocalipsa 20:14). Uneori se vorbeşte despre el ca despre "lacul de foc, care arde cu pucioasă" (Apocalipsa19:20), elementul "pucioasă" fiind menţionat ca să intensifice simbolul distrugerii, moartea a doua; pucioasa arzândă fiind unul din cele mai ucigătoare elemente cunoscute. Ea este distrugătoare pentru toate formele de viaţă.

Simbolul acestui lac de foc este arătat, mai departe, prin faptul că "fiara" simbolică şi "profetul cel mincinos" simbolic, şi moartea şi infernul (hadesul), precum şi diavolul şi urmaşii săi, sunt distruşi în el. Apocalipsa 19:20; 20:10, 14, 15; 21:8

Această nimicire sau moarte este numită moartea a doua, spre deosebire de moartea dintâi sau moartea adamică, nu fiindcă are semnificaţia că tot ce merge în ea moare a doua oară. De exemplu, moartea (dintâi sau adamică) şi hadesul, mormântul, vor fi aruncate în el -- pentru a se îndeplini această lucrare se va cere întregul Mileniu -- şi în nici un sens n-au mai fost nimicite înainte. Tot aşa, nici "diavolul", "fiara" şi "profetul cel mincinos", n-au mai fost nimicite înainte.

Din întâia moarte sau moartea adamică s-a pregătit o înviere. De aceea toţi cei din morminte vor ieşi afară. Revelatorul declară profetic: "Şi marea a dat pe morţii cei dintr-ânsa; şi moartea şi infernul (hadesul, mormântul) au dat pe morţii cei dintr-ânsele � Şi am văzut pe morţi, pe cei mici şi pe cei mari stând înaintea lui Dumnezeu şi cărţi s-au deschis" (Apocalipsa 20:13, 12). În planul lui Dumnezeu pentru răscumpărarea neamului omenesc din condamnarea adamică, aceasta este numită "somn", atât în Vechiul cât şi în Noul Testament. În istoria lui Israel, despre cei buni şi despre cei răi se spune în mod repetat că au "adormit cu părinţii lor". Apostolii au folosit acelaşi simbol, iar Domnul nostru de asemenea. Dar în legătură cu moartea a doua nu se foloseşte un asemenea simbol. Dimpotrivă, pentru a o simboliza sunt folosite cele mai tari ilustraţii ale nimicirii totale, complete, cum ar fi, "focul şi pucioasa", deoarece aceasta va fi o nimicire din care nu va fi nici o revenire.

Fericit gând! Moartea adamică (care a cerut toată omenirea pentru păcatul părintelui ei) va fi înghiţită pe vecie, şi va înceta în această a doua moarte în care ea va fi aruncată de către marele Răscumpărător, care a cumpărat întreaga lume prin sacrificiul Său. Astfel Dumnezeu ne spune prin profet: "Din mâna infernului (şeol) i-aş răscumpăra; de moarte i-aş mântui � Haide infernule cu mortăciunea ta" (Osea 13:14). Întâia moarte sau moartea adamică nu va mai avea libertate sau putere asupra oamenilor, cum a avut în cei şase mii de ani trecuţi; nu va mai muri nimeni din cauza păcatului adamic (Romani 5:12; Ieremia 31:29, 30; Ezechiel 18:2). De atunci înainte va fi în vigoare Noul Legământ sigilat cu sângele scump, şi numai păcatele făcute cu voia vor fi socotite ca păcate şi vor fi pedepsite cu plata păcatului -- moartea -- moartea a doua. În acest fel moartea adamică va fi aruncată în moartea a doua şi va fi înghiţită de ea.

Iar hadesul şi şeolul -- starea ascunsă, întunecată, mormântul, care astăzi ne vorbeşte despre o speranţă a unei vieţi viitoare prin puterea lui Dumnezeu de înviere în Cristos -- nu vor mai fi; căci moartea a doua nu va nimici pe nimeni care va fi potrivit pentru viaţă -- pe nimeni pentru care va rămâne o umbră de speranţă, ci numai pe aceia pe care Judecătorul care nu poate greşi îi va găsi deplin, imparţial şi individual vrednici de nimicire. Şi Satan, acel ispititor mincinos care a înşelat şi ruinat neamul omenesc şi care, cu energie şi viclenie stăruitoare, a încercat continuu să zădărnicească planul lui Dumnezeu pentru mântuirea noastră prin Cristos va fi nimicit, şi împreună cu el toţi care au spiritul lui, "îngerii lui ", şi nu se vor mai trezi niciodată din moarte ca să tulbure iarăşi lumea. Aici se spune despre el că va fi aruncat în "lacul de foc" -- moartea a doua; iar Pavel în Evrei 2:14, referindu-se la acelaşi lucru, o numeşte nimicire: "să desfiinţeze pe cel care are stăpânirea morţii, adică pe diavolul". Şi "fiara şi cu el profetul cel mincinos", marile sisteme false, care au asuprit şi rătăcit multă vreme creştinătatea nominală, nu vor scăpa nicidecum din ea. Despre aceste sisteme se spune că vor fi aruncate "vii" (adică, în timp ce sunt încă organizate şi active) în lacul de foc, care arde cu pucioasă. Apocalipsa 19:20

Marele timp de strâmtorare, judecata Domnului, care va nimici complet aceste sisteme, va cauza negreşit mari greutăţi şi dureri sociale, financiare şi religioase tuturor celor identificaţi cu aceste sisteme înşelate şi înşelătoare, înainte de a fi cu totul distruse. Aceste sisteme vor fi aruncate în iazul de foc, distruse la începutul Mileniului, pe când nimicirea lui Satan este rezervată pentru sfârşitul Mileniului, când toate "caprele" vor fi fost separate de "oi" şi când vor pieri împreună cu Satan în moartea a doua, ca fiind "îngerii lui", mesagerii sau servitorii lui. Nici unul din caracterele acelea urâte dintre oameni, care, deşi vor cunoaşte adevărul, vor iubi totuşi nedreptatea -- nici unul dintre "fricoşi şi necredincioşi" -- cei care nu se vor încrede în Dumnezeu după toate manifestările harului Său oferite în timpul domniei Milenare a lui Cristos, nici urâcioşii, care în inima lor sunt ucigaşi şi desfrânaţi şi idolatri şi mincinoşi, nici unul dintre aceştia nu va scăpa de moartea a doua. Toţi aceştia, după o deplină şi generoasă ocazie de reformare, vor fi judecaţi ca nevrednici de viaţă şi vor fi pentru totdeauna înlăturaţi în moartea a doua, simbolizată prin "lacul de foc, care arde cu pucioasă".

Câteva descrieri profetice ale Veacului Milenar şi ale lucrării lui, în capitolele 20 şi 21 din Apocalipsa, arată clar obiectivul şi rezultatul acelui veac de încercare, în armonie cu celelalte scripturi deja citate.

Capitolul 20, versetele 2, 4, 11 şi capitolul 21, versetele 1, 2, 10, 11, arată începutul acelui Veac de Judecată şi de restrângere a erorilor orbitoare şi a sistemelor înşelătoare. "Fiara" şi "profetul cel mincinos" sunt cele mai însemnate simboluri, şi reprezintă organizaţiile sau sistemele erorii, care, împreună constituie "Babilonul". Judecata împotriva "scaunelor de domnie" din timpul prezent şi împotriva sistemelor "fiarei" şi "profetului cel mincinos" urmează grabnic după introducerea acestei domnii milenare de judecată. Tronurile stăpânirii prezente a pământului vor fi "răsturnate", iar domnia va fi transferată marelui Profet, Preot, Rege şi Judecător, "a căruia este dreptul" (Comparaţi Daniel 7:14, 22 şi Ezechiel 21:27). Atunci sistemele erorii vor fi judecate în grabă ca vrednice de nimicire, de "lacul de foc", "moartea cea de a doua". Apocalipsa 19:20

Astfel a doua nimicire (sau moarte) începe foarte devreme în noua judecată; ea începe cu sistemele false simbolizate prin fiară, profetul mincinos etc., dar ea nu va ajunge la omenire, ca indivizi, până când fiecare vor fi avut mai întâi o încercare deplină şi ocazie să aleagă viaţa şi să trăiască veşnic. Capitolul 20:12, 13 şi 21:3-7, indică încercarea binecuvântată, favorabilă, în care toţi, atât cei morţi cât şi cei vii (în afară de Biserică, aceştia fiind atunci regi, preoţi, comoştenitori şi judecători împreună cu Isus Cristos) vor fi aduşi la o deplină cunoştinţă a adevărului, eliberaţi de întristare şi durere, şi eliberaţi de orice eroare orbitoare şi prejudecată, şi încercaţi "după faptele lor".

Rezultatul măreţ al acestei încercări va fi un uivers curat. După cum exprimă Revelatorul: "Şi toată făptura din cer şi de pe pământ � le-am auzit zicând: "Binecuvântarea şi onoarea şi mărirea şi puterea fie Celui ce şade pe tron şi Mielului în secolii secolilor!”" (Apocalipsa 5:13). Dar acest rezultat va fi îndeplinit în armonie cu toate procedeele lui Dumnezeu din trecut şi din prezent, care întotdeauna i-au recunoscut omului libertatea voinţei, ca să aleagă binele sau răul, viaţa sau moartea.

