((563))

Bătălia Armaghedonului - Studiul XII
Marea profeție a Domnului nostru
Matei 24; Marcu 13; Luca 21:5-36; 17:20-37

Importanța acestei profeții — Condițiile și cele trei întrebări care au determinat-o — Atenție la Cristoșii mincinoși — O scurtă privire istorică la cele optsprezece secole — Necazul de la sfârșitul Veacului Iudeu și cel de la sfârșitul Veacului Evanghelic, combinate în cuvintele tuturor evangheliștilor — Urâciunea pustiirii — Fugiți la munte — Cele însărcinate etc. — Înainte de iarnă și de sabat — Iată-L aici! Iată-L acolo! Să nu-i credeți — Necazul din zilele acelea — Întunecarea soarelui și a lunii ca semne — Căderea stelelor — Împliniri simbolice de asemene — Semnul Fiului Omului — Ce vor vedea semințiile pământului — Smochinul — „Generația aceasta” — Vegheați! — „Cum a fost în zilele lui Noe, ei n-au știut nimic” — „Aduceți-vă aminte de femeia lui Lot” — Unul luat și altul lăsat — Cei aleși vor fi adunați la Adevăr — Casa lui Satan va fi stricată — Pregătiri pentru hrănirea casei credinței

DOMNUL nostru a rostit una din cele mai remarcabile profeții din Sfintele Scripturi cu privire la „Timpul Sfârșitului” — epoca de încheiere a acestui Veac Evanghelic. Aceasta a fost rostită aproape de încheierea slujirii Sale pământești, când se străduia să-Și pregătească treptat ucenicii pentru noua dispensație, care urma să fie deplin introdusă după tragedia de la Calvar. El dorea ca ei să înțeleagă că nu trebuiau să aștepte imediat onorurile și gloriile Împărăției, de care, potrivit făgăduinței Sale, vor avea parte credincioșii Săi. Înaintea acestor glorii și binecuvântări vor veni încercări și suferințe. El, Învățătorul ((564)) lor, Împăratul, trebuia să fie respins de Israel și să fie răstignit, în armonie cu declarațiile profetice; apoi Israelul va fi predat vrăjmașilor, iar cetatea lor sfântă și templul lor scump vor fi distruse complet: mai mult, ucenicii Săi nu trebuiau să se aștepte să fie mai presus de Învățătorul lor, scutiți de ocările și suferințele care au căzut peste El; ci credincioșia față de El și de învățăturile Lui îi va face să fie urâți de toți oamenii din pricina Lui; dar că în final, deși după multă strâmtorare, cei credincioși până la moarte vor fi răsplătiți, când El va veni din nou să-i primească la Sine și la o parte din gloria Sa.

Domnul nostru a păstrat învățătura în legătură cu acestea până aproape de încheierea slujirii Sale. La început ucenicii au fost înclinați să se împotrivească și să insiste (cum fac unii astăzi) că această cauză a Domnului trebuia să cucerească lumea ca rezultat al propovăduirii lor; și Petru a mers până acolo încât să exprime dezacordul cu Domnul nostru zicând: „Să Te ferească Dumnezeu, Doamne! Să nu Ți se întâmple așa ceva! [moartea și risipirea poporului Tău și triumful răului peste tot]” (Mat. 16:22; Marcu 8:31, 32). Dar Domnul nostru l-a mustrat aspru pe Petru; și toți ucenicii se pare că au ajuns treptat la înțelegerea că gloriile Împărăției erau îndepărtate și că Învățătorul trebuia să plece, și după ce-i va lăsa, va trimite Mângâietorul, Spiritul sfânt, ca să-i conducă și să-i păstreze până va veni din nou în slava Împărăției Tatălui.

În această atitudine a minții și cu ultimele cuvinte ale Domnului nostru în legătură cu Templul, care le sunau încă în urechi, ucenicii au cerut de la Învățătorul informații clare asupra acestor puncte care nu erau încă deslușite în mintea lor.

Cele trei întrebări

„Și cum stătea El jos pe Muntele Măslinilor, ucenicii Lui au venit la El la o parte și I-au zis: «Spune-ne: (1) când se ((565)) vor întâmpla aceste lucruri [dărâmarea Templului etc.]? (2) Și care va fi semnul prezenței* Tale și (3) al sfârșitului veacului?»” Mat. 24:3.

*Cuvântul grecesc parousia, folosit aici, înseamnă invariabil prezență, și nu venire. Vezi Versiunea Revizuită — margine (engleză — n. e.); de asemenea Emphatic Diaglott.

Fără îndoială că ocazia și întrebările au fost prin providență divină; căci desigur profeția a fost destinată mai mult pentru instruirea poporului lui Dumnezeu care trăiește în acest timp de „seceriș”, decât a acelora care au pus întrebările. Când studiem această profeție este foarte necesar să avem în minte întrebările al căror răspuns este inspirat. Profeția este dată foarte asemănător de către trei dintre evangheliști: Matei, Marcu și Luca; dar fiindcă a lui Matei este cea mai completă și mai sistematizată, urmăm relatarea ei în general, prezentând orice modificări observate în celelalte relatări.

Atenție la Cristoșii mincinoși

„Vedeți să nu vă înșele cineva! Fiindcă vor veni mulți în numele Meu, zicând: «Eu sunt Hristosul!» Și vor înșela pe mulți.” Mat. 24:4, 5.

Gamaliel menționează pe doi dintre acești Cristoși mincinoși în vorbirea sa din Fapte 5:36, 37; și istoria ne spune despre alții câțiva care au înșelat pe mulți evrei. Cel mai vestit dintre aceștia a fost Sabbathai Levi din Smirna, care s-a prezentat în anul 1648 d. Cr. Acest Sabbathai Levi sa numit el însuși „Fiul întâi-născut al lui Dumnezeu, Mesia, Mântuitorul lui Israel”, și a promis o restabilire a împărăției și a prosperității. Sabbathai, spune istoricul, „a triumfat acolo [în Smirna] în așa măsură încât unii dintre urmașii lui profețeau și cădeau într-un extaz straniu: patru sute de bărbați și femei au profețit despre împărăția lui în creștere. Oamenii s-au purtat o vreme ca acei stăpâniți de ((566)) spirite; unii cădeau în transă, făceau spume la gură, vorbeau de prosperitatea lor viitoare, de viziunile despre Leul lui Iuda și de triumfurile lui Sabbathai”. Fără îndoială că aceasta a fost contrafacerea lui Satan a împlinirii profeției lui Ioel (2:29) — o contrafacere a Spiritului sfânt văzută și în reînsuflețirile religioase din timpurile mai recente. Au existat probabil în total cam cincizeci sau mai mulți Cristoși mincinoși, bărbați și femei, și mulți dintre ei fără îndoială demenți — stăpâniți de spirite rele. Dar despre nici unul dintre aceștia, nici despre toți împreună, nu se poate spune că au „înșelat pe mulți”. Dar împotriva acestui fel de Cristoși mincinoși care „vor înșela pe mulți” ne previne Domnul nostru aici, și apoi, mai târziu în profeția Sa, în legătură cu aceștia vom examina mai în amănunt anticriștii care au înșelat pe mulți.

Istoria a optsprezece secole prezisă pe scurt
— Matei 24:6-13; Marcu 13:7-13; Luca 21:9-19 —

„Veți auzi de războaie și vești de războaie [amenințări, intrigi]: vedeți să nu vă tulburați, căci toate aceste lucruri trebuie să se întâmple. Dar sfârșitul tot nu va fi atunci. Un popor se va scula împotriva altui popor și o împărăție împotriva altei împărății; și pe alocuri vor fi foamete, epidemii și cutremure de pământ. Dar toate acestea nu vor fi decât începutul durerilor.” Mat. 24:6-8.

Astfel Domnul nostru a rezumat pe scurt istoria laică și ia învățat pe ucenici să nu aștepte foarte repede venirea Sa a doua și Împărăția glorioasă. Și ce potrivit este: în mod sigur istoria lumii este tocmai aceasta — un șir de războaie, intrigi, foamete și epidemii — nu prea este altceva. Domnul nostru separă istoria Bisericii adevărate și o declară cu o concizie similară astfel:

„Atunci [în aceeași perioadă, în Veacul Evanghelic] vă vor da să fiți chinuiți și vă vor omorî și veți fi urâți de toate popoarele [neamurile] pentru numele Meu. Atunci [în aceeași perioadă] mulți se vor poticni, se vor vinde unii pe alții și se vor urî unii pe alții. Se vor scula mulți proroci [învățători] mincinoși și vor ((567)) înșela pe mulți. Și din cauza înmulțirii fărădelegii, dragostea celor mai mulți se va răci”. Mat. 24:9-13.

