Vol. 6 Iulie-August 1999 Nr. 5

CRISTOSUL DESĂVÂRȘIT PRIN SUFERINȚĂ

„Bucurați-vă, întrucât aveți parte de suferințele lui Hristos, ca să vă bucurați nespus de mult și la descoperirea slavei Lui.” 1 Pet. 4:13.

R5778 W. T. 1 octombrie 1915 (pag. 297-299)

La început ar putea să pară ciudat pentru poporul Domnului că ei trebuie să sufere încercări și dificultăți speciale ca urmare a faptului că au devenit copii ai lui Dumnezeu și făcători de bine. Așteptarea naturală ar fi ca acela care păcătuiește să sufere, iar acela care evită păcatul să fie binecuvântat. Aceasta este o lege naturală și va opera la timpul cuvenit — în timpul domniei Milenare a Domnului nostru. Făcătorii de rău vor primi lovituri și dacă se va constata că persistă vor fi îndepărtați complet în moartea a doua. Dar toți făcătorii de bine vor fi răsplătiți cu viață și binecuvântare veșnică.

Acest lucru nu este însă adevărat acum, fiindcă domnia Prințului Dreptății n-a început încă. Suntem încă sub domnia Prințului Întunericului. Iar făcătorii de rău au adesea mare succes, în timp ce făcătorii de bine suferă. David spune despre cei răi, „Li se bulbucă ochii de grăsime și au mai mult decât le dorește inima” (Ps. 73:7). Totuși el a luat poziție alături de cei care vreau să placă lui Dumnezeu — și așa facem și noi.

SCOPUL LUI DUMNEZEU ÎN FAPTUL CĂ NE ÎNCEARCĂ

Sf. Pavel, vorbind despre Biserica din Veacul Evanghelic, spune, „Toți care voiesc să trăiască în evlavie în Hristos Isus vor fi persecutați” (2 Tim. 3:12). Nu există nici o excepție de la această regulă; iar faptul că știm și așteptăm aceasta trebuie să ne facă fermi, fiind îmbrăcați cu platoșa neprihănirii și încălțați cu pregătirea Evangheliei Păcii.

Dumnezeu îngăduie poporului Său să aibă aceste experiențe și să sufere pentru facerea binelui. În prezent El cheamă o companie de evlavioși. Această companie va fi Preoțimea împărătească din viitor, ca să binecuvânteze lumea în timpul Domniei lui Mesia. Biblia ne explică faptul că aceștia au nevoie de încercări ca să le probeze și să le încerce caracterul.

Dumnezeu dorește să vadă cât de loiali suntem față de principiile dreptății. Cât de mult suntem dispuși să suferim? Există o zicătoare în lume, „Fiecare om își are prețul său”. Astfel în Biserică sunt unii care vor îndura într-o măsură și apoi se vor retrage. Alții vor suferi mai mult, iar alții și mai mult. Domnul spune că El caută pe aceia care vor să renunțe la totul pentru a se dovedi credincioși Legământului făcut cu El. Această credincioșie înseamnă loialitate completă față de Dumnezeu, față de legile Sale, care sunt legile dreptății.

FOCUL CARE TREBUIE SĂ ARDĂ PRINTRE VOI

Aluzia că aceste încercări de foc vor încerca Biserica, vor arde printre poporul Domnului, nu înseamnă în mod necesar că toate încercările de foc vor veni de la Biserică, ci înseamnă că aceste încercări constituie un foc ce trebuie să facă o lucrare de purificare printre ei, arzând în mijlocul lor. Este o experiență care trebuie să fie suportată de fiecare în mod individual. Va fi o experiență generală, fiindcă fiecare trebuie să aibă o parte în ea. Nu numai că grupul ca întreg va avea împotrivire, dar fiecare va fi expus personal la încercări de foc. De aceea, acest foc arde în mijlocul nostru și va arde până la sfârșit.

Este un gen de încercări diferit de cel ce ar putea veni peste oricare alt corp de oameni. Explicația acestei diferențe se află în textul nostru — „întrucât aveți parte de suferințele lui Hristos”. Dacă știm că fiecare membru al corpului lui Cristos trebuie să fie încercat, ne putem bucura când ne atinge ceva din acest foc. Spunem, „Am parte de suferințele lui Cristos. Sunt bucuros că în providența Domnului am parte de aceste încercări, fiindcă, dacă n-aș avea deloc parte de ele, cum aș putea ști că sunt unul dintre membrii Corpului?”

SURSA PRIMARĂ DE NECAZ

Așadar ne bucurăm cu toții, știind că aceste încercări de foc vin de la Domnul. Nu înseamnă că Domnul este cauza acestor încercări de foc; cauza este deobicei Adversarul. Dar noi ne-am pus în mâinile Domnului și El a promis că va supraveghea tot ce ne privește. De aceea, orice ar veni peste noi, putem fi siguri că este prin intenția sau permisiunea Tatălui pentru binele nostru. Dacă noi, prin urmare, recunoaștem că acest lucru este aranjat pentru noi de providența Domnului, este bine, nu contează cât de adesea trebuie să mergem la Tronul Harului pentru ajutor în timp de lipsă.

