PILDELE ÎMPĂRĂȚIEI

Luca 13:18-30

„Nu orișicine-Mi zice: «Doamne, Doamne!» va intra în împărăția cerurilor, ci cel care face voia Tatălui Meu care este în ceruri.” Matei 7:21.

R 5406 W. T. 15 februarie 1914 (pag. 57-59)

Se pare că puțini au observat faptul că aproape toate învățăturile lui Isus sunt legate de Împărăția lui Dumnezeu. Aceasta este datorită faptului că Împărăția lui Dumnezeu este marele remediu divin promis pentru eliberarea omenirii de blestem și pentru binecuvântarea celor doritori și ascultători cu o ridicare din stările păcatului și morții, o întoarcere la armonie cu Dumnezeu și la viața veșnică pe care Lui Îi place să o dea tuturor celor care-L iubesc. Tot ce a avut loc în lume înainte de venirea lui Isus a fost numai pregătitor. Viața și nemurirea nu fuseseră nici măcar aduse la lumină înainte de Prima Venire. Astfel citim: „Hristos ... a adus la lumină viața și neputrezirea prin Evanghelie”. Au existat aluzii, sugestii și promisiuni de binecuvântări viitoare; dar modul de a proceda etc., n-a fost adus la lumină.

Jertfele tipice ale lui Israel au învățat o lecție mare, și anume, că trebuiau oferite jertfe mai bune înainte de a putea fi primite binecuvântările. Împărăția tipică a lui Israel învăța că Mesia va fi un mare Împărat și va conduce cu putere mare. Dar când ultimul dintre împărații din linia lui David, Zedechia, a fost detronat, Domnul prin profet a declarat: „Voi da jos cununa, o voi da jos, o voi da jos! Și nu va mai sta, până ce nu va veni acela a căruia este dreptul; și acestuia o voi da”. Ezech. 21:25-27. (Partea în cursive este după Biblia de la Iași, 1874 — n. t.)

Lucrarea lui Isus la Prima Sa Venire, moartea Lui de sacrificiu ca Ispășire pentru păcatul omului, a fost necesară ca temelie sau pas preliminar al stabilirii Împărăției lui Dumnezeu pentru eliberarea omului de puterea păcatului și a morții. Dar deși Răscumpărătorul a murit cu o mie opt sute de ani în urmă, Împărăția nu este încă stabilită. Noi încă ne rugăm: „Vie Împărăția Ta”. Totuși, când suntem luminați de cuvintele Domnului nostru și ale apostolilor, vedem că programul divin nu s-a oprit. Este în curs de a fi căutată o Biserică aleasă, care va fi Mireasa lui Cristos și comoștenitori cu El în Împărăția Sa, și numai când această lucrare mare va fi fost realizată poate veni Împărăția. După ce numărul deplin al Bisericii Sale alese va fi fost desăvârșit în Prima Înviere, ei vor domni cu El, așa cum a promis — „o preoțime împărătească”, „împărați și preoți pentru Dumnezeu”.

N-ar trebui să fie nici o îndoială că aceste aspecte ale planului lui Dumnezeu constituie motive cu totul suficiente pentru care Mântuitorul a propovăduit și a învățat atât de mult despre Împărăție. Diferitele pilde care ilustrează Împărăția, o tratează din diferite puncte de vedere, întocmai cum am lua diferite fotografii ale unor persoane sau ale unor clădiri, sau ale aceleiași persoane sau lucru la vârste sau stadii de dezvoltare diferite, sau din diferite unghiuri. Astfel unele dintre pildele Împărăției spun despre persecuțiile care vor veni peste cei care vor fi moștenitorii Împărăției. Altele spun că va fi o mare aparență exterioară de prosperitate, în timp ce clasa Împărăției va fi totuși o Turmă mică.

O pildă cel puțin spune despre lucrarea viitoare a Împărăției, după ce Biserica este completă și stă cu Cristos pe Tronul Său. Aceasta este Pilda Oilor și Caprelor, care-și are împlinirea în mod clar fixată în timp prin expresia: „Când va veni Fiul Omului în slava Sa, cu toți sfinții îngeri, va sta pe scaunul de domnie al slavei Sale. Toate popoarele vor fi adunate înaintea Lui. El îi va despărți pe unii de alții, cum desparte păstorul oile de capre”. Mat. 25:31, 32.