În lumina istoriei, ar fi oare posibil să se descrie în mai puține cuvinte calea Bisericii adevărate a lui Dumnezeu? În mod sigur nu. Asemănarea este perfectă. „Toți cei care voiesc să trăiască în evlavie în Hristos Isus vor fi persecutați” este declarația apostolului; și oricine nu are parte de ea, are toate motivele să se îndoiască de relația sa cu Dumnezeu ca fiu (Evr. 12:8). Și la fel este cu Biserica în ansamblu, când na fost persecutată de clasa Ismael și Esau, motivul a fost că a existat atât de mult din spiritul lumii sau atât de mult din „dragostea rece” față de Domnul și față de adevărul Său încât n-a fost vrednică de persecuție. Dar judecate lucrurile după acest standard și după profeția Domnului nostru, au existat unii credincioși până la moarte de-a lungul întregului Veac Evanghelic — o „turmă mică”.

Evanghelia ca mărturie în toată lumea
— Matei 24:14; Marcu 13:10 —

„Evanghelia aceasta a împărăției va fi predicată în toată lumea ca o mărturie pentru toate popoarele. Și atunci va veni sfârșitul.”

Și aici Domnul nostru le-a arătat clar ucenicilor că sfârșitul veacului era mult mai departe decât au presupus ei; că mesajul Împărăției Sale urma să fie o veste bună, nu numai pentru Israel, ci pentru toate popoarele. Dar aceasta nu însemna că alte popoare vor primi evanghelia pe care Israelul o respinsese. Mai degrabă să ne așteptăm exact la ceea ce găsim, că așa cum dumnezeul acestei lumi a orbit pe Israel, la fel va orbi și pe marea majoritate din celelalte popoare, și le va împiedica să vadă în Cristos puterea lui Dumnezeu și înțelepciunea lui Dumnezeu — și el le-a orbit (1 Cor. 1:24). Dacă numai o rămășiță din Israel (în mod special instruit timp de secole sub Lege) a fost găsită vrednică să fie din „preoția împărătească”, ce s-ar putea aștepta în mod rațional mai mult de la popoarele păgâne, multă vreme „fără nădejde și fără Dumnezeu”?

((568))

Este bine să observăm cu atenție cuvintele Domnului nostru — că evanghelia nu trebuia să fie propovăduită popoarelor pentru a converti popoarele, ci ca mărturie pentru popoare, și să cheme, să desăvârșească și să adune din toate popoarele pe „cei aleși”. Mai târziu „aleșii”, ca Împărăție, vor binecuvânta popoarele, deschizând urechile lor surde față de evanghelie și ochii lor orbi față de Lumina Adevărată.

Mărturia a fost dată deja: cuvântul Domnului, evanghelia Împărăției a fost publicată pentru toate popoarele pământului. Nu fiecare individ a auzit-o; dar nu aceea este declarația profeției. Trebuia să fie, și a fost, o vestire națională. Și sfârșitul a venit! „Secerișul este sfârșitul veacului” a explicat Domnul nostru (Mat. 13:39). Unii sunt înclinați să pună sub semnul întrebării dacă această prezicere a fost sau nu împlinită deja, fiindcă misionarii care au mers în țările păgâne în mod foarte general au știut puțin, sau n-au știut nimic despre veștile bune specificate în mod deosebit de Domnul nostru — „veștile bune ale Împărăției”. Dar noi răspundem: evangheliile tipărite ale lui Matei, Marcu, Luca și Ioan au mers la ei pline de veștile Împărăției, întocmai cum le avem noi.

Astfel a rezumat Domnul nostru pe scurt cele optsprezece secole de încercări și persecuții asupra Bisericii Sale și rodul muncii ei în mărturia reușită pentru toate popoarele, și S-a grăbit să răspundă la întrebarea importantă în privința modului în care cei în viață vor ști despre timpul și faptul prezenței Sale a doua. El a ignorat întrebarea în legătură cu timpul când pietrele din templu vor fi răsturnate, ca nu cumva ei să asocieze acel eveniment cu a doua venire a Sa, și fiindcă El a dorit să asocieze astfel necazul peste Israelul trupesc, prin răsturnarea statului lor național, cu necazul peste Israelul spiritual nominal la sfârșitul acestui veac, ca tip și antitip.

Cu intenție evidentă din partea lui Dumnezeu, deși necunoscută de către evangheliști, mărturia profeției ((569)) Domnului nostru la acest punct este dată pe fragmente — aici o parte, dincolo alta; aici o referire la necazul tipic asupra Israelului tipic la încheierea secerișului tipic, dincolo o referire la necazul asemănător, dar mai general și mai mare la sfârșitul acestui veac asupra Israelului antitipic — creștinătatea. Într-adevăr, profeții au spus despre Domnul nostru că vorbea în pilde și cuvinte misterioase și „nu le vorbea deloc fără pildă”. Totuși, în armonie cu intenția divină, cuvintele misterioase și pildele devin acum luminoase pentru toți ai căror ochi sunt unși cu adevărata alifie pentru ochi.

Necazul de la sfârșitul veacului Iudeu

Relatarea lui Luca despre necazul asupra Israelului trupesc care a culminat în anul 70 d. Cr. este cea mai clară, așa că o prezentăm aici:

„Când veți vedea Ierusalimul înconjurat de oști, să știți că atunci pustiirea lui este aproape. Atunci cei din Iudeea să fugă la munți, cei din mijlocul Ierusalimului să iasă afară din el și cei de prin ogoare să nu intre în el. Căci acelea vor fi zile de răzbunare, ca să se împlinească tot ce este scris. Vai de femeile care vor fi însărcinate și de cele care vor alăpta în acele zile! Pentru că va fi strâmtorare mare pe pământ și mânie împotriva poporului acestuia. Vor cădea sub ascuțișul săbiei, vor fi duși captivi printre toate popoarele și Ierusalimul va fi călcat în picioare de neamuri până se vor împlini timpurile neamurilor”. Luca 21:20-24.

Această parte a profeției Domnului nostru evident se referă la evenimente venite asupra Israelului trupesc; și istoria ne spune că s-au împlinit exact în fiecare amănunt în scenele tulburi cu care s-a sfârșit veacul și statul național iudeu. „Căci acelea vor fi zile de răzbunare, ca să se împlinească tot ce este scris.”

Dar cuvintele Domnului nostru citate de Matei și de Marcu se deosebesc de cele de mai sus și evident se aplică la ((570)) strâmtorarea asupra Israelului spiritual la sfârșitul Veacului Evanghelic. Fără îndoială Domnul nostru a rostit ambele declarații, dar evangheliștii neștiind că vor fi două secerișuri și două timpuri de strâmtorare, le-au considerat practic repetări și nu le-au consemnat pe ambele — Domnul conducând astfel lucrurile cu scopul de a acoperi sau a ascunde faptele în privința acestui seceriș până la timpul potrivit să le descopere.

Necazul de la sfârșitul Veacului Evanghelic

Relatările lui Matei și Marcu sunt aproape identice aici. Matei spune:

„De aceea, când veți vedea «urâciunea pustiirii», despre care a vorbit prorocul Daniel, «așezată în locul sfânt» (cine citește să înțeleagă!) atunci, cei care vor fi în Iudeea să fugă la munți; cine va fi pe acoperișul casei să nu se coboare să-și ia lucrurile din casă; și cine va fi la câmp să nu se întoarcă să-și ia haina. Vai de cele însărcinate și de cele care vor alăpta în zilele acelea! Rugați-vă ca fuga voastră să nu fie iarna, nici în sabat, pentru că atunci va fi un necaz așa de mare, cum n-a fost niciodată de la începutul lumii până acum și nici nu va mai fi. Și dacă zilele acelea n-ar fi fost scurtate, nimeni n-ar scăpa; dar, din cauza celor aleși, zilele acelea vor fi scurtate”. Mat. 24:15-22; Marcu 13:14-20.

Patru puncte din această relatare arată că deși ea poate să fi avut o aplicare tipică la necazul de la sfârșitul Veacului Iudeu, aplicarea ei reală și cea mai importantă aparține de necazul cu care se termină Veacul Evanghelic. (1) Referirea la „urâciunea pustiirii” menționată în profeția lui Daniel. (2) Declarația că necazul va fi cel mai sever pe care l-a avut sau îl va avea lumea vreodată. (3) Că, dacă acest măcel n-ar fi scurtat, nimeni n-ar scăpa. (4) Contextul care urmează descrie desigur evenimentele de la sfârșitul Veacului Evanghelic — evenimente care n-ar ((571)) putea fi aplicate la sfârșitul secerișului Veacului Iudeu și care nu s-au împlinit atunci. Două din aceste puncte merită o cercetare deosebită.

Profetul Daniel (9:27) a consemnat că după ce Mesia va fi „stârpit” la jumătatea săptămânii a șaptezecea a favorii legământului, El, prin stabilirea jertfelor antitipice ale ispășirii, va face să înceteze jertfele și darurile legii: și că apoi, fiindcă urâciunile vor predomina, va vărsa nimicire peste cel pustiit (națiunea respinsă), cum hotărâse Dumnezeu mai înainte.