Nu ne putem îndoi deci, că la sfârşitul Veacului Milenar, Dumnezeu va permite, din nou, răului să triumfe "puţin", pentru ca prin el să-Şi încerce creaturile (care până la timpul acela vor cunoaşte pe deplin atât binele cât şi răul, precum şi urmarea acestora, şi dreptatea şi iubirea Lui le vor fi fost deplin demonstrate) pentru ca acei care în final vor prefera şi vor alege răul, să poată fi înlăturaţi -- nimiciţi. Astfel Dumnezeu va înlătura pentru totdeauna pe toţi cei care nu iubesc dreptatea şi nu urăsc nelegiuirea.

Cu privire la această încercare citim că Satan se va strădui să ducă în rătăcire omenirea, al cărei număr va fi atunci mare ca nisipul mării; dar nu trebuie să presupunem că mulţi dintre ei vor urma exemplul rău al lui Satan şi vor alege răul şi neascultarea, având în faţă experienţa trecută şi nefiind împiedicaţi de slăbiciunile de acum şi de influenţele orbitoare. Totuşi, când Dumnezeu nu ne spune nici numărul, nici proporţia celor care vor fi găsiţi vrednici de viaţă şi a celor care vor fi judecaţi vrednici de moarte (moartea a doua), nu putem fi dogmatici. De un lucru putem fi siguri: Dumnezeu nu vrea moartea celor răi, ci vrea ca toţi să se întoarcă la El şi să trăiască; şi nu va fi nimicit în acel "lac de foc, care arde cu pucioasă" (simbol al nimicirii complete -- gheena), nici unul care este vrednic de viaţă, a cărui viaţă în continuare ar fi o binecuvântare pentru el sau pentru alţii care sunt în armonie cu dreptatea.

Nimicirea totală şi fără speranţă este intenţionată numai pentru făcătorii de rele cu voia, care, asemenea lui Satan, în mândria inimii şi răzvrătire împotriva lui Dumnezeu, vor iubi şi vor face răul în ciuda manifestărilor dezaprobării divine şi în ciuda experienţei lor cu pedeapsa pentru acesta. Se pare că bunătatea şi iubirea lui Dumnezeu în faptul că a pregătit o răscumpărare, o restabilire şi o altă ocazie de viaţă pentru om, în loc să-i facă pe toţi să urască păcatul, pe unii îi va face să presupună că Dumnezeu este prea iubitor ca să-i înlăture în moartea a doua, sau dacă ar face astfel, El le-ar da noi şi noi ocazii în viitor. Zidind astfel pe o presupusă slăbiciune a caracterului divin, aceştia ar putea fi conduşi spre a încerca să profite de harul (favoarea) lui Dumnezeu, ca de un permis să facă păcat cu voia. Dar ei nu vor merge mai departe pentru că nebunia lor va fi arătată. Nimicirea lor totală va dovedi celor drepţi armonia şi echilibrul perfect al Dreptăţii, Înţelepciunii, Iubirii şi Puterii în Conducătorul divin.

Apocalipsa 21:8

Aici este înfăţişat adevăratul caracter al clasei caprelor. Fricoşii şi necredincioşii (care nu se vor încrede în Dumnezeu), urâcioşii, ucigaşii (cei care urăsc pe fraţi), desfrânaţii, vrăjitorii, idolatrii (cei care-şi însuşesc şi folosesc greşit favorurile divine, dându-şi lor sau altor creaturi sau lucruri serviciul şi onoarea care aparţin lui Dumnezeu) şi toţi "mincinoşii" -- "tot cel ce iubeşte şi face minciună" (într-un cuvânt, toţi care nu iubesc adevărul şi nu-l caută, şi nu-l apără şi nu-l susţin cu orice preţ) "partea le va fi în lacul ce arde cu foc şi cu pucioasă (gheena, simbol al nimicirii complete), acesta este moartea cea de a doua". O astfel de tovărăşie ar fi dezgustătoare pentru orice fiinţă cinstită, integră. Aceştia sunt greu de tolerat chiar şi acum, când îi putem compătimi, ştiind că astfel de dispoziţii sunt în mare măsură rezultatul slăbiciunii moştenite a cărnii. Suntem mişcaţi să avem o măsură de compătimire prin aceea că ne amintim cum în propriul nostru caz, adesea, vrând să facem binele, răul ne stă înainte. Dar la sfârşitul judecăţii Milenare, când Domnul, Judecătorul cel drept, va fi dat toate avantajele şi ocaziile de cunoştinţă şi capacitate, această clasă va fi o urâciune şi o scârbă pentru toţi cei care vor fi în armonie cu Regele Slavei. Iar cei drepţi vor fi bucuroşi când, încercarea fiind sfârşită, darul vieţii va fi luat de la cei care se vor fi dovedit nevrednici şi când cei care strică pământul, cu toată lucrarea şi influenţa lor, vor fi nimiciţi.

Diavolul, fiara şi profetul cel mincinos, chinuiţi

Apocalipsa 20:9 vorbeşte despre nimicirea acelor indivizi care se vor uni cu Satan în ultima răzvrătire; iar versetul 15 vorbeşte depre aceeaşi nimicire, dar cu alte cuvinte, folosind simbolul "lacul cel de foc". Ei sunt mistuiţi sau consumaţi în foc. Acesta fiind cazul, chinul din versetul 10 nu se poate referi la aceste fiinţe umane care sunt mistuite, nimicite. Prin urmare, întrebarea se reduce la aceasta: Vor fi Satan, profetul mincinos şi fiara chinuiţi veşnic, şi învaţă acest verset astfel?

Noi răspundem prin cuvintele lui Dumnezeu: "Iehova � pe toţi nelegiuiţii îi nimiceşte". În privinţa lui Satan, cel mai mare vrăjmaş al lui Dumnezeu şi al omului, Dumnezeu ne informează în mod deosebit că el va fi nimicit, şi nu păstrat în nici un sens sau stare. Evrei 2:14

Sistemele fiară şi profet mincinos, care în decursul Veacului Evanghelic au înşelat şi au dus în rătăcire, vor fi aruncate într-o strâmtorare mare şi mistuitoare la sfârşitul Veacului Evanghelic. Chinul acestor sisteme va fi aionion, adică durabil. El va continua atâta timp cât vor dura ele, până când vor fi nimicite cu totul. La fel va fi mistuit şi sistemul erorii, care se va manifesta deodată la sfârşitul Veacului Milenar şi va duce "caprele" la nimicire (Apocalipsa 20:7-10). Acel sistem înşelător (nespecificat astfel, ci doar este numit Satan, după instigatorul lui), va fi aruncat în acelaşi fel de strâmtorare şi nimicire la sfârşitul Veacului Milenar, în care sunt aruncate şi sistemele fiară şi profet mincinos acum, la sfârşitul Veacului Evanghelic.

Apocalipsa 19:3, vorbind despre unul dintre aceste sisteme, spune: "� fumul ei se suia în secolii secolilor". Aceasta vrea să spună că amintirea ("fumul") nimicirii acestor sisteme de înşelare şi eroare va fi durabilă, lecţia nu va fi uitată niciodată -- după cum fumul, care continuă să se ridice după un foc nimicitor este mărturie că focul şi-a făcut lucrarea. Vezi şi Isaia 34:8-10.

Asupra Apocalipsei 14:9-11 remarcăm în treacăt că toţi vor fi de acord imediat că, dacă în versetul 9 se referă la o închinare literală fiarei şi icoanei ei, atunci puţini oameni din ţările civilizate, sau poate nici unul n-ar fi pasibil de pedeapsa arătată în versetul 11; şi dacă fiara, icoana ei, închinarea, vinul şi paharul sunt simboluri, atunci şi chinurile, fumul, focul şi pucioasa sunt simboluri.

Aruncarea morţii şi a locuinţei morţilor în nimicire completă, în moartea a doua, în timpul Veacului Milenar, face parte din nimicirea completă care va cuprinde orice lucru nepotrivit, dăunător şi nefolositor (Isaia 11:9; Psalmul 101:5-8). Moartea a doua, sentinţa acelei încercări individuale, va fi finală: ea nu va fi nimicită niciodată. Şi toţi cei care iubesc dreptatea să spună, amin; căci a nimici moartea a doua, a înlătura sentinţa acelei încercări drepte şi nepărtinitoare, ar însemna a dezlega iarăşi nu numai pe Satan, ci pe toţi aceia care iubesc şi practică răul şi înşelarea, şi care dezonorează cu instituţiile lor rele pe Domnul -- ar însemna a se opune, a insulta şi a se strădui să-i răstoarne pe aceia care-L iubesc, doresc să-I servească Lui şi se bucură de favoarea Lui. Ne bucurăm că nu există nici un pericol în aceasta, dar că dreptatea divină se uneşte cu înţelepciunea, iubirea şi puterea divină, ca să introducă dreptatea veşnică pe o bază trainică.