Această despărțire a lumii, a neamurilor, va progresa o mie de ani și în cele din urmă va face o separare completă, identificând oile care vor fi în favoarea Domnului și introducându-le în binecuvântările pregătite pentru ele, și distrugând clasa caprelor ca fiind de fapt servitori ai păcatului și ai lui Satan. Aceștia vor merge în pedeapsă veșnică, simbolizată prin foc. Pedeapsa va fi veșnică, chiar dacă ei nu vor fi conștienți; căci „plata păcatului este moartea”, nu chinul. De aceea pedeapsa veșnică va fi o ((1056)) moarte veșnică, din care nu va fi nici o răscumpărare, nici o revenire viitoare.

Un grăunte de muștar

În această lecție survin două ilustrații ale Împărăției. În una Domnul aseamănă Împărăția cu un grăunte de muștar, care de la un mic început devine un arbust mare și păsările cerului se adăpostesc în ramurile lui. Aceasta în mod evident a fost intenționată ca o ilustrație a aparenței exterioare a Bisericii — foarte prosperă, atât de prosperă încât invită păsările. În altă parte Isus a declarat că păsările îl reprezintă pe Cel Rău și pe agenții lui, gata întotdeauna să ia sămânța Adevărului și să lucreze contrar în privința programului Evangheliei (Mat. 13:4, 19). Și în Apocalipsa marele Învățător spune că Biserica a devenit Babilon, confuzie, „o închisoare a oricărei păsări necurate și urâcioase” (Apoc. 18:2). Imaginea se potrivește.

Învățătorul iarăși a ilustrat experiențele Bisericii Sale ca o Împărăție embrionară. A doua pildă a Sa ne spune despre o femeie care a ascuns niște aluat în trei măsuri de făină până a dospit toată plămădeala. Studenții Bibliei au ajuns să înțeleagă că aceasta înseamnă o stricare a Mesajului divin — Hrana spirituală pe care Dumnezeu a pregătit-o pentru Biserică. O femeie în limbaj simbolic reprezintă un sistem bisericesc; și Învățătorul ne spune că un astfel de sistem bisericesc va amesteca aluatul sau fermentul în hrana familiei lui Dumnezeu până când toată cantitatea se va strica. Căci să se observe că aluatul în Biblie este întotdeauna folosit ca un simbol al stricăciunii, al păcatului. Aceasta arată că credința care a fost dată sfinților o dată se va pierde, va fi viciată, amestecată cu eroare, până când nu va mai fi hrănitoare pentru familie. Sf. Pavel ilustrează același lucru, spunând că „în timpurile din urmă unii se vor îndepărta de credință, dându-și mintea unor duhuri înșelătoare și unor învățături ale demonilor”. 1 Tim. 4:1.

Aceste învățături false sunt cele care tulbură pe poporul lui Dumnezeu astăzi. Inimile noastre sunt mai bune decât capetele noastre; pentru că inimile consacraților sunt în armonie cu Cel Infinit, în timp ce crezurile Veacurilor Întunecate sunt cu totul în dezarmonie. Binecuvântările care vin recent pentru studenții Bibliei sunt în mare măsură rezultatul desprinderii de crezurile formulate în Veacurile Întunecate, și ale întoarcerii la învățăturile lui Isus, ale apostolilor și ale profeților — singurele autorități inspirate. Numai cuvintele lor constituie hrana potrivită prin care trebuie să fim hrăniți. Cuvântul lui Dumnezeu este suficient, pentru ca omul lui Dumnezeu să fie bine pregătit. 2 Tim. 3:16, 17.

Unii creștini dragi, privind lucrurile în mod evident dintr-un unghi greșit, sunt încă înșelați să creadă că este posibil ca Biserica, în calitate de Împărăție a lui Dumnezeu în stare embrionară, să facă lucrarea pe care Dumnezeu a destinat-o acelei Biserici în starea ei viitoare, glorificată, desăvârșită. Aceștia își închid ochii la faptul că numărul păgânilor în raport cu numărul creștinilor se dublează în fiecare secol. Aceștia încearcă să numere creștinii cu sutele de milioane, nesocotind faptul că Isus a declarat că Biserica Evengheliei, Aleșii, care umblă pe urmele Lui, vor fi cu totul numai o Turmă mică. Luca 11:32.

Cei chemați, mântuiț

Binecuvântarea păgânilor nu este numai pentru cei care sunt acum în viață, ci pentru toți cei care au trăit vreodată. Împărăția lui Mesia va triumfa glorios la timpul cuvenit al Domnului. Cunoștința slavei lui Dumnezeu va umple tot pământul (Isa. 11:9), până când nimeni nu va trebui să-i spună aproapelui sau fratelui său, cunoaște pe Domnul; căci toți Îl vor cunoaște (Ier. 31:31-34). Pentru ca toți să poată veni la cunoștința Adevărului, Dumnezeu a promis că „va fi o înviere a celor drepți și a celor nedrepți”; că „toți cei din morminte vor auzi glasul Fiului Omului și vor ieși din ele”. Puținii credincioși vor veni la glorie, onoare și nemurire și la o parte în Împărăție; și cei mulți care n-au venit la împăcare vor ieși mai târziu, pentru a li se da mărturie despre Iubirea lui Dumnezeu, iar ei să aibă ocazia răsplăților și corectărilor Împărăției, ca să-i ajute să se întoarcă la tot ce a fost pierdut în Adam și a fost răscumpărat la Calvar.