Toate acestea și-au avut împlinirea prin nimicirea statului național al Israelului trupesc. De când Domnul nostru a spus: „Iată, vi se lasă casa pustie” — „nu Mă veți mai vedea până veți zice: «Binecuvântat este Cel care vine în Numele Domnului!»”, religia lor a devenit o urâciune, o formă goală, un semn al respingerii de către ei a acelei jertfe pentru păcate pe care o pregătise Dumnezeu; și rămânând sub blestemul pe care l-au provocat asupra lor (orbire — Mat. 27:25), calea lor spre nimicire a fost rapidă, așa cum decretase și prezisese Dumnezeu.

Dar profeția lui Daniel are multe de spus despre o Urâciune care Pustiește în Israelul spiritual nominal; care a fost stabilită în putere în mod reprezentativ prin papalitate, și care a exercitat o mare și dăunătoare influență de pustiire spirituală în casa spirituală sau în Templul lui Dumnezeu, Biserica lui Cristos. Acest sistem abominabil al erorii trebuia să continue până la curățirea clasei sfântului locaș; și în afară de aceasta trebuia să prospere mult și să-i facă pe mulți din Israelul spiritual nominal să respingă jertfa de răscumpărare, dată o dată pentru toți; și rezultatul influenței sale întinse va fi pustiirea creștinătății respinse. Vezi Daniel 11:31; 12:11; Studii în Scripturi, Vol. III, cap. 4.

Marea urâciune a pustiirii, a cărei temelie este doctrina Liturghiei (care pune realizările umane în locul marelui ((572)) sacrificiu de la Calvar, pentru curățirea păcatului) este acum suplimentată de teoriile ispășirii prin sine, și aceste urâciuni care se întind pretutindeni sunt sprijinite de astfel de influențe și sofisme care vor înșela pe mulți — „dacă ar fi cu putință, chiar și pe cei aleși”, și vor fi precursoarele nimicirii creștinătății.

Privind în urmă vedem în aceasta o altă paralelă între sfârșitul secerișului iudaic și sfârșitul secerișului evanghelic. Respingerea de către Israelul trupesc a adevăratului sacrificiu pentru păcate și păstrarea sacrificiilor tipice care nu mai erau plăcute lui Dumnezeu, ci o urâciune, a fost un eveniment important în legătură cu căderea lor națională și eclesiastică. La fel aici, respingerea doctrinei răscumpărării și acceptarea în locul ei, fie a liturghiilor, fie a faptelor bune sau a penitențelor, este o urâciune în ochii lui Dumnezeu și este un eveniment important în legătură cu căderea creștinătății, civile și eclesiastice.

După cum s-a arătat deja, urâciunea pustiirii care a pângărit locul sfânt sau adevăratul Templu al lui Dumnezeu, Biserica, a fost cea papală, a cărei piatră unghiulară este doctrina blasfematoare a Liturghiei. Urâciunea, pângărirea și pustiirea sunt vechi; dar atât de dens a fost întunericul erorii în secolele trecute, încât puțini, sau nimeni n-a putut să vadă. Că Liturghia n-a fost văzută că este urâciunea, nici chiar de către reformatori, este evident: căci deși Biserica Angliei în Articolele ei neagă puterea preoților de a-L crea pe Cristos din pâine și vin, de a-L sacrifica din nou, totuși noi navem nici un indiciu că enormitatea acestei practici păcătoase este văzută. Și Luther, în timp ce a denunțat din plin multele păcate și falsități ale papalității, n-a văzut că marea urâciune a pustiirii este Liturghia. Dimpotrivă, Luther, la întoarcerea în biserica sa, după ce a stat la palatul Wartburg, aflând că Liturghia, precum și icoanele ((573)) și lumânările fuseseră scoase din uz fiindcă erau fără autoritate scripturală, a restabilit Liturghia.

Având în vedere această situație, există o mare semnificație în cuvintele Domnului nostru — „Când veți vedea «urâciunea pustiirii», despre care a vorbit profetul Daniel, «așezată în locul sfânt» (cine citește să înțeleagă!) atunci, cei ce vor fi în Iudeea să fugă la munți”. Aici trebuie să ne amintim paralela între cele două secerișuri, între cele două timpuri de strâmtorare și între cele două fugi; și trebuie să ne gândim că Iudeea reprezintă creștinătatea de astăzi.

Cuvântul grecesc tradus „munți” poate fi redat la fel de potrivit sau mai potrivit și la singular — munte: și așa este redat în majoritatea cazurilor în Versiunea Comună. Întradevăr, a fugi din Iudeea (literală), fie la un munte sau la mai mulți munți, pare un lucru ciudat, fiindcă Iudeea este de fapt „o regiune deluroasă”, iar despre Ierusalim se spune că este așezat pe vârful munților. Dar dacă aplicăm cuvintele Domnului nostru la prezent și la poporul Său din creștinătate, care acum în lumina adevărului prezent vede Urâciunea așezată unde n-ar trebui să fie — în locul sfânt — în locul adevăratului sacrificiu, chestiunea este foarte simplă. Ei ar trebui să fugă imediat de influența urâciunii și de sistemul care se numește el însuși pe nedrept Împărăția (muntele) lui Cristos, la adevăratul munte sau Împărăție, pentru care Cristos S-a întors acum s-o stabilească în glorie și putere.

Dar părăsirea creștinătății, respingând templele ei, formele ei de evlavie, farmecele ei sociale, măgulirile și onorurile ei, și înfruntarea curajoasă a denunțărilor, anatemelor și diferitelor ei puteri de boicot, și fuga la Domnul și la adevărata Împărăție, respinsă, ignorată și negată de către cei înțelepți și buni în felul lumii, este desigur o mare fugă, o mare călătorie; și puțini în afară de „sfinți” se vor gândi măcar să o înceapă. Pericolele căii sunt descrise de ((574)) Domnul nostru într-un mod care pare exagerat și contrar felului Său obișnuit dacă se aplică numai la suferințele fizice ale credincioșilor care au fugit din Iudeea la sfârșitul secerișului iudaic: dar cuvintele Sale sunt în mod vădit potrivite pentru fuga spirituală și pentru încercările din acest timp de seceriș. Într-un cuvânt, această poruncă să fugă și descrierea încercărilor fugii, pot fi înțelese în mod potrivit numai în legătură cu porunca din Apocalipsa 18:4: „Ieșiți din mijlocul ei, poporul Meu, ca să nu fiți părtași la păcatele ei și să nu primiți din pedepsele ei!”

„Ieșiți din mijlocul ei, poporul Meu”

„Cine va fi pe acoperișul casei să nu se coboare să-și ia lucrurile din casă; și cine va fi la câmp să nu se întoarcă săși ia haina.” Mat. 24:17, 18.

Aceste afirmații arată că este potrivit ca fiecare să fugă „din Babilon” imediat ce vede urâciunea pustiirii. Cuvântul Domnului este că orice temporizare sau discuție sau argumentare umană vor fi periculoase; nu trebuie pierdut deloc timp în privința ascultării imediat ce El ne face să vedem urâciunea Babilonului și relația acestuia cu toți cei care s-au numit cu numele Lui. Vai! câți, nedând atenție cuvântului Învățătorului, au îngăduit să fie legați de mâini și de picioare, așa încât acum fuga este aproape imposibilă. Dar Învățătorul spune: „Oile Mele ascultă glasul Meu ... și ele vin după Mine”.

Există încă o lecție în aceste versete: ele arată că unii din poporul Domnului sunt într-un loc sau stare, iar alții în altele. Unii sunt în „câmp”, adică în lumea din afara oricăror organizații umane: aceștia să nu creadă că este potrivit să se alăture mai întâi bisericilor nominale, ci folosindu-și libertatea, să fugă de la poziția lor din lume, să devină una cu Domnul ca membri ai Împărăției Sale — muntele Său.

((575))

Unii din poporul Domnului se află în casele sau sistemele bisericii Babilonului — dar cum s-a dat aici de înțeles, ei sunt sfinți care se află pe acoperișul casei, care au o viață, o experiență și o credință mai înalte decât membrii bisericii doar nominale. Aceștia în fuga lor să nu coboare în casă (sistemele bisericii nominale) să caute să ducă cu ei „lucrurile”; ceea ce au de valoare în ochii oamenilor, cum ar fi titlurile, demnitățile, respectul, laudele în privința situației lor bune și regulate etc., ci să părăsească totul pentru Cristos și să fugă la adevărata Împărăție.

Greutățile fugii

„Vai de cele însărcinate și de cele care vor alăpta în zilele acelea!” Mat. 24:19.