Cei reîntorşi în "iad"

"În mormânt (iad în limba engeză -- n. e.) se vor reîntoarce nelegiuiţii, toate popoarele ce uită pe Dumnezeu." -- Psalmul 9:17

Găsim că această declaraţie a Domnului menţionată de psalmist este fără nici o rezervă şi trebuie să o acceptăm ca pe un fapt sigur. Dacă pretenţiile "ortodoxiei" cu privire la iad ar fi adevărate, acesta ar fi într-adevăr un mesaj înfricoşător.

Dar haideţi să înlocuim adevărata semnificaţie a cuvântului şeol, şi textul nostru se va citi: "În starea morţii se vor reîntoarce nelegiuiţii, toate popoarele ce uită pe Dumnezeu". Noi credem aceasta; dar apoi, cine sunt cei nelegiuiţi? Într-un sens toţi oamenii sunt nelegiuiţi, prin aceea că toţi sunt călcători ai legii lui Dumnezeu, dar în sensul cel mai deplin, cei nelegiuiţi sunt cei care, cu deplină cunoştinţă a răutăţii excesive a păcatului şi a remediului pregătit pentru recuperarea lor de sub efectele lui nocive, persistă intenţionat în păcat.

Până acum numai puţini -- credincioşii consacraţi -- au ajuns la o cunoştinţă adevărată a lui Dumnezeu. Lumea nu-L cunoaşte şi popoarele nu-L pot uita pe Dumnezeu până când mai întâi sunt aduse la cunoştinţa de El. Consacraţii au fost luminaţi, conduşi de Spirit prin credinţă ca să înţeleagă lucrurile adânci şi ascunse ale lui Dumnezeu, care descoperă slava caracterului lui Dumnezeu, dar care, deşi exprimate în Cuvâtul Său, lumii îi apar ca o nebunie.

După cum am văzut până acum, aceasta nu va fi aşa în veacul viitor, căci atunci "plin va fi pământul de ştiinţa lui Iehova, precum apele acoperă fundul mării" (Isaia 11:9). Multe lucruri, pe care le acceptăm acum prin credinţă, atunci vor fi demonstrate lumii. Când Cel care a răscumpărat pe om din puterea mormântului (Osea 13:14) va începe să-Şi ia înapoi bunurile cumpărate din închisoarea morţii (Isaia 61:1), când cei care dorm vor fi deşteptaţi de razele minunate ale Soarelui Dreptăţii, ei vor înţelege repede adevărul care până atunci li se părea o poveste inutilă, că "(Isus), prin harul lui Dumnezeu să guste moartea pentru toţi".

Am mai văzut apoi, că urcarea treptată pe Calea regală a sfinţeniei, în acel veac, va fi posibilă şi comparativ uşoară pentru toţi, deoarece toate pietrele (pietre de poticnire, erori etc.) vor fi fost înlăturate, şi vor fi făcute cărări drepte pentru picioarele lor. La acel veac se aplică textul acesta. Cei care vor nesocoti împrejurările favorabile din acel veac şi nu se vor supune dreptului Judecător sau Conducător -- Cristos -- vor fi cu adevărat răi. Şi fiecare supus loial al Împărăţiei lui Dumnezeu va aproba judecata dreaptă care va trimite iarăşi pe aceştia în şeol -- starea morţii. Unii ca aceştia vor fi nevrednici de viaţă; şi dacă li s-ar permite să trăiască, viaţa lor ar fi un blestem pentru ei înşisi şi pentru restul omenirii, şi o pată pe lucrarea lui Dumnezeu.

Aceasta va fi moartea a doua, de la care nu va mai fi nici o înviere. După ce au fost răscumpăraţi din mormânt (şeol) prin sacrificiul lui Cristos, dacă mor iarăşi din cauza păcatului lor propriu, atunci "nu mai rămâne sacrificiu pentru păcate" (Evrei 10:26). "Christos � nu mai moare; moartea nu mai are putere asupra Lui" (Romani 6:9, 10). De moartea a doua toţi ar trebui să se teamă şi să se ferească, pentru că ea va fi sfârşitul existenţei pentru toţi cei socotiţi nevrednici de viaţă. Dar în această moarte nu poate fi nici o suferinţă. Ea este stingerea vieţii, ca şi moartea adamică.

Din cauză că prin păcat omenirea a ajuns să fie supusă morţii (şeolului, hadesului), de aceea a venit Isus Cristos să ne elibereze şi să ne mântuiască din moarte (1 Ioan 3:8; Evrei 2:14). Moartea este încetarea existenţei, absenţa vieţii. Nu este nici o deosebire între starea morţii adamice şi a celei de-a doua, dar există speranţă de eliberare din prima, pe când din a doua nu va fi nici o eliberare, nici o întoarcere la viaţă. Prima sentinţă a morţii a trecut asupra tuturor din cauza păcatului lui Adam, pe când a doua moarte poate veni numai prin păcatul individual, voit.

Că aplicarea acestui text este pentru veacul viitor este un lucru evident, deoarece în prezent atât sfinţii cât şi păcătoşii merg în şeol sau hades. Acest verset indică faptul că la timpul când se va aplica, numai cei răi vor merge acolo. Iar popoarele care L-au uitat pe Dumnezeu trebuie să fie neamuri care L-au cunoscut, altfel nu L-ar fi putut uita; şi niciodată până acum popoarele n-au fost aduse la acea cunoştinţă, şi nici nu vor fi până în viitor, când cunoştinţa de Domnul va umple întreg pământul şi nimeni nu va trebui să zică aproapelui său, cunoaşte pe Domnul, pentru că toţi Îl vor cunoaşte, de la cel mai mic până la cel mai mare (Isaia 11:9; Ieremia 31:34).

Cuvântul ebraic goi, tradus în acest text "popoare", este folosit în altă parte de către acelaşi scriitor şi redat prin "păgâni", "neevrei" şi "popor". Ideea pare să fie aceea că se referă la toţi cei care nu devin poporul de legământ al lui Dumnezeu, chiar dacă nu sunt în mod făţiş răi. Neamurile (păgânii, toţi care sub acea cunoştinţă deplină nu devin israeliţi adevăraţi), care uită sau neglijează favorurile lui Dumnezeu avute, şi datoriile şi obligaţiile lor faţă de El, vor avea soarta celor "răi" cu voia şi vor fi aruncaţi în moartea a doua.

Ca o dovadă în plus la aceasta, aflăm că cuvântul ebraic shub, care în textul nostru este tradus "se reîntorc", înseamnă se întorc înapoi, ca la un loc unde au mai fost. Cei la care se referă acest text, fie sunt în şeol, fie sunt pasibili să intre acolo, dar fiind răscumpăraţi prin sângele scump al lui Cristos, vor fi scoşi din şeol. Dacă atunci vor fi răi, ei împreună cu toţi cei care uită pe Dumnezeu, vor fi întorşi înapoi în şeol.

Au crezut evreii în chinul veşnic?

Observând că noi învăţăm că doctrina chinului veşnic a fost altoită în doctrinele Bisericii Creştine în timpul apostaziei, a marii căderi de la credinţă care a culminat în papalitate, unii au întrebat dacă nu cumva, potrivit scrierilor lui Josephus, această doctrină a fost ferm susţinută de evrei; şi dacă este aşa, nu este evident că creştinii timpurii, fiind convertiţi în mare parte de la iudaism, au adus această doctrină cu ei, chiar de la începutul creştinismului?

Răspunsul nostru este, nu; doctrina chinului veşnic a ieşit în mod firesc din doctrina nemuririi omului, care, ca problemă filosofică a fost propagată la început într-o formă complet diferită de forma prezentă,de către Şcoala Platonică a filosofiei greceşti. Aceştia au susţinut în primul rând că fiecare om are în sine o părticică de zeitate, şi că aceasta l-ar împiedica să moară vreodată. Această temelie fiind pusă, a fost uşor să se descrie un loc atât pentru făcătorii de rău cât şi pentru făcătorii de bine. Dar, spre lauda acestor filosofi păgâni, să se noteze că ei n-au reuşit să dezvolte, sau nici chiar să arate acea adâncime a degradării de la bunăvoinţă, raţiune şi milă, necesară pentru a zugrăvi prin cuvânt, condei sau pensulă, astfel de detalii ale ororilor şi suferinţelor cum au fost încorporate curând în doctrina lor, şi din această doctrină să dezvolte o credinţă declarată ca "necesară pentru mântuire" în pretinsa biserică a lui Cristos.

Pentru a înţelege cazul, este necesar să ne amintim că atunci când a fost întemeiată Biserica Creştină, Grecia era în fruntea cunoştinţei şi civilizaţiei. Alexandru cel Mare cu-cerise lumea şi răspândise respectul faţă de Grecia pretutindeni; şi cu toate că din punct de vedere militar Roma i-a luat locul, nu aşa a fost cazul în literatură. Timp de secole, filosofii şi filosofia greacă au condus lumea intelectuală, şi au impregnat şi influenţat totul. Devenise obişnuit ca filosofii şi învăţătorii altor teorii să pretindă că sistemele şi teoriile lor erau aproape la fel cu ale grecilor, şi să se străduiască să îndepărteze deosebirile dintre vechile lor teorii şi părerile populare greceşti. Iar unii căutau să tragă foloase, pretinzând că sistemul lor cuprindea toate punctele bune ale lui Platon împreună cu altele pe care Platon nu le-a văzut.

