Vol. 8 Mai-Iunie 2001 Nr. 4

PĂCATUL ÎNGÂMFĂRII

”Orice inimă îngâmfată este o urâciune înaintea Domnului.” Prov. 16:5.

R5704 W. T. 1 iunie 1915 (pag. 174)

Mândria ar părea să fie o măsură necontrolată și excesivă de autoapreciere sau trufie. Fiecare ar trebui să aibă o măsură rezonabilă de autoapreciere ca să poată ști care îi sunt în realitate puterile, așa încât să nu fie neglijent în folosirea acestora. Sentimentul care ar conduce pe cineva să creadă că el nu are nici o capacitate, când de fapt are, ar fi un fel de umilință dăunătoare, o umilință exagerată. Există într-adevăr deosebiri între talente — unii având talente mai multe și mai valoroase decât alții. Acestea trebuie să fie stimate și apreciate, dar ele nu trebuie să fie un subiect de mândrie.

Unii folosesc incorect cuvântul mândrie. Ei spun: „Sunt mândru de familia mea”, când vreau să spună, „mă bucur de familia mea” sau „sunt foarte mulțumit de familia mea — sunt fericit că familia mea este așa cum este”. Ar fi greșit să avem o prejudecată necontrolată care ar aprecia tot ce face familia noastră sau prietenii noștri și ar subaprecia tot ce face familia sau prietenii altcuiva. Nu există scuză pentru mândrie — și mai cu seamă nu există deloc pentru îngâmfare. În general ea se datorează ignoranței; deși, bineînțeles, atunci când se datorează ignoranței este mai scuzabilă.

Mândria menționată în textul nostru nu se datorează ignoranței. Este o apreciere de sine prea mare. Toată această mândrie, ne spune Domnul, este o urâciune în ochii Săi. Aceasta nu este numai fiindcă nu-i place lui Dumnezeu, ci fiindcă trebuie să fie un motiv pentru care El o urăște. Nici o ființă nu are vreun motiv real de mândrie. Așa cum întreabă apostolul: „Ce lucru ai, pe care să nu-l fi primit” de la Domnul? Noi nu avem absolut nimic. Dacă am avea zece talente în loc de unul singur, n-am avea de ce să ne mândrim cu capacitatea noastră; nu noi am produs aceste talente. Dimpotrivă, ele ne-au fost date. Dar a ne etala talentele sau a ne lăuda cu ele ar arăta că noi gândim că ele sunt ale noastre proprii și că noi suntem mândri fiindcă le avem.

Nici un om nu are dreptul să fie mândru pentru că a primit ceva de la altul. În acea măsură el este un datornic, un primitor. În cazul umanității, noi toți suntem primitorii favorii Tatălui. Toate binecuvântările vieții — atât cele naturale cât și cele spirituale — sunt prin îngrijirea divină față de noi. Și dacă noi avem multe din aceste binecuvântări, nu există totuși nici un motiv de mândrie. Mândria implică îngâmfare.

Scripturile îl prezintă pe Satan zicând că lui i-ar plăcea să aibă ocazia să-și arate înțelepciunea, capacitatea. El a avut încredere că putea face ceva. Nu și-a dat seama că tot ce primise venea de la Dumnezeu și că cel binecuvântat nu se putea ridica mai presus de Fântâna Binecuvântării. Nu și-a dat seama că înțelepciunea și puterile sale erau inferioare celor ale lui Dumnezeu. Astfel Satan a devenit un călcător de lege.

Putem fi siguri că dacă poporul Domnului cultivă vreo mândrie în inimă, ei au astfel un semn că nu sunt corecți în ochii lui Dumnezeu. Chiar înainte de a deveni poporul Domnului, El i-a asigurat că dacă au inimă mândră nu-i va primi în familia Sa, nu-i va concepe din Spiritul sfânt. Umilința este esențială pentru toți cei care vor face parte din familia Domnului. „Smeriți-vă deci sub mâna cea tare a lui Dumnezeu, pentru ca, la timpul potrivit, El să vă înalțe.” 1 Petru 5:6; Mat. 23:12.

MÂNDRIA DUCE LA NIMICIRE

Totuși există un spirit de mândrie în lume. Unii sunt mândri cu strămoșii lor; alții sunt mândri cu talentele lor etc. N-ar fi bine ca Dumnezeu să-i binecuvânteze pe aceia care au un sentiment diferit de acela de a fi recunoscători că sunt primitorii binecuvântării divine. De fapt, Timpul de Strâmtorare care este tocmai asupra noastră este rezultatul mândriei. Toți oamenii par a fi mândri. Noi nu putem să le judecăm inima, dar știm din atitudinea lor — sentimentul lor de încredere în sine. Fiecare națiune crede că talentul ei este cel mai mare; armele ei sunt cele mai bune, tot ce au ei este cel mai bun; și acest sentiment al încrederii în sine este cel care a dus națiunile la conflictul prezent. Unele dintre ele s-au exprimat că au încredere că Domnul este de partea lor. Ele cred că Domnul le-a favorizat totdeauna — că sunt atât de bune și de mari, încât Dumnezeu n-ar putea decât să le dea biruința; și sub aceste iluzii au intrat în acest mare război.

În legătură cu acest mare război și cu toate necazurile care vor urma, Scripturile spun: „Toți cei mândri și toți cei răi vor fi ca miriștea; ziua care vine îi va arde, zice DOMNUL Oștirilor, și nu le va lăsa nici rădăcină, nici ramură” (Maleahi 4:1). Mândria duce la tot felul de rele. Înainte ca Mileniul să se termine, Dumnezeu va avea grijă să nu mai fie nici o rădăcină de mândrie pe întregul pământ. Așa că la sfârșitul Mileniului nu va mai exista mândrie printre locuitorii pământului, ci va exista o apreciere a lui Dumnezeu și a ceea ce a făcut El pentru omenire. Va fi un spirit de mulțumire, de recunoștință, exact așa cum credem că este în ceruri.