Există „copii” spirituali și copii trupești, precum și copii nelegitimi și fii. Apostolul Pavel descrie interesul său pentru lucrarea Evangheliei ca acela al unei mame în durerile nașterii. El spune: „Copilașii mei, pentru care iarăși simt durerile nașterii, până când Hristos va lua chip în voi!” (Gal. 4:19). La fel toți slujitorii credincioși ai lui Cristos, toți care muncesc sârguincios pentru suflete sunt ca acei descriși în acest text, ca „însărcinate”. Sarcina spirituală după exemplul apostolic este cea mai onorabilă slujire și angajează atenția unora dintre cei mai devotați copii ai lui Dumnezeu. Dar, vai! după cum dorința lui Avraam și a Sarei de a ajuta la împlinirea făgăduinței lui Dumnezeu a dus la o metodă neautorizată și a produs o clasă Ismael, care, născut după trup, a persecutat pe sămânța născută legitim, tot așa este cu mulți dintre aceștia care acum sunt „însărcinați”; ei ajută la producerea „copiilor lui Dumnezeu” nelegitimi. Toți trebuie să-și amintească însă că numai mijloace legitime trebuie să fie folosite: toți copiii lui Dumnezeu sunt concepuți prin cuvântul și spiritul adevărului, și nu prin teorii umane și prin spiritul lumii.

((576))

Opiniile false despre planul divin (presupunerea că toți în afară de Biserica aleasă vor fi veșnic chinuiți) așa au stimulat în unii dorințele de a naște „copii”, încât au recurs la diferite planuri umane pentru a-i concepe — trecând cu vederea faptul că toți cei care nu sunt „concepuți de Dumnezeu”, toți cei care nu sunt concepuți „de cuvântul adevărului” — (nu numai de litera Cuvântului, ci „concepuți de spiritul” adevărului) sunt falși, și nu sunt socotiți ca fiind ai lui Dumnezeu și nu sunt tratați ca fii (Evr. 12:8). Ca o consecință, Biserica nominală de astăzi „oferă un spectacol frumos în trup” — numeric, financiar, intelectual — și are mult din „forma de evlavie” fără adevăratul ei spirit și putere care să controleze inima. Este plină de „copii”, unii întradevăr copii în Cristos, dar mulți, mulți copii nelegitimi, nu fii ai lui Dumnezeu; concepuți de eroare în locul adevărului — „neghină”. Și efortul constant este să nască încă mai mulți urmași falși — sperând astfel să-i salveze de la chinul veșnic, sentința nedreaptă a unui presupus Dumnezeu nemilos.

Vai! ce greu este pentru acești copii dragi ai lui Dumnezeu care, potrivit cuvintelor Mântuitorului nostru, sunt astfel în mod figurat „însărcinați”, să fugă din sistemul bisericii nominale cu feluritele lui mecanisme de concepere falsă și rapidă, cu care au învățat să se mândrească și să se laude. Da, va fi greu pentru aceștia să lase totul și să fugă la Domnul și la muntele Său (Împărăție). Va fi greu pentru ei să creadă că Domnul este într-adevăr bun și drept și îndurător, și că El are un plan îndurător care face deplină pregătire pentru fiecare membru al rasei lui Adam — toți răscumpărați prin marea „răscumpărare pentru toți”.

Clasa care „alăptează” în aceste zile de asemenea conține mulți copii ai lui Dumnezeu nobili, buni, bine intenționați. Ea cuprinde mulți slujitori bisericești și învățători în școala duminicală, a căror lucrare religioasă constă în administrarea „laptelui”; însă nu întotdeauna a „laptelui ((577)) curat al Cuvântului”, căci în general ei îl diluează și-l combină cu tradiția, cu filosofia și cu narcoticele înțelepciunii lumești, carei țin pe „copiii” lor supuși, somnoroși, „buni”, și le împiedică creșterea în cunoștință și har, pe care au ajuns s-o considere periculoasă.

Unii dintre acești învățători se străduiesc într-adevăr să dea „laptele curat al cuvântului” pentru ca „copiii” lor să poată crește prin el și să învețe să mănânce și să asimileze hrana tare și să ajungă la starea de bărbat în Cristos, dar ei declară că experiențele repetate le dovedesc faptul că nici măcar „laptele curat al cuvântului” nu este prielnic pentru majoritatea „copiilor” lor; și de aceea ei consideră ca o datorie să amestece laptele ca nu cumva „copiii” lor să se îmbolnăvească și să moară. O! ei nu recunosc faptul că majoritatea „copiilor” lor, nefiind concepuți de spiritul adevărului, nu vor fi niciodată capabili să asimileze „laptele” spiritual; fiindcă „omul natural nu primește lucrurile Duhului lui Dumnezeu ... nici nu le poate cunoaște, pentru că ele se înțeleg duhovnicește” (1 Cor. 2:14, 12). Ei nu văd nici că această neputință de a deosebi înfometează, oprește dezvoltarea și otrăvește pe adevărații „copii” spirituali aflați în grija lor — care „de mult trebuiau să fie învățători”. Evr. 5:12.

Atâția din această clasă care sunt adevărați copii ai lui Dumnezeu vor auzi chemarea „ieșiți din mijlocul ei, poporul Meu”, și de asemenea vor avea mare greutate în această zi. Ajungând să vadă adevărul prezent, ei se vor teme nu numai să-l dea celor aflați în grija lor, ci se vor teme și să se conformeze lui, ca nu cumva să-i separe de responsabilitățile lor. Ei se vor teme să fugă în această zi, dându-și seama că numai puțini dintre „copiii” lor vor fi în stare sau dispuși să fugă și ei; și într-adevăr numai cei spirituali vor putea îndura suferința. Unii vor trece în siguranță prin criză ca „biruitori”, în timp ce alții, temători, vor fi lăsați să treacă prin marea strâmtorare.

((578))

Fugiți înainte de iarnă

„Rugați-vă ca fuga voastră să nu fie iarna, nici în sabat, pentru că atunci va fi un necaz așa de mare, cum n-a fost niciodată de la începutul lumii până acum și nici nu va mai fi. Și dacă zilele acelea n-ar fi fost scurtate, nimeni n-ar scăpa; dar din cauza celor [prin cei] aleși, zilele acelea vor fi scurtate.” Mat. 24:20-22.

Adunarea Bisericii are loc în timpul numit „seceriș”, la sfârșitul verii de favoare. Domnul nostru a explicat (Mat. 13:30, 37-43) că în acest seceriș El va aduna grâul Său și va arde neghina într-un timp de mare strâmtorare care va urma. Există încă obiceiul în localitățile de la țară să se lase arderea resturilor până iarna. Înțelegem că Domnul nostru vrea să spună deci, că trebuie să căutăm ajutor și putere să scăpăm din Babilon înainte de a veni peste el iarna strâmtorării lui.

Să ne amintim că sunt două clase de grâu mântuite în acest seceriș — oricât de contrar naturii ar fi. (1) Cei „biruitori”, cei credincioși și care se supun prompt, care ies înainte de „iarnă” și sunt „socotiți vrednici să scape de toate acestea care se vor întâmpla” (Luca 21:36). (2) Acei copii ai lui Dumnezeu loiali dar care nu se supun prompt, care sunt îngreunați, care au zel dar nu potrivit cunoștinței și sunt mai mult sau mai puțin contaminați de spiritul lumii. Aceștia vor fi ajutați să iasă din Babilon când acesta va cădea; și vor fugi iarna, spunând în cuvintele profetului: „Secerișul a trecut, vara s-a dus [a sosit iarna] și noi tot nu suntem mântuiți!” (Ier. 8:20). Domnul foarte îndurător arată că toți cei loiali cu adevărat dintre aceștia vor „veni din necazul cel mare” în cele din urmă, și vor fi în fața tronului (nu pe tron cu „turma mică”, cei care moștenesc Împărăția ca moștenitori împreună cu Cristos), după ce și-au spălat hainele în sângele Mielului (Apoc. 7:14, 15). Să ne rugăm și să lucrăm în consecință, pentru a ne sfârși fuga înainte de venirea „iernii” strâmtorării.

((579))

Trebuie să ne rugăm și să ne străduim ca fuga noastră să nu fie nici chiar în ziua de Sabat. Care este ziua de Sabat? Nu este a Șaptea zi a săptămânii, nici Prima zi a săptămânii; căci „lunile noi sau Sabatele” desigur nu s-ar dovedi o piedică pentru creștini într-o fugă fizică (Col. 2:16). Sabatul la care se face referire este marele sabat antitipic — Mileniul, sabatul din a șaptea mie de ani. Dacă am pornit în fuga noastră înainte de începerea acestuia din punct de vedere cronologic, cu atât este mai favorabil pentru noi: și cu cât înaintăm mai mult în sabat, cu atât mai greu va fi să abandonăm Babilonul, chiar la timpul când acesta va avea nevoie cel mai mult de ajutor și ne va solicita să-l susținem. Dar Dumnezeu a declarat că Babilonul trebuie să cadă și nici o putere nu-l poate susține: și nimeni care-și dă seama ce imperfectă este lucrarea lui și ce bună și îndurătoare va fi lucrarea Domnului după ce Babilonul va fi îndepărtat iar Biserica adevărată glorificată, n-ar putea dori să împiedice lucrarea Domnului nici un moment.