Dumnezeu ne-a descoperit că El intenționează să înalțe foarte mult pe Cristosul, să-i dea mare glorie, onoare și nemurire. De aceea noi așteptăm mult timpul când acest Corp va fi desăvârșit și când ne vom împărtăși de slava Capului nostru. Când slava va fi descoperită, ne vom bucura cu bucurie mare! Aceste încercări care ne vin sunt din surse diferite. În contextul nostru se vorbește despre ele ca despre o singură încercare a Bisericii, dar acea singură încercare este formată din diferite experiențe. Dacă aceste încercări și dificultăți ar veni toate deodată, ar putea fi prea severe pentru noi. De aceea Domnul permite ca noi să fim scoși din foc un scurt interval. „El știe din ce suntem întocmiți; Își aduce aminte că suntem țărână.” Ps. 103:14.

TORTURA DE ASTĂZI ESTE MULT MAI RAFINATĂ

Astfel Tatăl a aranjat ca noi să avem mici intervale de întărire între experiențe, așa încât atunci când vine ((418)) următoarea experiență grea, ne va găsi mai tari și mai pregătiți să beneficiem de ea. Unele dintre aceste încercări vin de la Adversarul însuși. Se pare că ceea ce i s-a făcut Bisericii nu putea veni de la nimeni altul. Să ne gândim la dispoziția diavolească manifestată față de Domnul nostru și să reflectăm asupra suferințelor Lui. Nu ne putem gândi că omenirea, în condiții obișnuite, ar fi putut avea un spirit atât de rău ca acel manifestat împotriva Lui. Diavolul a avut de-a face cu toate persecuțiile rele împotriva sfinților — tăierea limbii, torturarea bietelor lor corpuri și împroșcarea cu vorbe amare.

Noi suntem mai obișnuiți astăzi cu această din urmă formă de persecuție, față de trecut, căci lumea — omul obișnuit — n-ar permite lucrurile făcute în Veacurile Întunecate. Dar simțămintele rele încă există — animozitatea, veninul. Cum spune apostolul Iacov, limba este un foc, o lume de nelegiuiri, și aprinde cursul vieții (Iac. 3:6). Și astfel în zilele noastre limba și pana sunt folosite adesea ca arme ale răului.

Cu toții am observat, poate, ce dispusă este lumea să vorbească de rău și să creadă răul — ce dispusă este să spună ceea ce nu cunoaște. Aceasta este în întregime fiindcă sunt obsedați, asediați de Adversarul. Dar noi trăim într-o zi mai civilizată decât frații noștri din trecut. Credem că persoana care face aceste lucruri rele astăzi — care calomniază și defăimează pe poporul lui Dumnezeu — este sub o influență răuvoitoare. Apoi vine la noi ispita să-i vorbim și noi de rău — să facem tot răul pe care-l putem face împotriva lor. Dacă aflăm că în noi se iscă această dispoziție de a vorbi de rău, trebuie să ne împotrivim ei, să lăsăm focul acestui timp să ardă aceste elemente ale naturii noastre vechi. Iar focul va avea acest efect purificator asupra noastră dacă-l primim cuvenit, făcându-ne potriviți pentru Împărăția cerească.

SURSA SECUNDARĂ DE ÎNCERCĂRI

Aceste încercări vin nu numai de la Adversar, ci ele vin și din slăbiciunile și imperfecțiunile altora. Și poate că acelea care vin din partea fraților sunt cel mai greu de suportat. Știm că „dumnezeul acestei lumi a orbit mințile celor care nu cred”. Dar când ajungem la cei care au făcut o declarație de loialitate față de Dumnezeu și s-au numit cu numele lui Cristos, fie că sunt presbiterieni, fie că sunt episcopali, baptiști sau congregaționali, sau sunt studenți ai Bibliei — dacă în vreunul dintre aceștia găsim spirit de persecuție, suntem mai descurajați și este mai puțin probabil să avem simpatie față de el.

Trebuie însă să ne amintim că nimic nu ni se poate întâmpla decât dacă Tatăl permite. Dacă n-am avut încercări de la metodiști, presbiterieni sau studenți ai Bibliei, vom avea din altă parte, pentru a ne arde zgura și a ne întări elementele caracterului care au nevoie de dezvoltare. Trebuie să luăm toate aceste lucruri cu răbdare, știind că ele produc pentru noi „o greutate veșnică de slavă”. Trebuie să privim dincolo de aceste lucruri și să recunoaștem marele scop al lui Dumnezeu. Trebuie să reflectăm că acesta este modul în care Dumnezeu ne dăltuiește și ne șlefuiește ca să ne pregătească pentru marele Templu al Slavei. Când ne gândim la aceasta, putem privi cu tărie și răbdare aceste încercări de foc, dându-ne seama că vom primi din ele o binecuvântare.