Unii L-au întrebat pe Domnul: Oare numai puțini vor fi mântuiți? Isus n-a dat un răspuns direct la întrebare, fără îndoială pentru două motive: (1) Spiritul sfânt nu venise încă și urmașii Săi nu puteau fi pregătiți să înțeleagă Planul lui Dumnezeu în amănunt. (2) Nu era timpul potrivit să explice toate amănuntele mântuirii spirituale a Bisericii, ca să fie asemenea Domnului ei, și mai târziu Restabilirea umană a lumii la chipul și asemănarea primului Adam. Isus a aplicat chestiunea la ascultătorii Săi personal, zicând: „Luptați-vă să intrați îîn Împărățieș pe ușa cea strâmtă. Căci vă spun că mulți vor căuta să intre și nu vor putea. Îndată ce Stăpânul casei Se va scula și va închide ușa și voi veți începe să stați afară și să bateți la ușă, zicând: «Doamne, deschide-ne!», El vă va răspunde și va zice: «Nu vă știu de unde sunteți».”

O anumită perioadă de timp, ușa pentru Chemarea de Sus a Bisericii stă întredeschisă. Isus a deschis această cale nouă a vieții prin văl; adică prin trupul Său — sacrificiul Său (Evr. 10:19, 20). Posibilitățile intrării pe această cale le-au fost prezentate mai întâi evreilor; și după ce au fost găsiți cei potriviți din acel popor, Dumnezeu a trimis Mesajul în toate părțile printre neamuri pe parcursul a mai bine de optsprezece secole. Se pare că adunarea Aleșilor ((1057)) este aproape completă. Imediat ce ultimul care să completeze numărul va fi fost calificat pentru glorie și va fi intrat pe ușă, aceasta va fi închisă.

Cam în acel timp, o mare trezire a gândirii religioase va veni pentru lume în mijlocul unui mare Timp de Necaz. Atunci mulți vor începe să spună că au neglijat marele Premiu, că n-au reușit să cumpere mărgăritarul de mare preț în condițiile avantajoase în care le-a fost oferit — cu puținul pe care-l aveau. Atunci va fi o mare jelire printre această clasă și o strigare: Doamne, Doamne, noi nu vom fi din clasa Miresei? Dar Domnul nu-i va recunoaște ca fiind din ceata Miresei. Atunci vor fi în mare regret. Va predomina plânsul și scrâșnirea dinților. Aceasta nu va fi întrun loc de chin veșnic îndepărtat, așa cum am presupus odată, ci, așa cum dă de înțeles relatarea, va fi chiar aici pe pământ, dintr-o clasă care au neglijat privilegiile Chemării de Sus când au știut despre ea.

Aducând chestiunea la nivelul ascultătorilor Săi, dar lăsând-o totuși aplicabilă la toți care au auzit Mesajul de-a lungul Veacului Evanghelic, Domnul dă de înțeles că unii dintre aceștia au fost în strâns contact cu El și cu urmașii Săi. Ei au avut o formă de evlavie și au pretins că au făcut multe lucrări minunate, totuși Domnul nui va recunoaște în privința vreunui privilegiu al Împărăției. Ei nu vor avea o parte nici măcar în Împărăția pământească. Aceasta va fi dată Vrednicilor din trecut, care au trăit și au murit înainte de a se deschide Chemarea de Sus.

Avraam, Isaac, Iacov și toți profeții și credincioșii din trecut vor fi Prinți peste tot pământul, reprezentanții vizibili ai lui Mesia cel invizibil și ai Bisericii Sale în slavă. Moștenitorii Împărăției nu vor fi în întregime evrei, fiindcă evreii ca popor n-au fost destul de sfinți și fiindcă Domnul nu putea accepta decât pe sfinți. Când chemarea la comoștenire în Împărăție avea să treacă la neamuri, unii aveau să vină de la răsărit, de la apus, de la miazănoapte și de la miazăzi și să aibă parte de Împărăție. Evreii au fost primii în favoarea lui Dumnezeu, iar neamurile ultimii; totuși unii dintre primii în privilegii și ocazii vor eșua.