Marea strâmtorare din acest timp de „iarnă” va fi fără precedent; și asigurarea Domnului nostru este că nimic comparabil cu ea n-a mai venit și nu va mai veni peste lume vreodată. Aceasta identifică în mod clar cuvintele Lui cu strâmtorarea de la sfârșitul acestui Veac Evanghelic despre care profetul spune: „În timpul acela se va scula [va prelua controlul] marele prinț Mihail [Cristos] ... căci acesta va fi un timp de strâmtorare, cum n-a mai fost de când sunt popoarele” (Dan. 12:1). Le identifică de asemenea cu perioada menționată în Apocalipsa (11:17, 18) când „neamurile se umpluseră de mânie, dar a venit mânia Ta și timpul ca cei morți să fie judecați”. Atât de mare va fi această strâmtorare, încât dacă n-ar interveni o putere ca să-l oprească, toată rasa ar fi exterminată în cele din urmă. Dar Dumnezeu a pregătit puterea care va interveni — Împărăția Sa, Cristos și Biserica Sa — „cei aleși”. Cei aleși vor interveni la timpul potrivit și vor face ordine în confuzia de pe pământ.

((580))

Mesia mincinoși și învățători mincinoși

„Atunci dacă vă va spune cineva: «Iată, Mesia este aici sau acolo», să nu-l credeți. Căci se vor scula Mesia mincinoși și proroci mincinoși; vor face semne mari și minuni până acolo încât să înșele, dacă ar fi cu putință, chiar și pe cei aleși. Iată, v-am spus mai dinainte.” Mat. 24:23-25.

Înșelătorii descriși aici nu sunt desigur fanaticii care din când în când au pretins că sunt Cristos și care au înșelat doar puțini dintre cei care aveau o măsură de bun simț și de judecată. Noi l-am indicat deja pe Anticrist, marele înșelător, papalitatea*, care timp de secole a șezut în templul spiritual, prezentându-se ca singurul reprezentant al lui Cristos — locțiitorul Lui — despre care Domnul nostru a prezis în mod corect, că toată lumea se va minuna de el, cu excepția celor ale căror nume sunt scrise în cartea vieții Mielului (Apoc. 13:8). În mod asemănător, Biserica Angliei nu numai că este o biserică sau un „corp”, ci ea are și un cap pământesc în persoana suveranului civil, regina. Biserica Greco-Catolică în mod foarte asemănător, deși nu atât de deosebit, își are capul în persoana țarului Rusiei — care exercită totuși mai multă putere. Dacă papalitatea este Anticrist, un pseudoCristos sau Cristos mincinos, nu sunt celelalte corpuri mincinoase cu capete mincinoase de asemenea Cristoși mincinoși sau Anticriști — oricât de mulți sau de puțini dintre sfinții adevărați ai lui Dumnezeu ar putea fi în ele?

*Vol. II, cap. 9

Diferitele denominații protestante, chiar dacă ele nu recunosc nici un cap decât pe Cristos, totuși ele fac din sinoadele, conferințele și conciliile lor capi, de la care își iau legile, uzanțele și confesiunile de credință, în locul singurului Cap al adevăratei Biserici.

Pentru o lungă perioadă și într-o măsură mai mare sau mai mică, aceste sisteme ale oamenilor au falsificat pe ((581)) adevăratul Mesia (cap și corp), așa încât în parte au înșelat pe mulți. Dar acum, în ultimul secol, aceste înșelări își pierd puterea. Puțini prezbiterieni, dacă mai sunt, cred acum că biserica lor este acea unică Biserică adevărată; nici metodiștii, baptiștii, luteranii și alții nu gândesc așa despre sistemele lor; chiar și anglicanii, greco și romano-catolicii se eliberează de iluzia că Biserica lor este singura adevărată, că în afara ei nu există aleși. Dar în profeția pe care o analizăm, Domnul nostru ne previne asupra pericolului Cristoșilor mincinoși „atunci” — adică acum. În armonie cu aceasta găsim în Apocalipsa (13:14-18) o profeție despre o combinație specială de influențe prin care denominațiile protestante vor fi unificate și, deși separate, vor fi totuși aduse la o cooperare cu papalitatea, într-o manieră care le va da ambilor puteri sporite și-i va înșela pe mulți ca să creadă că noua combinație va fi mijlocul lui Dumnezeu pentru îndeplinirea lucrării prezise despre Mesia — și că aceasta este astfel reprezentanta Lui.

„Soarele dreptății va răsări”

„Deci, dacă vă vor zice: «Iată-L în pustie», să nu vă duceți acolo! «Iată-L în cămăruțe interioare», să nu credeți! Căci, așa cum iese fulgerul [Soarele] de la răsărit și se arată până la apus, așa va fi și la prezența [grecește parousia] Fiului Omului.” Mat. 24:26, 27.

Că amăgiri mari, „lucrări de rătăcire” din partea lui Satan sunt acum chiar în fața noastră este mărturisit nu numai aici prin cuvintele Domnului nostru, ci și de către apostolul Pavel (2 Tes. 2:10-12). Dacă ar fi fost prezis exact ce formă vor lua înșelările, aceasta ar fi împiedicat întrucâtva puterea lor înșelătoare. Dumnezeu permite aceste înșelări tocmai cu scopul de a separa pe „biruitori” de toți ceilalți, și doar ne garantează că „aleșii” vor fi păziți de cădere. Și totuși, este foarte posibil ca unele din aceste încercări, cerneri și înșelări să vină cel mai sever asupra celor care posedă cea mai mare ((582)) măsură de lumină a adevărului prezent. Cât este de important să „rămânem în dragostea lui Dumnezeu”, să nu avem numai o cunoștință a adevărului care singură ne-ar îngâmfa, ci să avem și spiritul lui Cristos pe care cunoștința trebuie să-l producă — iubire față de Dumnezeu și unul față de altul și compătimire pentru toți oamenii; căci „dragostea zidește” caracterul în asemănarea Domnului nostru.

Pretenția „Iată-L în cămăruțe interioare” este deja ridicată de către spiritiști* — că ei pot avea convorbiri față în față cu Domnul în unele dintre ședințele lor; și că toți cei care sunt în acord cu vederile lor pot avea același privilegiu etc. Dar dacă se va găsi că această prevenire, că ar înșela chiar și pe cei aleși dacă ar fi cu putință, înseamnă că chiar „cei aleși” vor fi supuși celor mai severe încercări în această zi rea? Atunci „cine poate să stea în picioare?” (Apoc. 6:17). Răspunsul prin profet este: „Cel care are mâinile nevinovate [o viață onestă] și inima curată [o conștiință fără vină înaintea lui Dumnezeu și înaintea oamenilor] ... va putea să se suie la muntele [Împărăția] Domnului ... și va sta în locul Lui cel sfânt”. Ps. 24:3, 4.

*Ce spun Scripturile despre spiritism? Dovezi că este demonism

Dar cum va ști poporul Domnului în mod sigur că aceste manifestări nu sunt adevărate? El ne-a învățat că ziua Lui va veni ca un hoț noaptea, că El va fi prezent nevăzut de lume supraveghind lucrarea secerișului — adunând pe aleșii Săi etc. Cum știm că El nu Se va arăta poporului Său veghetor, așa cum pretind așa-zișii spiritiști creștini, în „camere interioare” — în ședințele lor?

Știm că El nu ni Se va arăta așa, pentru că — (1) informația Sa este că vom fi „schimbați”, „făcuți ca El” și astfel „Îl vom vedea așa cum este”; și (2) El ne-a prevenit împotriva acestor înșelări care ne vor propune să ni-L arate în starea noastră ((583)) neschimbată sau de carne, spunând: „Dacă vă vor zice: «IatăL în pustie» ... «Iată-L în cămăruțe interioare», să nu credeți!” pentru că nu Se va arăta în nici un astfel de mod. Dimpotrivă, „așa cum iese strălucitorul [Soareleș de la răsărit își nu poate fi limitat la un loc ascuns sau într-o odaie] și lucește [pretutindeni] până la apus [apusul îndepărtat], așa va fi și la prezența Fiului Omului”.

Descoperirea Domnului nostru la a doua prezență a Sa nu va fi într-o cameră, nici unei comunități într-o pustie sau loc deșert; nici chiar unei națiuni, ca la prima venire, ci va fi o manifestare generală, în toată lumea — „Va răsări Soarele dreptății și vindecarea va fi sub aripile Lui”. Raza pătrunzătoare a adevărului de la marele Soare al Dreptății este cea care cauzează deja atâta confuzie printre oameni, luminând în locurile întunecate și descoperind eroarea și corupția de orice fel. Lumina este cea care descoperă. Și marea Lumină a lumii, Cristos (și în cele din urmă și Biserica Sa asociată), va binecuvânta omenirea aducând la lumină toate lucrurile ascunse ale întunericului; deoarece nu este nimic ascuns care nu va fi descoperit. „Ziua va face cunoscut”; și n-ar putea fi ziuă fără Soarele care să strălucească de la răsărit până la apus. Aceasta este „adevărata lumină ... care, venind în lume, luminează [la timpul potrivit] pe orice om”.