Din această clasă făceau parte învăţătorii Bisericii Creştine din secolul al doilea, al treilea şi al patrulea. Recunoscând corectitudinea larg acceptată a filosofilor, ei au pretins că aceleaşi aspecte bune ale filosofiei se găseau şi în învăţăturile lui Cristos, şi că El a fost unul din cei mai mari filosofi etc. Astfel a avut loc un amestec de platonism şi creştinism. Aceasta a devenit cu atât mai pronunţat cu cât regii şi împăraţii au început să examineze învăţăturile religioase şi să le favorizeze pe acelea care păreau cel mai mult a inspira teamă poporului şi a-l face mai supus. În timp ce învăţătorii păgâni se aplecau în faţa acestei examinări minuţioase imperiale şi învăţau o pedeapsă veşnică pentru cei care încălcau legile împăraţilor (care conduceau prin numire divină), nu putem presupune altfel decât că persoanele cu un caracter ambiţios din biserica de atunci, care căutau să înlocuiască păgânismul şi să devină puterea religioasă dominantă, vor scoate în evidenţă acele doctrine care în ochii împăraţilor păreau să aibă aceeaşi putere asupra spaimei şi prejudecăţilor poporului. Şi ce putea servi mai mult acestui scop decât doctrina chinului fără sfârşit pentru cei îndărătnici?

Aceleaşi motive, evident, l-au determinat şi pe Josephus când a scris referitor la credinţa evreilor. Lucrările lui ar trebui citite ca apologii ale iudaismului şi ca eforturi de a înălţa acea naţiune în ochii Romei şi ai lumii. Să nu uităm că evreii aveau faima de a fi un popor foarte răzvrătit, foarte ostil ideii de a fi condus chiar şi de către Cezari. Ei sperau, în armonie cu făgăduinţele lui Dumnezeu, să devină naţiunea principală. Între ei au avut loc multe izbucniri de răzvrătire, şi religia lor specială, deosebită de toate celelalte, a fost în parte învinuită că favoriza prea mult spiritul de libertate.

Josephus avea un scop în scrierea celor două opere principale ale sale: "Antichităţile iudaice" şi "Războaiele evreilor". El le-a scris în limba greacă în timp ce trăia la Roma, unde a fost prietenul şi oaspetele împăraţilor romani, Vespasian, Titus şi Domiţian, şi unde era în legătură continuă cu filosofii greci. Aceste cărţi au fost scrise cu scopul de a scoate în evidenţă poporul evreu, curajul, legile, etica lor etc., spre a fi cel mai bine avantajat în faţa filosofilor greci şi a demnitarilor romani. Acest scop este mărturisit printre rânduri în prefaţa sa la "Antichităţi iudaice", unde spune:

"Am întreprins această lucrare gândind că ea le va apărea tuturor grecilor ca vrednică de a fi studiată � Cei care citesc cărţile mele se miră poate că discursul meu despre legi şi fapte istorice conţine multă filosofie. � Totuşi, cei care au un spirit de a cunoaşte motivele tuturor lucrurilor pot găsi aici o teorie filosofică foarte curioasă".

Într-un cuvânt, ca om ager care devenise el însuşi impregnat de spiritul filosofilor greci care predomina atunci, Josephus a scos din Lege şi din Profeţi, din tradiţiile bătrânilor şi din teoriile diferitelor secte ale evreilor, tot ce a putut găsi că era înclinat chiar şi în cea mai mică măsură să arate următoarele:

Mai întâi, că religia evreiască nu era mult în urma filosofiei populare greceşti; dar că din Legea lui Moise fuseseră scoase teorii întrucâtva asemănătoare şi susţinute de unii evrei, cu mult înainte ca filosofii greci să le pună în discuţie.

În al doilea rând, că nu ideile religioase i-au făcut pe evrei ca popor greu de stăpânit, sau popor "răzvrătit", aşa cum toţi iubitorii de libertate erau consideraţi de Cezari. Prin urmare, el încearcă să dovedească, într-un timp când se considera că virtutea constă în principal în supunere, că legea lui Moise "învaţă mai întâi că Dumnezeu este Tatăl şi Domnul tuturor lucrurilor, şi că El dăruieşte viaţă fericită celor ce-L urmează, dar care scufundă în suferinţă inevitabilă pe cei care nu umblă în căile virtuţii". Şi este evident că în sprijinul acestei idei şi pentru astfel de scopuri, Josephus, după ce spune, "printre iudei există trei secte filosofice: prima, fariseii, a doua, saducheii, a treia, esenienii", continuă şi relatează cele trei teorii ale lor, detaliind în mod special orice trăsătură care semăna cu filosofia greacă. Şi fiindcă doctrinele ultimei secte, şi cea mai mică, esenienii, se asemăna cel mai mult cu doctrinele stoicilor şi cu teoriile greceşti mai importante, Josephus dedică aproape de zece ori mai mult spaţiu vederilor lor, decât celor ale saducheilor şi fariseilor luate la un loc. Şi totuşi, esenienii erau o sectă atât de neînsemnată, încât Noul Testament nici nu-i menţionează, şi chiar Josephus admite că erau puţini la număr. Prin urmare, oricare ar fi fost vederile lor, asupra oricărui subiect, nu se poate pretinde că au aprobarea evreilor, când majoritatea evreilor aveau opinii contrare. Însuşi faptul că Domnul şi apostolii nu s-au referit la ei, este bună dovadă că filosofia esenienilor nu reprezenta în nici un caz ideile evreilor. Această sectă mică a crescut probabil mai târziu şi a absorbit din filosofia greacă ideile în privinţa nemuririi şi a chinului veşnic pentru cei nevirtuoşi. Vom mai aminti că Josephus nu s-a născut decât la trei ani după răstignirea Domnului nostru, şi că el şi-a publicat "Războaiele" în anul 75 d. Cr., iar "Antichităţile" în 93 d. Cr. -- într-un timp când el şi alţi evrei, ca şi tot restul lumii, sorbeau cu nerăbdare filosofia greacă şi ştiinţa pe nedrept numită astfel, împotriva căreia Pavel avertizează Biserica. Coloseni 2:8; 1 Timotei 6:20

Josephus a acordat atenţie deosebită esenienilor pentru că faptul acesta se potrivea scopului său. El admite că saducheii, al doilea grup ca mărime din poporul evreu, nu credeau în nemurirea omului. Iar despre vederile fariseilor el face o declaraţie oarbă, calculată să inducă în eroare, după cum urmează: "Şi ei cred că sufletele au în ele o vigoare nemuritoare (aceasta ar putea fi înţeleasă că fariseii nu credeau ca saducheii, că moartea pune capăt oricărei existenţe, ci credeau într-o vigoare sau viaţă dincolo de mormânt -- printr-o înviere a morţilor), şi că sub pământ vor fi răsplăţi şi pedepse, după cum au trăit în viaţa prezentă, virtuos sau vicios; şi că cei din urmă vor fi reţinuţi într-o închisoare veşnică (moarte -- nu tortură), dar primii (cei virtuoşi) vor avea putere să reînvie şi să trăiască din nou". Nu este oare clar că Josephus a ajustat şi a întins vederile fariseilor cât i-a permis conştiinţa sa elastică, pentru a arăta armonia lor cu filosofiile greceşti? Pavel, care fusese fariseu, îl contrazice pe Josephus. În timp ce Josephus spune că ei credeau că "numai cei virtuoşi vor învia şi vor trăi din nou" (nu implică aceasta o înviere, şi implică de asemenea că ceilalţi nu vor trăi iarăşi, ci vor rămâne morţi, în marea închisoare -- în mormânt?), Pavel, dimpotrivă, spune: "Având această speranţă în Dumnezeu, care şi înşişi aceştia au, că va să fie învierea morţilor şi a drepţilor şi a nedrepţilor" Fapte. Ap. 24:15.

Nu avem nici o ezitare în privinţa acceptării mărturiei inspirate a apostolului Pavel, nu numai în privinţa a ceea ce credeau evreii, ci şi în privinţa a ceea ce credea el şi Biserica primară; şi repetăm, că teoria chinuirii veşnice a celor răi, bazată pe teoria că sufletul omului nu poate muri, este contrară atât cu învăţăturile Vechiului cât şi ale Noului Testament, şi ea a fost introdusă printre evrei şi printre creştini de către filosofii greci. Mulţumim lui Dumnezeu pentru filosofia mai curată a Scripturilor, care învaţă că plata păcatului este moartea sufletului (a fiinţei) (Ezechiel 18:4, 20); că toate sufletele condamnate prin păcatul lui Adam au fost răscumpărate de sufletul lui Cristos (Isaia 53:10) şi că numai pentru păcatul individual, voit, va muri cineva în moartea a doua -- o pedeapsă veşnică, dar nu un chin veşnic.

Alegeţi viaţa ca să trăiţi

"Eu astăzi îţi pun înaintea ta viaţa şi binele, moartea şi răul." "Eu v-am pus înainte viaţa şi moartea, binecuvântarea şi blestemul. Alege dară viaţă ca să trăieşti, tu şi seminţia ta." Deuteronom 30:15, 19.

Trecem acum să analizăm alte declaraţii scripturale în armonie cu cele arătate anterior.