„Pe multe cărări spinoase
Picioarele ostenite-mi conduce
Pe multe cărări de lacrimi mă duce
Dar este dulce
A ști că El mi-e aproape —
Al meu Dumnezeu, al meu Îndrumător;
El mă conduce și astfel urmez
Mulțumit în toate.”

Astfel învățăm, ca popor al lui Dumnezeu, să ne bucurăm. Ne putem bucura de toate lucrurile pe care le-a făcut El pentru noi și în noi. Lucrurile în care este cel mai puțin probabil să ne bucurăm în mod natural sunt necazurile, persecuțiile. Dar ne putem bucura și în acestea. Ne putem bucura în acestea — nu fiindcă ne plac necazurile, persecuțiile, ci fiindcă ne dăm seama că acestea lucrează pentru noi la dezvoltarea caracterului plăcut lui Dumnezeu. Domnul se va îngriji să avem destule necazuri, dar nu prea multe.

Cuvântul necaz conține ideea de tulburare severă — o combinație de tulburări care fac ca experiențele să fie severe. N-ar însemna că noi am cădea într-o dificultate și am ieși curând din ea, ci ar însemna tulburări severe și continui. Uneori nu putem vedea de ce avem necazurile care ne vin. Ele pot veni sub forma bolii sau a morții, a necazului financiar, a umilirii mândriei noastre și a iubirii de sine nerecunoscute; sau putem avea o combinație de necazuri. Nu are nici o importanță dacă sunt de un fel sau de altul — ele sunt necazuri. Dar atârnă de noi să recunoaștem că în toate aceste încercări Domnul supraveghează și face ca ele să lucreze spre binele nostru.

Lumea are și ea persecuții de un anumit fel. Oamenii care sunt în afaceri se persecută uneori unul pe altul. Uneori persecuțiile sunt pe cale politică. Domnul indică Bisericii că noi ne putem bucura în orice persecuție, în special dacă nu suntem în nici un mod vrednici de învinuit. „Dacă cineva suferă ca creștin, să nu se rușineze (să nu se simtă ocărât)”, a spus apostolul (1 Pet. 4:14-16). El suferă din cauză că „întunericul urăște lumina” și defăimează Adevărul. Acest lucru a fost așa tot timpul începând de la Isus.

BINECUVÂNTARE CE REZULTĂ DIN PERSECUȚIE

Vom spune oare că nu ne vom resemna în fața anumitor experiențe? Nu; noi ne-am încredințat totul Domnului și trebuie să ne aplecăm în deplină supunere, știind prin credință și din asigurarea Cuvântului lui Dumnezeu că toate lucrează împreună spre binele nostru. Nu are importanță care ar putea fi necazul, el va aduce răbdare dacă ((419)) suntem bine antrenați. Unii din poporul Domnului poate au răbdarea bine dezvoltată și astfel n-au nevoie de atât de multe experiențe din acestea. Dar de orice avem nevoie, aceea trebuie să dorim.

Vă amintim iarăși istoria unui anumit frate care și-a făcut socoteala calităților și a decis că cel mai mult îi lipsea răbdarea. Atunci s-a rugat foarte serios Domnului să-i dea mai multă răbdare. A continuat să se roage și cu cât s-a rugat mai mult cu atât părea să aibă mai multe dificultăți, mai multe încercări ale răbdării. Apoi și-a dat seama că acesta era răspunsul la rugăciune, că așa putea obține răbdare. Și când a început să vadă chestiunea corect, aceasta l-a încurajat și a făcut o mare schimbare. El a văzut că Domnul îi răspundea la rugăciune, dându-i tocmai experiențele necesare dezvoltării în caracter a acestui har al Spiritului.

„Încercarea aduce răbdare, iar răbdarea experiență și experiența speranță.” Aceasta nu înseamnă că întâi obținem toată răbdarea, apoi toată experiența și apoi toată speranța, ci ele se dezvoltă împreună. Noi avem bun curaj și dorim să fim plăcuți Domnului; nu ne rușinăm că suntem copiii Săi. Motivul pentru care nu ne rușinăm este că, având această speranță, avem înțelegerea iubirii lui Dumnezeu și putem spune, „Dacă am avut necazuri, acum am mai multă speranță și mai multă răbdare. Obțin rezultatele în aceste necazuri, în roadele Spiritului”. Oricine pierde experiențele care vor dezvolta roadele Spiritului sfânt, nu va câștiga niciodată un loc în Împărăție.

Răbdarea poate fi câștigată numai prin încercări. Credința poate fi dezvoltată numai prin necesități. Noi avem nevoie de pregătire pentru lucrarea noastră viitoare. Aceasta poate fi câștigată numai prin acele experiențe prin care vom fi atinși de simțământul neputințelor, dificultăților și încercărilor creației care suspină, căreia noi îi vom fi slujitori și reprezentanți când vom ajunge pe Tron. Lecția experiențelor noastre prezente este, deci, să ne împotrivim la rău, nu cu rău, ci cu bine. „Nu te lăsa biruit de rău, ci biruiește răul prin bine.” Rom. 12:21.