(Vom examina Matei 24:28, ca o concluzie a versetului 41 pentru a stabili corespondența între relatările lui Marcu și Luca.)

Întunecarea Soarelui și a Lunii

„Îndată după acele zile de necaz, soarele se va întuneca, luna nu-și va mai da lumina ei, stelele vor cădea din cer și puterile cerurilor vor fi clătinate” Mat. 24:29; Marcu 13:24, 25.

Necazul din „acele zile” trebuie să fie clar deosebit de necazul de la sfârșitul acelor zile, în care se vor sfârși acest ((584)) veac și acest seceriș: dar în relatările lui Matei și Marcu acest lucru nu este atât de clar vizibil ca în relatarea lui Luca — care pare să rezume pe scurt evenimentele Veacului Evanghelic, și omițând „necazul din acele zile” se referă numai la celălalt necaz cu care se va încheia veacul. El spune:

„Vor cădea [evreii] sub ascuțișul sabiei, vor fi duși captivi printre toate popoarele și Ierusalimul va fi călcat în picioare de neamuri până se vor împlini timpurile neamurilor. Vor fi semne în soare, în lună și în stele. Și pe pământ va fi strâmtorare printre popoare, care nu vor ști ce să facă la auzul urletului mării și al valurilor. Oamenii își vor da sufletul de groază, în așteptarea celor ce vor veni pe pămînt”. Luca 21:24-26.

Este o realitate că tot Veacul Evanghelic a fost o perioadă de strâmtorare despre care se vorbește în Matei 24:9-12, și acum în versetul 29. (1) Biserica primară a fost persecutată de Roma civilă, în timp ce mai târziu, când Roma papală a preluat stăpânirea, toți cei care au refuzat să aprobe urâciunile ei au fost persecutați în mod direct de ea (Izabela), sau în mod indirect prin puterile civile (Ahab) cu care a fost căsătorită. Și aceștia au fost predați puterii ei și ea a zdrobit pe sfinții Celui Preaînalt un timp, timpuri și jumătate de timp — 1260 de ani — până în 1799 d. Cr. Și această persecuție lungă, în care „mulți au fost curățiți, albiți și lămuriți”, și în care Mama Desfrânatelor „a fost îmbătată de sângele sfinților și de sângele martorilor lui Isus” (Apoc. 17:6), s-a sfârșit, după cum am arătat deja, practic în 1776 și în realitate în 1799 când papa cu autoritatea lui a fost umilit în fața lumii.*

*Vol. II, cap. 9 și Vol. III, cap. 4.

Înțelegând clar deci, că Domnul nostru Se referă la semnele care urmează necazului „din acele zile”, întrebăm în privința semnelor foarte clar descrise — întunecarea soarelui și a lunii ((585)) și căderea stelelor. Aceste semne trebuie să fie privite ca literale sau ca simbolice? Și au fost ele deja împlinite?

Răspundem că ele au avut o împlinire literală, iar acum au o împlinire simbolică mult mai importantă.

La 19 mai 1780 (încă „în acele zile”, în timpul celor 1260 de ani ai puterii papale, dar după ce acea putere începuse să scadă și greul strâmtorării trecuse) a avut loc o întunecare fenomenală a Soarelui, pe care oamenii de știință de atunci și de atunci încoace n-au putut-o explica. Că acesta n-a fost un eveniment obișnuit este suficient stabilit de mărturia competentă care urmează —

Renumitul astronom Herschel spune:

„Ziua întunecoasă din America de Nord a fost unul din acele minunate fenomene ale naturii despre care se va citi întotdeauna cu interes, dar pe care filosofia nu-l poate explica”.

Dicționarul Webster, ediția din 1869, sub titlul Vocabularul Numelor Renumite, spune:

„Ziua întunecoasă, 19 mai 1780 — numită așa datorită remarcabilei întunecimi din acea zi, care s-a lăsat peste tot statul New England. În unele locuri oamenii nau putut vedea să citească sub cerul liber timp de câteva ore texte tipărite obișnuit. Păsările și-au cântat cântecele lor de seară, au dispărut și au devenit tăcute; păsările de casă au mers la culcare; vitele au căutat grajdurile și în case s-au aprins luminile. Întunecarea a început pe la ora zece dimineața și a ținut până la miezul nopții următoare, dar cu deosebiri în gradul duratei în diferite locuri”.

Legislativul din Connecticut era în sesiune în ziua aceea și s-a suspendat. Jurnalul Camerei observă chestiunea după cum urmează:

„O umbră solemnă de întuneric neobișnuit înainte de ora zece — un nor încă mai întunecos rostogolindu-se sub perdeaua neagră de la nord și de la vest înainte de ora unsprezece — a oprit lumina așa încât nimeni din Cameră n-a putut vedea să citească sau să scrie, nici chiar la ferestre, ((586)) sau n-a putut distinge vreo persoană de la mică distanță, sau observa vreo deosebire în îmbrăcămintea din cercul celor prezenți; de aceea, la ora unsprezece Camera a fost suspendată până la două dupămasă”. Vineri, 19 mai 1780.

Un predicator din timpul acela, și martor ocular, Rev. Elam Potter, predicând în data de 28 din acea lună, la nouă zile după aceea, se spune că a folosit următoarele cuvinte:

„Dar eu menționez în special uimitorul întuneric de pe 19, luna în curs. Atunci, ca în textul nostru, Soarele s-a întunecat; un astfel de întuneric cum probabil nu s-a cunoscut de la răstignirea Domnului nostru. Oamenii și-au lăsat lucrul în casă și în câmp; călătorii s-au oprit; școlile sau închis la ora unsprezece; oamenii au aprins lumânări ziua la amiază și focul strălucea ca noaptea. Unii oameni, mi s-a spus, s-au întristat și s-au gândit dacă nu venise Ziua Judecății. Mare parte din noaptea următoare a fost de asemenea neobișnuit de întunecată. Luna, chiar dacă era plină, n-a dat nici o lumină, ca în textul nostru”.

Broșura nr. 379, publicată de Societatea americană de Tratate, Viața lui Edward Lee, spune:

„În luna mai 1780 a fost o zi înspăimântător de întunecată, când toate fețele păreau negre și oamenii erau plini de frică. Satul în care trăia Edward Lee era cuprins de tulburare; oamenii își dădeau sufletul de groază că Ziua Judecății era aproape; și toți vecinii s-au adunat în jurul acestui om sfânt, căci lampa lui era curățată și strălucea mai tare ca oricând în mijlocul întunericului supranatural. Fericit și vesel în Dumnezeu, el lea indicat singurul refugiu de mânia viitoare, și a petrecut ceasurile întunecate în rugăciune serioasă pentru mulțimea tulburată”.

Cităm după cum urmează din cele spuse de judecătorul R. M. Devins, în Primul nostru secol:

„Aproape, dacă nu cu totul unic, ca cel mai misterios și până acum cel mai inexplicabil fenomen de acest fel, din șirul variat al evenimentelor naturii din ultimul secol, stă ziua de 19 mai 1780; o întunecare cu totul inexplicabilă a ((587)) întregului cer și atmosfere vizibile a statului New England, care a produs alarmă intensă și tulburare pentru multe minți umane, precum și spaimă pentru creația inferioară — păsările de curte fugind nedumerite în adăpostul lor, iar vitele în grajdurile lor. Întradevăr, mii de oameni buni din ziua aceea au ajuns să fie deplin convinși că sfârșitul tuturor lucrurilor terestre venise, mulți au renunțat, pentru acel timp, la scopurile lor laice și s-au dedicat devoțiunilor religioase. A fost o zi întunecată uimitoare”.

Judecătorul Samuel Tenney, LL. D., a scris în 1785 despre această „zi întunecoasă” pentru Societatea istorică, spunând:

„Câțiva domni cu capacitate literară s-au străduit să rezolve fenomenul, dar eu cred că veți fi de acord cu mine, că n-a apărut nici o soluție satisfăcătoare”.

Noah Webster, LL. D., a scris în 1843, în Herald de New Haven, în privința acestei zile întunecoase și a spus: „Am stat și am privit fenomenul. Nu i s-a atribuit încă nici o cauză satisfăcătoare”.

Rev. Edward Bass, D. D., prim-episcop de Vermont, în jurnalul său pentru 19 mai 1780 scrie: „Această zi este cea mai remarcabilă din câte își amintește omul, pentru întunecimea ei”.

Întunecarea lunii pline în noaptea următoare pare să fie ceva mai puțin remarcabilă decât această întunecare a Soarelui; un martor, judecătorul Tenney, din Exeter, N. H., este citat după cum urmează:

„Întunericul din seara următoare a fost probabil așa de mare cum nu s-a mai văzut de când Atotputernicul a dat naștere luminii. N-am putut să nu mă gândesc atunci că dacă fiecare corp luminos din univers ar fi fost învăluit în întuneric impenetrabil, sau scos din existență, întunericul nu putea fi mai complet. O foaie de hârtie albă ținută la distanță de câțiva centimetri de ochi era la fel de invizibilă ca o catifea neagră”.