Cuvintele citate aici sunt ale lui Moise către Israel. Pentru a le aprecia trebuie să ne amintim că Israel ca popor, şi toate legămintele, jertfele lor etc., au avut o semnificaţie tipică.

Dumnezeu a ştiut că ei nu puteau obţine viaţă prin ţinerea legii, oricât de mult ar fi ales-o ei, pentru că ei erau slabi, decăzuţi, ca toţi ceilalţi din neamul omenesc, din cauza "aguridei" păcatului pe care o mâncase Adam (Ieremia 31:29). Astfel, după cum declară Pavel, legea dată lui Israel nu putea să le dea viaţă din cauza slăbiciunilor şi degradării naturii lor decăzute. Romani 8:3; Evrei 7:19; 10:1-10

Cu toate acestea, Dumnezeu a prevăzut un beneficiu pentru ei, chiar din încercarea nereuşită de a trăi o viaţă desăvârşită; şi anume, că aceasta îi va dezvolta şi le va arăta necesitatea unei jertfe mai bune (răscumpărarea pe care a dat-o Domnul nostru) şi a unui eliberator mai mare decât Moise. Şi pe lângă aceasta, încercarea lor a furnizat un model, sau o umbră a încercării individuale, asigurată pentru toată omenirea (al cărei tip a fost Israelul) şi garantată prin jertfele pentru păcat mai bune, prefigurate acolo, care să fie îndeplinite de marele Profet, pentru care Moise a fost numai un tip.

Văzând astfel că încercarea pentru viaţă sau moarte pusă înaintea lui Israel nu era decât un tip al încercării individuale a lumii întregi şi a rezultatelor acesteia, viaţa sau moartea (viaţa veşnică sau moartea a doua), ar putea ajuta pe unii să vadă că marea Zi de încercare de o mie de ani, al cărei Judecător a fost numit Domnul nostru Isus Cristos, are cele două rezultate: viaţa şi moartea. Atunci toţi vor fi chemaţi să se hotărască, în acele împrejurări foarte favorabile, pentru dreptate şi viaţă, sau pentru păcat şi moarte, şi va trebui să se facă o alegere. Şi, cu toate că vor fi răsplăţi şi "lovituri" potrivit faptelor din viaţa actuală, precum şi potrivit comportării lor în acea încercare (Ioan 3:19; Matei 10:42; 11:20-24), verdictul de la urmă va fi în armonie cu alegerea exprimată prin comportarea fiecăruia în decursul acelui veac de încercare.

A doua încercare, sentinţa şi rezultatul ei, sunt arătate şi în cuvintele lui Moise citate de Petru (Fapte. Ap. 3:22,23): "Profet va ridica vouă Domnul Dumnezeul vostru dintre fraţii voştri ca pe mine; pe El să-L ascultaţi în toate oricâte vă va zice. Şi va fi că tot sufletul (orice fiinţă) care nu va asculta (nu se va supune) de acel profet (şi astfel să aleagă viaţa) se va stârpi din popor". Prin aceste cuvinte puţine ni se atrage atenţia asupra marii încercări a lumii, încă viitoare. Ni-L arată pe marele Profet sau Învăţător ridicat de Dumnezeu pentru a face o nouă judecată sau încercare rasei condamnate, pe care El a răscumpărat-o din condamnarea venită asupra ei prin părintele ei, Adam. Ne arată, de asemenea, că condiţia de viaţă veşnică va fi supunerea dreaptă şi că la sfârşitul acelei încercări, unii vor fi judecaţi vrednici de această viaţă, iar alţii vrednici de nimicire -- moartea a doua.

Domnul nostru Isus, răscumpărându-i pe toţi prin jertfa Sa desăvârşită şi preţioasă, este Capul acestui mare Profet; iar pe membrii corpului Său, care, împreună cu Isus Cristos, vor fi agenţi în judecarea lumii, Dumnezeu îi alege în decursul Veacului Evanghelic. Toţi împreună vor forma pe marele Profet sau Învăţător promis. "Au nu ştiţi că sfinţii vor să judece lumea?" -- 1 Corinteni 6:2.

Prima încercare a fost numai a omenirii, şi prin urmare pedeapsa sau blestemul ei, prima moarte, a fost numai asupra omului. Dar a doua încercare va fi mult mai cuprinzătoare. Va fi o încercare nu numai a omenirii decăzute şi imperfecte, ci va include orice alt lucru şi principiu şi fiinţă care nu este în armonie cu Iehova. "Căci toată fapta o va aduce Dumnezeu înaintea judecăţii cu toate cele ascunse, fie bune sau rele." Eclesiastul 12:14

"Judecata viitoare" va cuprinde judecarea spre condamnare a tuturor sistemelor false -- civile, sociale şi religioase. Acestea vor fi judecate, condamnate şi izgonite devreme în Ziua Milenară, lumina adevărului făcându-le să ajungă în ruşine, şi de aceea să dispară. Această judecată vine întâi, pentru ca judecata omului să poată începe neîmpiedicată de eroare, prejudecată etc. Ea va cuprinde totodată şi judecarea îngerilor "care au păcătuit" -- a acelor îngeri "care nu şi-au păzit starea lor cea dintâi", de puritate şi ascultare de Dumnezeu. Astfel apostolul scrie despre membrii Corpului marelui Proroc şi marelui Preot, care va fi Judecătorul tuturor: "Au nu ştiţi că (noi, sfinţii) vom să judecăm pe îngeri?" 1 Corinteni 6:3.

Astfel fiind cazul, condamnarea din încercarea Milenară (distrugerea, moartea a doua), va cuprinde o mai mare sferă de păcătoşi decât pedeapsa sau blestemul pentru păcatul lui Adam, care "a trecut la toţi oamenii". Într-un cuvânt, nimicirea de la sfârşitul încercării va fi o nimicire completă a tuturor fiinţelor şi a tuturor lucrurilor care nu vor slăvi pe Dumnezeu şi care nu vor fi spre folosul şi binecuvântarea întregii sale creaţii.

Păcate care se pot ierta şi păcate care nu se pot ierta

În paginile precedente am arătat pe scurt pedeapsa extremă pentru păcatul voit. Pedeapsa lui Adam, care a cuprins toată rasa lui, a fost de felul acesta; şi numai drept rezultat al morţii lui Cristos, ca răscumpărarea noastră, din acea pedeapsă a acelui păcat voit este posibilă vreo iertare a acestui păcat sau a oricăror păcate următoare.

Păcatele care se pot ierta sunt acelea care rezultă din slăbiciunile venite prin acel singur păcat adamic pe care Cristos l-a rezolvat o dată pentru totdeauna. Acestea nu sunt din acelea voite, ci sunt comise din ignoranţă sau prin slăbiciunile cărnii. Dumnezeu garantează iertarea tuturor acestor păcate dacă ne căim, în numele şi meritul sacrificiului lui Cristos.

Păcatele care nu se pot ierta, păcate de neiertat, sunt acelea făcute cu voia. După cum moartea -- stingerea fiinţei -- a fost pedeapsa primului păcat, tot aşa moartea este pedeapsa fiecărui păcat făcut cu voia împotriva deplinei cunoştinţe şi capacităţi de a alege şi a face bine. Aceasta este numită moartea a doua, spre a se deosebi de prima pedeapsă sau pedeapsa adamică, din care omenirea va fi eliberată prin sacrificiul de răscumpărare a lui Cristos.

"Păcatul spre moarte (a doua)", de a cărui iertare apostolul spune că este inutil ca cineva să se roage (1 Ioan 5:16), nu este numai un păcat cu voia, ci un păcat împotriva cunoştinţei clare; un păcat pentru care nu se poate găsi nici o scuză potrivită. Fiindcă este un păcat împotriva cunoştinţei clare, sau a luminării în sfinţenie, este numit "blestem contra Spiritului Sfânt (hulă împotriva Duhului Sfânt, traducerea Cornilescu revizuită -- n. e.)" -- Matei 12:31, 32, pentru care nu este nici o iertare.

Dar sunt şi alte păcate, parţial voite, care sunt, de aceea, în parte de neiertat. În acestea au o parte ispitele dinăuntru şi dinafară (toate acestea fiind în mod direct sau indirect urmările căderii) -- voinţa consimţind sub presiunea ispitei sau din cauza slăbiciunii. Numai Domnul ştie cum să evalueze în mod potrivit răspunderile şi vina noastră în astfel de cazuri. Însă pentru adevăratul copil al lui Dumnezeu există numai o singură cale potrivită de urmat: să se căiască şi să ceară îndurare în numele şi prin meritul lui Cristos, marea jertfă pentru păcat. Domnul va ierta pe un astfel de pocăit, în sensul restabilirii lui în favoarea Sa; dar acesta "se va bate mult" (Luca 12:47, 48) pentru păcat, în măsura în care Dumnezeu va vedea că păcatul a fost făcut cu voia.

Adeseori o persoană conştiincioasă îşi dă seama că a comis păcat şi că a fost o măsură de voinţă în el. Pe bună dreptate el se simte condamnat, vinovat înaintea lui Dumnezeu; dându-şi seama de propria sa vinovăţie, şi uitând izvorul în caz de păcat şi necurăţie, deschis de Dumnezeu pentru neamul slab omenesc, decăzut, acesta cade într-o stare de tristeţe, crezând că a comis păcat de moarte. Aceştia rătăcesc în pustiuri triste, până când află izvorul curăţitor. Aceştia să-şi amintească, totuşi, că însăşi întristarea lor din cauza păcatului şi dorinţa lor de a se întoarce în favoarea divină sunt dovezi că n-au comis păcatul de moarte; deoarece apostolul declară că acei care comit astfel de păcat nu pot fi înnoiţi spre pocăinţă (Evrei 6:4-6). Cei care se căiesc deci, pot fi încrezători că păcatele lor au fost, în parte cel puţin, rezultatele căderii şi ca atare n-au fost de moarte, dar care cer iertare şi lovituri.

Aceasta este pregătirea minunată a lui Dumnezeu prin Cristos, pentru acceptarea oricărui suflet care, părăsind păcatul şi iubirea de el, caută dreptatea şi viaţa prin Acela care este Calea, Adevărul şi Viaţa. Astfel toţi, fie ei mai tari sau mai slabi prin natură, au ocazie egală de a câştiga viaţa veşnică, precum şi de a câştiga marele premiu al moştenirii împreună cu Cristos.

Răsplata viitoare

În timp ce Scripturile învaţă că Veacul prezent, Evanghelic este ziua de judecată sau timpul de încercare al Bisericii, şi că ziua de judecată sau timpul de încercare al lumii va fi Veacul Milenar, este totuşi raţional să întrebăm, în ce măsură vor fi făcuţi răspunzători în Veacul Milenar cei care nu fac parte din Biserica consacrată, pentru faptele lor rele, de cruzime, necinste şi imoralitate din prezent? Şi în ce măsură vor fi răsplătiţi cei din aceeaşi clasă pentru strădaniile lor de a trăi o viaţă morală şi binevoitoare?

Acestea sunt întrebări importante, mai ales pentru lume; şi bine ar fi dacă oamenii şi-ar putea da seama de importanţa lor şi să tragă foloase din aceasta. Acestea sunt importante şi pentru Biserică, datorită interesului pe care-l avem în privinţa lumii şi datorită dorinţei noastre de a înţelege şi a învăţa pe alţii în mod corect planurile Tatălui nostru.

Am învăţat că jertfa lui Cristos garantează pentru toţi oamenii, oricât de josnici, o trezire din moarte şi privilegiul de a ajunge apoi la perfecţiune, şi dacă vor vrea, de a trăi veşnic. "Va să fie învierea morţilor, şi a drepţilor şi a nedrepţilor." (Fapte. Ap. 24:15) Scopul aducerii lor din nou în existenţă va fi ca să le dea o ocazie favorabilă de a-şi câştiga viaţa veşnică, în baza condiţiilor cerute de Dumnezeu -- ascultare de voinţa Sa dreaptă. Nu avem nici o sugestie în Scripturi că, atunci când vor fi treziţi, starea morală a oamenilor va fi fost schimbată, dar avem multe, atât raţionale cât şi scripturale, care arată că ei vor veni din moarte aşa cum au mers în ea, slabi şi degradaţi. Deoarece "nu este nici lucru, nici minte, nici ştiinţă, nici înţelepciune în mormânt" (Eclesiastul 9:10), ei nu vor fi învăţat nimic acolo; şi deoarece când au murit au fost păcătoşi şi nevrednici de viaţă şi de favoare divină, ei vor fi tot nevrednici; şi deoarece pentru faptele din viaţa prezentă n-au primit nici răsplăţi depline, nici pedepse depline, este evident că e necesar tocmai un astfel de timp de trezire în Mileniu cum a făgăduit Dumnezeu -- pentru a răsplăti, a pedepsi şi a da întregii omeniri ocazia vieţii veşnice asigurate prin marea jertfă de răscumpărare a lui Cristos.

Deşi, strict vorbind, lumea nu este acum în încercare, adică, timpul prezent nu este timpul încercării ei depline şi complete, totuşi oamenii nu sunt acum, şi nici n-au fost vreodată, cu totul fără lumină şi fără capacitate, pentru folosirea cărora sunt răspunzători. În cele mai întunecate zile ale istoriei lumii şi în cea mai adâncă degradare a vieţii sălbatice, a existat întotdeauna cel puţin o măsură de lumină a conştiinţei care a indicat mai mult sau mai puţin direct spre dreptate şi virtute. Că faptele din această viaţă au mult de-a face cu viitorul, Pavel a învăţat foarte clar când, fiind înaintea lui Felix, el aducea argumente despre dreptate şi înfrânare, în vederea judecăţii viitoare, încât Felix s-a cutremurat. Fapte. Ap. 24:25

La prima venire a Domnului nostru le-a venit oamenilor o mai mare măsură de lumină şi în acea măsură le-a crescut responsabilitatea, după cum a spus El: "Şi aceasta este condamnarea (judecata, traducerea Cornilescu revizuită -- n. e.), că lumina a venit în lume şi oamenii au iubit întunericul mai mult decât lumina că faptele lor rele erau" (Ioan 3:19). Pentru acele fapte rele comise împotriva luminii avute, fie că era lumina conştiinţei sau a revelaţiei, oamenii vor trebui să dea socoteală, şi în ziua judecăţii lor vor primi o recompensă sau o răsplătire dreaptă. Şi la fel, în măsura efortului lor de a trăi drept, ei vor primi răsplata cuvenită în ziua încercării lor. Matei 10:42

Dacă oamenii s-ar gândi la ceea ce chiar şi raţiunea discerne, că vine un timp de socoteală, de judecată, că Dumnezeu nu va permite ca răul să triumfe veşnic, şi că în-tr-un fel sau altul El va pedepsi pe răufăcători, aceasta fără îndoială i-ar scuti de multe întristări şi pedepse în veacul viitor. Profetul a spus: "Vai de cei ce-şi ascund adânc planurile lor de Iehova şi faptele cărora sunt de întuneric şi zic: "cine oare ne va vedea şi cine oare ne va lua seamă?”" (Isaia 29:15). Iată, "în tot locul sunt ochii lui Iehova văzând pe cei răi şi pe cei buni" (Proverbe 15:3); şi "toată fapta o va aduce Dumnezeu înaintea judecăţii, cu toate cele ascunse, fie bune sau rele" (Ecles. 12:14). El "va aduce la lumină cele ascunse ale întunericului şi va face cunoscute sfaturile inimilor" 1 Corinteni 4:5.

Veacul domniei lui Cristos va fi un timp de judecată dreaptă; şi cu toate că va fi o epocă de aur pentru toţi, va fi totuşi un timp de disciplinare severă, de încercări şi pedepse pentru mulţi. Că judecata va fi corectă şi nepărtinitoare şi cu o cuvenită consideraţie pentru împrejurările şi ocaziile fiecărui individ, este de asemenea un lucru sigur -- prin caracterul Judecătorului (Cristosul -- Ioan 5:22; 1 Corinteni 6:2), prin cunoştinţa Lui perfectă, prin dreptatea şi bunătatea Lui neclintite, prin puterea Sa divină şi prin marea Sa iubire, aşa cum este arătată prin jertfa Sa pentru răscumpărarea omului de la moarte, pentru ca ei să se poată bucura de privilegiul acestei încercări individuale favorabile.

Diferitele împrejurări şi ocazii ale oamenilor din acest veac şi din veacurile trecute arată că o judecată dreaptă va recunoaşte deosebiri în gradul responsabilităţii individuale, care va necesita, de asemenea, deosebiri în procedurile viitoare ale Domnului cu ei. Şi această deducţie raţională o găsim clar confirmată de Scripturi. Judecătorul a luat şi ia şi acum cunoştinţă amănunţită de faptele şi cuvintele oamenilor (Proverbe 5:21), deşi ei au fost complet în neştiinţă de acest lucru; şi El declară că "pentru tot cuvântul deşert (desfrânat* -- dezmăţat, traducerea Cornilescu revizuită n. e. --, jignitor sau răutăcios), care vor vorbi oamenii, vor da seamă de dânsul în ziua judecăţii" (Matei 12:36); şi "cel ce va adăpa pe unul dintre aceşti mici, numai cu un pahar de apă rece în nume de discipol, adevăr zic vouă, nu-şi va pierde plata sa" (Matei 10:42). Contextul arată, că cuvintele "dezmăţate" la care S-a referit Isus sunt cuvinte de împotrivire voită şi răutăcioasă spuse împotriva luminii evidente (Matei 12:24, 31, 32). El a arătat, de asemenea, că în ziua judecăţii va fi mai uşor pentru Tir, Sidon şi Sodoma decât pentru Capernaum, Betsaida şi Horazin, care n-au valorificat mai mari avantaje de lumină şi de ocazii. Matei 11:20-24

* 2 Petru 2:2

Putem vedea în însăşi natura lucrurilor că pedepsele din veacul acela vor fi proporţionale cu vina din trecut. Fiecare păcat îngăduit şi fiecare înclinaţie rea cultivată împietreşte inima şi face mai anevoioasă întoarcerea la curăţenie şi virtute. Prin urmare, păcatele îngăduite cu voia acum, vor cere pedeapsă şi disciplinare în veacul viitor; şi cu cât sufletul este mai adânc pătruns de păcatul voit, cu atât mai aspre vor fi măsurile cerute pentru a-l corecta. După cum un părinte înţelept ar pedepsi pe un copil încăpăţânat, tot aşa Cristos va pedepsi pe cei răi spre binele lor.