Această zi care nu poate fi explicată altfel decât ca un semn de la Domnul, se socotește că s-a întins peste 320.000 de mile pătrate — o zonă cam de douăzeci și cinci de ori mărimea ((588)) Palestinei, la care au fost limitate semnele primei veniri. Întradevăr, faptul că aceste semne au fost în principal limitate la New England și la Statele Centrale nu trebuie să ne surprindă, când ne amintim că prima mișcare printre „Fecioare”* (Mat. 25:1-5) a fost în principal în același loc. Și faptul că Dumnezeu a folosit „țara libertății” pentru trimiterea mesajului acestor semne către lume, nu este mai uimitor decât faptul că El a binevoit să trimită din aceeași parte multe din binecuvântările, invențiile și lecțiile moderne, recunoscute de întreaga lume și în mod potrivit simbolizate prin darul marelui artist francez, Bartholdi, făcut portului New York — statuia „Libertatea luminând lumea”.

*Vol. III, pag. 87-90

Stelele căzătoare

A trecut o jumătate de secol până când a apărut semnul următor, căderea stelelor din cer, ca atunci când un smochin își scutură fructele necoapte când este clătinat de un vânt puternic. Cuvintele Domnului nostru Isus și-au găsit împlinirea (deși nu completa și singura împlinire, după cum vom vedea mai târziu) în minunata ploaie meteorică din zorii zilei de 13 noiembrie 1833. Celor care sunt înclinați să găsească vină susținând că „n-au căzut stele fixe”, le amintim că Domnul nostru n-a spus nimic despre căderea stelelor fixe, și că stelele fixe nu pot cădea; căderea lor ar dovedi că n-au fost fixe. Scripturile nu fac deosebire între stele și meteori cum se face în mod obișnuit în zilele noastre.

Stelele căzătoare, și chiar ploile meteorice, sunt obișnuite în fiecare an, și în unii ani mai mult decât în alții. S-a calculat că pe pământul nostru cad anual 400.000 de meteori mici. Dar aceștia nu sunt nimic în comparație cu marea ploaie din 13 noiembrie 1833, când au căzut milioane peste milioane.

Prof. Kirkwood, în lucrarea sa intitulată Meteorologia, spune: „Până la sfârșitul ultimului secol, acestea [ploile meteorice] n-au atras niciodată atenția oamenilor de știință”.

((589))

Prof. Olmstead, LL. D., de la Colegiul Yale, a scris:

„Cei care au fost atât de norocoși încât să vadă minunata ploaie de stele din dimineața de 13 noiembrie 1833, probabil au văzut cel mai mare spectacol de foc de artificii ceresc, văzut vreodată de la crearea lumii, sau cel puțin în analele consemnate în paginile istoriei. ... Acesta nu mai trebuie privit ca un fenomen pământesc, ci ca unul ceresc, iar stelele căzătoare nu mai trebuie privite acum ca fenomene întâmplătoare din zonele superioare ale atmosferei, ci ca vizitatori din alte lumi, sau din spațiile planetare”. New Haven Press.

D-nul Henry Dana Ward, pe timpul acela negustor în New York, mai târziu autor și predicator episcopal, a scris:

„Nici un filosof sau nici un învățat n-a spus sau n-a consemnat un eveniment, presupun eu, ca acela de ieri dimineață. Cu o mie opt sute de ani în urmă un profet l-a prezis exact, dacă vom avea dificultăți să înțelegem că stele căzătoare înseamnă stele căzătoare. ... Cu adevărat stelele din cer au căzut pe pământ ca în Apocalipsa. Limbajul profetului a fost întotdeauna acceptat ca metaforic; ieri a fost împlinit literal”. Journal of Commerce, 14 noiembrie 1833.

Cităm relatarea următoare, din American Cyclopaedia, Vol. XI, pag. 431:

„Anul 1833 este memorabil pentru cel mai magnific spectacol cunoscut. Acesta a avut loc în noaptea de 12 noiembrie și a fost vizibil deasupra tuturor Statelor Unite și deasupra unei părți a Mexicului și a Insulelor Indiei de Vest. Împreună cu stelele căzătoare mai mici, care au căzut ca fulgii de zăpadă și au lăsat în urma lor dâre fosforescente, erau amestecate mingi de foc mari, care izbucneau la intervale, descriind în câteva secunde un arc de 30 sau 40 de grade. Acestea lăsau în urmă trene luminoase, care rămâneau vizibile câteva minute, iar uneori o jumătate de oră sau mai mult. Una dintre ele, văzută în Carolina de Nord, părea mai mare și mai strălucitoare decât Luna. Unele dintre corpurile luminoase aveau formă neregulată și rămâneau staționare un timp considerabil, emițând șuvoaie ((590)) de lumină. La Niagara spectacolul a fost în mod special strălucitor și probabil nici un spectacol atât de grozav de mare și de sublim n-a fost privit vreodată de om ca acela al firmamentului coborând în torenți de foc peste cascada întunecoasă și mugindă. S-a observat că liniile tuturor meteorilor, dacă erau trasate înapoi, erau convergente întro parte a cerurilor, care era Leonis Majoris; și acest punct însoțea stelele în mișcarea lor aparentă spre apus, în loc să se miște cu Pământul spre răsărit. S-a văzut astfel că sursa din care au venit meteorii era independentă de relația Pământului și exterioară atmosferei noastre”.

Prof. Von Humboldt dedică acestui fenomen cincisprezece pagini în lucrarea sa, Istorie personală, și declară că a fost vizibil deasupra unei suprafețe de unsprezece milioane de mile pătrate.

D-nul Beupland, un savant francez, care a văzut fenomenul în tovărășia lui Humboldt, spune despre el: „N-a existat pe firmament un spațiu de mărimea a trei diametre ale lunii care să nu fie umplut în fiecare moment cu bolizi și stele căzătoare”.

Fenomenul a fost repetat într-o măsură limitată în 1866, dar evenimentul din 1833 pare să fi realizat scopul semnului; și într-adevăr, în legătură cu semnul precedent, a avut evident mult de-a face cu prima mișcare a Fecioarelor ca săL întâmpine pe Mire, profețită în capitolul următor. Mat. 25:15.

Împliniri simbolice

În timp ce aceste semne literale au servit scopului intenționat, atrăgând atenția generală asupra Timpului Sfârșitului, noi credem că împlinirile simbolice sunt tot așa de izbitoare și chiar mai interesante pentru cei ale căror capacități de percepție mentală și spirituală sunt trezite așa încât să-i ajute să le aprecieze.

Soarele ca simbol reprezintă lumina Evangheliei, adevărul — și astfel pe Cristos Isus. Luna ca simbol reprezintă lumina Legii Mozaice. După cum Luna reflectă lumina Soarelui, tot așa Legea a fost o umbră sau o reflexie anticipată a ((591)) Evangheliei. Stelele ca simboluri reprezintă pe învățătorii inspirați ai Bisericii — pe apostoli. Cerurile, după cum s-a arătat deja, reprezintă puterile eclesiastice ale creștinătății. O combinație a acestor simboluri se află în Apocalipsa (12:1) unde „femeia”, care simbolizează Biserica primară, este înfățișată ca fiind învăluită în Soare, adică, strălucitoare în lumina deplină, clară a Evangheliei neacoperite. Luna sub picioarele ei reprezintă faptul că Legea care o susține nu este totuși sursa luminii ei. Cele douăsprezece stele din jurul capului ei, ca o cunună, îi reprezintă pe învățătorii ei stabiliți și inspirați divin — cei doisprezece apostoli.

Cu această schiță a sensului acestor simboluri în mintea noastră, să examinăm din nou acest aspect al marii profeții a Domnului nostru despre semnele care trebuie să indice sfârșitul acestui veac.

Oriunde ne uităm putem recunoaște faptul că în timp ce oamenii consacrați ai lui Dumnezeu sunt în mod special hrăniți și luminați în prezent, totuși cu biserica nominală nu este așa. Soarele ei se întunecă; luna ei se preface în sânge; și stelele ei cad. Centrul luminii Evangheliei a fost de la început crucea lui Cristos, răscumpărarea; și oricât de îndrăzneț a așezat papalitatea jertfa concurențială a Liturghiei, sfinții lui Dumnezeu s-au ținut strâns de acest centru binecuvântat al tuturor promisiunilor lui Dumnezeu și al tuturor speranțelor poporului Său. Ei au stat lângă el, chiar dacă filosofia lui a fost aproape în întregime ascunsă vederii lor.