Pedepsele Lui vor fi date întotdeauna în dreptate, temperate de milă şi uşurate prin aprobarea şi răsplata Sa pentru cei care vor fi bine "deprinşi" prin ele. Şi numai când pedepsele, instrucţiunile şi încurajările vor da greş, numai când iubirea şi mila vor fi făcut tot ce ar putea aproba înţelepciunea (adică tot ce s-ar putea cere), numai atunci individul va primi pedeapsa finală cerută de cazul său -- moartea a doua.

Nimeni din lume nu va primi acea pedeapsă, fără să fi avut mai întâi toate ocaziile binecuvântate ale veacului viitor. Şi în timp ce acest lucru este adevărat în legătură cu lumea, acelaşi principiu se aplică acum şi la copiii consacraţi ai lui Dumnezeu, în această zi de judecată (încercare) a noastră. Noi primim acum favorurile lui Dumnezeu (prin credinţă), pe când lumea le va primi în veacul viitor, adică va primi instrucţiuni, ajutor, încurajare, disciplinare şi pedeapsă. "� căci care fiu este, pe care părintele nu-l ceartă (corectează, pedepseşte)? Iar de sunteţi fără certare, căreia toţi sunt părtaşi, atunci sunteţi bastarzi, iar nu fii". De aceea, când primim pedeapsă aspră, trebuie s-o acceptăm ca de la un Tată iubitor pentru corectarea noastră, neuitând "mângâierea care vă vorbeşte ca unor fii: "fiul meu, nu dispreţui certarea (disciplina) Domnului, nici nu pierde curajul mustrat fiind de El. Căci pe care-l iubeşte Domnul îl ceartă şi bate pe tot fiul pe care-l primeşte”". Evrei 12:4-13

Cât de drepte şi nepărtinitoare sunt căile lui Dumnezeu! Citiţi cu atenţie regulile veacului viitor -- Ieremia 31:29-34 şi Ezechiel 18:20-32. Ele ne dovedesc, fără nici un dubiu, sinceritatea şi realitatea tuturor declaraţiilor Sale de iubire faţă de oameni: "Viu sunt zice Iehova, Domnul, nu mă plac în moartea celui nelegiut, ci să se întoarcă cel nelegiuit de la calea sa şi să trăiască. Întoarceţi-vă, întoarceţi-vă de la căile voastre cele rele! Căci de ce să muriţi, casă a lui Israel?" Ezechiel 33:11.

Toţi cei care în această viaţă se căiesc de păcat, şi, aşa cum sugerează cuvântul căinţă, încep şi continuă lucrarea de reformare după cea mai bună capacitate a lor, îşi vor forma un caracter care le va fi de folos în veacul viitor; când vor fi treziţi în veacul învierii, în acea măsură vor fi mai înaintaţi către perfecţiune, şi progresul lor va fi mai rapid şi mai uşor, pe când la ceilalţi va fi mai încet, mai obositor şi mai greu. Acest lucru este sugerat în cuvintele Domnului nostru: "� vine ora în care toţi cei din morminte vor auzi vocea Lui (Cristos) şi vor ieşi, cei ce au făcut cele bune spre învierea vieţii (cei a căror încercare este trecută şi care au fost judecaţi vrednici de viaţă vor învia desăvârşiţi -- credincioşii din veacurile trecute la viaţă umană desăvârşită, biruitorii Veacului acesta Evanghelic la viaţă perfectă ca fiinţe divine), iar cei ce au făcut cele rele spre învierea condamnării (judecăţii, traducerea Cornilescu revizuită -- n. e.)" -- Ioan 5:28, 29. Aceştia vor fi treziţi pentru judecată -- pentru a urma un curs de disciplinare şi corecţie -- ca mijloc necesar pentru desăvârşirea lor sau, în caz contrar, pentru condamnarea lor la moartea a doua.

Omul care prin fraudă şi nedreptate a acumulat şi a adunat în această viaţă mare bogăţie, care s-a risipit în vânt odată cu întoarcerea lui în ţărână, se va trezi fără îndoială ca să-şi plângă pierderea şi să-şi jelească sărăcia şi neputinţa totală de a repeta procedeele ilegale pentru acumularea bogăţiei sub noua ordine a lucrurilor. Pentru mulţi, a birui pornirile spre zgârcenie, egoism, mândrie, ambiţie şi trândăvie, nutrite şi răsfăţate ani de zile în viaţa de acum, va fi o pedeapsă aspră şi o experienţă amară. Ocazional vedem şi acum câte o ilustraţie a acestui fel de pedeapsă, când un om foarte bogat pierde totul deodată, şi spiritul îngâmfat al său şi al familiei sale trebuie să cadă.

Ni se spune (Daniel 12:2) că unii se vor scula spre ocară şi ruşine care va ţine tot veacul. Şi cine se poate îndoi că atunci, când fiecare lucru ascuns va fi adus la judecată (Eclesiastul 12:14) şi când latura întunecată a multor caractere, care astăzi sunt larg aprobate printre oameni, va fi descoperită, multe feţe vor roşi şi se vor ascunde de ruşine? Când omului care fură i se va cere să dea înapoi posesorului de drept proprietatea furată, plus o dobândă de douăzeci la sută, iar omului care înşală, acuză pe nedrept sau nedreptăţeşte în alt mod pe apropoapele său, i se va cere să-şi recunoască nelegiuirile şi pe cât va fi posibil să repare pagubele, sub pericolul pierderii veşnice a vieţii, nu va fi aceasta răsplătire dreaptă? Remarcaţi declaraţia clară despre aceasta în procedurile tipice ale lui Dumnezeu cu Israelul, pe care l-a făcut să reprezinte lumea. 1 Corinteni 10:11; Leviticul 6:1-7. Vedeţi, de asemenea, "Umbrele Tabernacolului", pag. 89.

Fiindu-ne astfel îngăduit să privim în planul perfect al lui Dumnezeu, cu câtă forţă ni se aminteşte de cuvântul Său prin profetul Isaia: "� voi pune judecata în linie şi dreptatea în cumpănă" (Isaia 28:17). Vedem, de asemenea, influenţa sănătoasă a acestei disciplinări. Părinţii, când îşi disciplinează copiii, îşi dau seama de necesitatea imperativă ca pedepsele să fie proporţionale cu greşelile; la fel este şi în guvernarea lui Dumnezeu: pedepsele mari pentru greşelile mari nu sunt mai mari decât este necesar pentru a stabili dreptatea şi a efectua reforme morale mari.

Văzând că Domnul, astfel va îndrepta echitabil toate afacerile umane la timpul Său cuvenit, noi putem să îndurăm greutatea din prezent şi să ne împotrivim răului cu bine, chiar cu preţul avantajelor prezente. De aceea, "nu răsplătiţi nimănui rău pentru rău". "Să fie în voi acelaşi cuget care era şi în Christos Isus." Romani 12:17-19; Filipeni 2:5

Ordinea prezentă a lucrurilor nu va continua pentru totdeauna. Judecătorul cel drept al întregului pământ spune: "Răzbunarea este a Mea, Eu voi răsplăti, zice Domnul"; iar apostolul Petru adaugă: "Ştie Domnul a scăpa de ispită pe cei pioşi, iar pe cei nedrepţi ai păzi la ziua judecăţii spre a se pedepsi (şi să păstreze pe cei nedrepţi ca să fie pedepsiţi în ziua judecăţii, traducerea Cornilescu revizuită -- n. e.)" -- 2 Petru 2:9. Şi, după cum am văzut, acele pedepse vor fi adaptate naturii păcatelor şi vor avea în vedere acel scop binevoitor -- stabilirea permanentă în dreptate a omului.

Alte Scripturi care confirmă această vedere a răsplăţilor şi pedepselor viitoare sunt: 2 Samuel 3:39; Matei 16:27; 1 Petru 3:12; Psalmul 19:11; 91:8; Proverbele 11:18; Isaia 40:10; 49:4; Matei 5:12; 10:41, 42; Luca 6:35; Apocalipsa 22:12; Romani 14:11, 12.

Să predomine cinstea şi Adevărul

După ce am demonstrat că nici Biblia, nici raţiunea nu oferă nici cel mai mic sprijin doctrinei că chinul veşnic este pedeapsa pentru păcat, vom observa faptul că diferitele crezuri, confesiuni, cărţi de cântări şi tratate teologice ale diferitelor biserici sunt singurul ei sprijin; şi că sub creşterea luminii din zilele noastre şi prin emanciparea raţiunii care rezultă din aceasta, credinţa în această doctrină oribilă, diavolească a veacurilor întunecate dispare repede. Dar vai! Aceasta nu este pentru că creştinii în general sunt zeloşi după adevărul Cuvântului lui Dumnezeu şi după caracterul Său, şi sunt doritori să distrugă idolii dezgustători ai crezurilor. O, nu! Ei se închină încă în faţa falsităţii lor pe care o admit; se angajează încă să le apere şi cheltuie timp şi bani pentru a le sprijini, deşi în inimă se ruşinează de ele şi în particular le neagă.

Influenţa generală a tuturor acestora este să facă pe aceia din lume care sunt cinstiţi în inimă să dispreţuiască creştinismul şi Biblia; şi să facă ipocriţi şi semi-necredincioşi din creştinii nominali. Fiindcă biserica nominală este lipită de această hulă veche, şi pe nedrept îşi prezintă propria sa eroare ca fiind învăţătura Bibliei, Cuvântul lui Dumnezeu, Biblia deşi încă respectată formal este practic respinsă. Astfel Biblia, marea ancoră a adevărului şi a libertăţii, este îndepărtată de la, şi de către aceia, care dacă n-ar fi înşelaţi în privinţa învăţăturilor ei, ar fi susţinuţi şi binecuvântaţi prin ea.

Efectul general, nu prea îndepărtat, va fi mai întâi o necredinţă pe faţă, iar apoi anarhia. Pentru mare, foarte mare parte din aceasta sunt responsabili creştinii căldicei, atât cei de la amvoane cât şi din strane, care cunosc sau ar trebui să cunoască mai bine. Mulţi din aceştia sunt dispuşi să compromită adevărul, să calomnieze caracterul lui Dumnezeu şi să se contrazică şi să se înşele pe ei înşişi de dragul păcii, al comodităţii sau al avantajului pământesc actual. Şi orice slujitor al bisericii, care, prin rostirea vreunui cuvânt în sprijinul unui adevăr nepopular îşi riscă salariul şi reputaţia de a fi "stabilit" în mlaştina erorii, este considerat un om curajos, chiar dacă în mod nedemn el s-ar reţine de la semnarea protestelor sale publicate.

Dacă creştinii declaraţi ar fi cinstiţi cu ei înşişi şi sinceri faţă de Dumnezeu, ar învăţa repede că "temerea lui de Mine este ca un ordin învăţat de la oameni" (Isaia 29:13). Dacă toţi ar hotărî să-L lase pe Dumnezeu să fie adevărat, chiar dacă toţi oamenii s-ar dovedi mincinoşi (Romani 3:4), şi ar arăta că toate crezurile umane sunt imperfecte şi înşelătoare, s-ar face în scurtă vreme o mare lucrare de zdrobire a crezurilor. Atunci Biblia ar fi studiată şi apreciată ca niciodată înainte; iar mărturia ei că plata păcatului este moartea (stingerea), ar fi recunoscută ca o "dreaptă răsplătire".

Prefaţa ediţiei

Broşura "Ce spun Scripturile despre iad?" a fost scrisă în limba engleză în anul 1900 de Charles Taze Russell, primele ediţii în limba română datând din perioada interbelică.

Ne bucurăm nespus de mult de ocazia ce ni se oferă de a reedita această carte, deoarece, deşi au trecut câteva decenii de la apariţia primei ediţii, mesajul ei, susţinut cu nenumărate dovezi biblice referitoare la acest subiect, are aceeaşi importanţă, acum ca şi atunci.

Deşi am cercetat în amănunţime acest subiect, cu toate dovezile scripturale folosite în carte şi multe altele care se mai găsesc în Biblie şi deşi am ajuns la convingerea că cele susţinute aici sunt Adevăr, că reflectă caracterul lui Dumnezeu şi aduce bucurie în inimile fiilor Lui, noi nu dorim să impunem credinţa noastră. Considerăm că Adevărul deţine forţa necesară pentru a se impune singur. Singura condiţie este ca oamenii să-l dorească şi să-l caute. De aceea noi ne asumăm doar sarcina de a avertiza pe toţi cei ce se numesc după numele lui Cristos, că este timpul să renunţe la superstiţii şi prejudecăţi şi să cerceteze în amănunţime acest subiect.

Motivele şi împrejurările în care a apărut doctrina "iadului" cu "chinul său veşnic" le cunoaştem din istorie şi din revelaţiile Bibliei (cele mai multe în simboluri), pe care această cărticică ne ajută să le înţelegem mult mai clar decât până acum.

Ceea ce dorim însă să subliniem este faptul că Biblia în unitatea înţelesului ei, nu susţine această doctrină. Atât evreii cât şi primii creştini nu învăţau aşa ceva. Ei ştiau despre Creator că este IUBIRE; ştiau că plata păcatului este moartea şi că Dumnezeu nu a schimbat niciodată această sentinţă; ştiau că Isus a plătit pe deplin preţul de răscumpărare pentru Adam şi toţi fiii lui, că acest fapt va fi "mărturie pentru timpurile sale" (1 Tim. 2:6) şi că va veni timpul când popoarele vor beneficia în mod real de el (Fapte. 3:18-24).

Mai atragem atenţia că această doctrină a dus la împânzirea multor ediţii ale Bibliei cu acest cuvânt (iad) şi că a servit pe deplin scopurilor necreştineşti pentru care a fost inventată. O dovadă concludentă este că, deşi au trecut câteva decenii de când traducătorii Bibliei nu-şi mai permit să traducă cuvintele "şeol" şi "hades" din textele originale prin "iad" (din cauza emancipării popoarelor sau poate din sinceritate), el este atât de înrădăcinat în conştiinţa şi credinţa oamenilor, încât aceştia nici nu observă acest fapt. Aceasta este o prejudecată la care, ca şi la multe altele, trebuie să renunţăm; trebuie să ducem o adevărată luptă de eliberare pentru a cerceta Biblia în condiţii de libertate deplină, deoarece Adevărul pătrunde numai acolo unde este dorit şi unde are loc.

Nu putem decât să-i compătimim pe cei care înţeleg că "vestirea Evangheliei" (a veştii bune, de bucurie pentru toate popoarele) înseamnă vestirea "chinului veşnic", neobservând că cei întorşi din acest motiv au drept credinţă "un ordin învăţat de la oameni" şi neobservând că adevăraţii fii ai lui Dumnezeu sunt cei care vin din iubire faţă de El, iubindu-şi totodată semenii şi iertându-şi duşmanii. Aceştia

fac voia lui Dumnezeu pentru că o găsesc minunată şi sunt fericiţi să vestească înţelepciunea, iubirea şi îndurarea Lui. Dacă cineva a reuşit să "guste", cu mintea şi cu inima, "cât de bun este Iehova" să nu oboseacă ci să vestească îndurările Lui, că El răsplăteşte "fărădelegea părinţilor în sânul fiilor lor după dânşii", dar face "milă la mii" (Ier. 32:18) şi "nu va mustra în etern" (Ps. 103:9), iar pe ceilalţi îi avertizăm că dumnezeul şi viitorul descris de ei nu este acelaşi cu Dumnezeul şi viitorul descris de Biblie.

"Sau dispreţuieşti tu bogăţia bunătăţii Lui şi a îngăduinţei şi a îndelungii Lui răbdări, neluând seamă că bunătatea lui Dumnezeu te aduce la pocăinţă?" (Rom. 2:4)

Omenirea a trecut prin multe "focuri" până în prezent, dar nici unul nu a avut efectele "focului" descris, în mod simbolic, în Biblie. Nici unul n-a "ars" atât de complet păcatul încât popoarele să rămână cu "buze curate", ca "toate să cheme numele lui Iehova şi să-i servească într-un gând" (Ţef. 3:9), să-şi amintească veşnic urmările nefaste ale păcatului, ruşinându-se şi regretând experienţa cu el.

Biblia dă tuturor morţilor, prin meritul lui Isus, speranţa învierii "căci roua Ta este ca roua ierburilor" (Is. 26:19), când se vor "deschide fluvii pe înălţimi", când "ochii celor ce văd nu vor fi întunecaţi şi urechile celor ce aud vor fi ascultătoare" (Is. 41:18; 32:3-5), dar cei ce vor pieri în acest "foc" suferă o "eternă pierzare". Suntem siguri, că El "nu va obosi, nici nu va slăbi, până ce va întemeia dreptul pe pământ, până şi ţările depărtate vor aştepta învăţătura Lui" (Is. 42:4).

Menţionăm că toate textele biblice citate sunt din Biblia de la 1874, una din traducerile româneşti în care cuvântul

"iad" apare în multe locuri şi considerăm că ar fi de un real folos citirea textelor şi din traducerile recente (în paralel), dar atragem atenţia asupra faptului că, în multe locuri există diferenţe (mici) între numerele versetelor din Biblia de la 1874 şi cele din traducerile recente pe care le avem la dispoziţie.

Nu ne rămâne decât să îndemnăm cititorul, în numele Domnului Isus, să citească cu atenţie şi răbdare, să mediteze cât mai mult asupra principiilor expuse aici, să cerceteze cu adevărat ce spun Scripturile despre "iad" şi să-şi însuşească ceea ce consideră că este ADEVĂR. Convingerea noastră este că, dacă cercetarea va fi sinceră, cititorul va găsi răspuns la nenumărate întrebări pe care şi le-a pus sau poate nici nu şi-a dat seama că şi le pune. Suntem siguri că se va bucura şi va rămâne cu o imagine nouă despre Creatorul lui, despre Mântuitorul şi Răscumpărătorul lui şi despre Planul lui Dumnezeu de mântuire a omenirii.

Dumnezeu să vă binecuvânteze!