Este adevărat, tot timpul au fost unii care, neînțelegând răscumpărarea și fiind incapabili s-o pună în armonie cu alte adevăruri, și în special cu erorile lor, au respins-o. Aceștia însă au fost excepții rare de la regulă. Dar de la 1878 — chiar punctul timpului de încercare indicat în Scripturi — paralela cu timpul respingerii lui Cristos la prima venire, când crucea lui Cristos a devenit pentru evrei o piatră de poticnire — poticnirea aici a făcut mare progres, până când astăzi numai o mică minoritate de slujitori declarați ai crucii recunosc valoarea ei și o propovăduiesc. ((592)) Dimpotrivă, mare parte din învățătură țintește acum să nege și să conteste că „am fost cumpărați cu preț”, „sângele scump al lui Hristos”, și înlocuiește aceasta cu teoria Evoluției, pretinzând că valoarea lui Cristos pentru păcătos constă numai în cuvintele și în exemplul Lui.

Astfel lumina soarelui Evangheliei devine tot mai întunecată; și chiar dacă această negare a valorii sângelui prețios ca prețul nostru de răscumpărare nu s-a extins așa de general de la amvon la strană, totuși, doctrine false de mult considerate sacre, împreună cu reverența față de conducători și față de învățătură, au făcut calea atât de ușoară încât o mare majoritate a celor care se trezesc suficient să analizeze subiectul cad pradă ușoară acestei doctrine a Evoluției, care neagă doctrina scripturală a unei căderi inițiale și a unei răscumpărări din ea. Scripturile ne previn în diferite moduri atât în legătură cu această mare cădere, cât și în legătură cu această întunecare a credinței Bisericii în timpul de acum; așa încât Fiul Omului când vine găsește credința pe pământ foarte puțină (Luca 18:8). Un psalm care descrie această perioadă spune: „O mie să cadă alături de tine și zece mii la dreapta ta, dar de tine [sfinții credincioși, membrii corpului lui Cristos, membrii aleși care se vor completa curând] nu se va apropia”. Ps. 91:7.

După cum lumina soarelui răscumpărării se întunecă, tot așa trebuie neapărat să se întunece și lumina lunii Legii Mozaice, care în sacrificiile ei a preumbrit răscumpărarea. Nu mai este un lucru neobișnuit ca învățătorii publici să spună că sacrificiile sângeroase ale lui Israel, cerute de Lege, au fost barbare. Odată, când au văzut prin adevărata lumină a Cuvântului lui Dumnezeu, ei au apreciat declarația apostolului că sacrificiile lui Israel au fost preumbriri ale „jertfelor mai bune” pentru păcat; dar acum, refuzând antitipul, răscumpărarea, și negând păcatul originar și prin urmare orice nevoie de sacrificii pentru el — sacrificiile tipice sunt de asemenea respinse și considerate barbare. Astfel ((593)) întunecarea luminii soarelui Evangheliei duce la întunecarea luminii lunii. „Luna se va preface în sânge”. Și Ioel (2:10) adaugă: „stelele își pierd strălucirea”, ceea ce înseamnă că atunci când lumina Evangheliei se va întuneca, iar Legea va ajunge să fie privită numai ca o ceremonie sângeroasă, fără sens și barbară, atunci învățăturile celor douăsprezece stele ale Bisericii stabilite de Dumnezeu (apostolii) de asemenea vor dispărea din vedere — vor înceta să mai fie recunoscute drept îndrumători sau lumini.

După cum am văzut, Dumnezeu a recunoscut sau a stabilit pentru Biserică douăsprezece stele apostolice. De la acestea, de la lună și de la soare urma să iasă toată iluminarea Bisericii. Și de la acestea a ieșit adevărata lumină care a binecuvântat Biserica adevărată. Dar papalitatea, asumându-și stăpânirea eclesiastică a pământului, a pus sau a „rânduit” diferite stele, lumini, „autorități”, „teologi”, pe firmamentul ei; iar diferitele denominații protestante au făcut la fel, până când mulțimea lor nu se poate număra. Dar Dumnezeu, în timp ce a prevăzut ajutoare, evangheliști și învățători pentru Biserica Sa adevărată, nu i-a rânduit cu autoritate de lumini sau stele. Dimpotrivă, toți urmașii Săi credincioși sunt instruiți să accepte ca lumină numai acele raze de adevăr care sunt văzute că vin de la soare, de la lună și de la cele douăsprezece stele rânduite pentru acest scop.

Toți ceilalți din poporul lui Dumnezeu trebuie să fie lumini aprinse și strălucitoare și să nu-și pună lumina sub baniță, ci așa să strălucească încât să slăvească pe Tatăl lor din ceruri. Cuvântul stea (grecește aster) nu este folosit în privința vreunuia dintre credincioși (în afara apostolilor) când se referă la ei în viața de acum; ci este folosit cu referire la cei care se depărtează de adevăr și devin „încrezuți”, învățători mincinoși, „umflați de mândrie deșartă”, care aspiră să fie considerați autorități în același sens ca apostolii ((594)) și care sunt denumiți „stele rătăcitoare” și „apostoli mincinoși”. 2 Cor. 11:13; Apoc. 2:2; Iuda 13.

Dimpotrivă, Scripturile evidențiază peste tot făgăduința că luminătorii credincioși, smeriți din timpul actual, vor fi în curând împreună cu Cristos sămânța glorioasă și onorată a lui Avraam — „ca stelele cerului”. Dar aceștia nu vor străluci în „cerurile” actuale care vor trece curând cu mare zguduire — nu, ci în „cerurile noi” — noua împărăție eclesiastică a Veacului Milenar. Despre această clasă și despre acest timp al învierii profetul Daniel (12:3) spune: „Cei înțelepți vor lumina ca strălucirea cerului și cei care vor îndruma pe cei mulți spre dreptate vor străluci ca stelele, în veac și în veci de veci”. Apostolul Pavel vorbește de asemenea despre gloria viitoare a Bisericii la prima înviere, spunând că gloria acestora se va deosebi după cum „o stea se deosebește în strălucire de altă stea”.

Ei bine, dacă Dumnezeu a rânduit numai douăsprezece stele ca lumini pentru Biserica Sa, după cum este reprezentat în Apocalipsa (12:1), nu este oare o mare greșeală ca papii și episcopii să se considere succesorii apostolilor — de asemenea stele? Și nu este oare un fapt că unii dintre așazișii „critici radicali” se consideră și sunt considerați de alții ca fiind egali sau chiar superiori apostolilor, ca luminători, stele? Și nu arată ei și alții acest lucru prin propovăduirea propriilor idei, prin răspândirea propriilor lumini asupra diferitelor subiecte, fără a considera necesar să consulte sau să dea ca dovadă cuvintele apostolilor inspirați? Și dacă mai citează sau se mai referă cumva la lumina adevăratelor stele, învățăturile celor doisprezece apostoli, nu este aceasta numai ca să-și confirme vederile sau lumina lor, mai degrabă decât să arate că învățătura este lumină de la stelele apostolice? Și într-adevăr lumina acestor stele false, „stele rătăcitoare”, este de obicei atât de opusă celei ((595)) a celor doisprezece apostoli inspirați, încât cu greu pot găsi în scrierile acestora un text care să le convină.

În profeția Domnului nostru aceste lumini adevărate ale stelelor sunt socotite ca parte din Lumina Soarelui Evangheliei, care s-a întunecat, și-a pierdut strălucirea; în timp ce stelele false, înțelepții în felul lumii, luminile rânduite de oamenii din cerurile actuale, sunt reprezentate ca făcând un mare spectacol în coborârea lor la stările pământești — abandonându-și proeminența care odată a fost întrucâtva spirituală, și în coborârea învățăturilor lor la nivelul moraliștilor și filosofilor pământești — la nivelul politicii de cetățenie creștină.

Clătinarea cerurilor eclesiastice simbolice menționată în aceeași relație contextuală, are într-o măsură de-a face cu aceste lumini ale creștinătății care coboară pe un plan de învățare publică mai scăzut. Această clătinare ar însemna tocmai ceea ce vedem în toate părțile — o clătinare a crezurilor și dogmelor creștinătății, care, din cauza amestecului cu erori, produc confuzie ori de câte ori se face referire la ele — ca, de exemplu, doctrina copilașilor aleși și nealeși; doctrina chinului veșnic pentru toți cei care nu sunt sfinți, biruitori etc.

Ca o consecință, mulți dintre cei înțelepți în felul lumii care strălucesc în fața publicului fac deja toate eforturile să distragă atenția de la toate aceste subiecte. Ce alte subiecte pot găsi ei decât fie adevărata, fie falsa doctrină despre alegere, și fie adevărata, fie falsa idee despre prevederile lui Dumnezeu pentru viața viitoare a omenirii? Necunoscând adevăratul plan divin al veacurilor și nedorind să trezească controversă în privința iadului și a osândirii pruncilor, ce pot predica acești predicatori-stele, ca să atragă atenția lumii asupra lor?

Ei pot abandona în întregime temele spirituale și să coboare la nivelul omului natural, la probleme de reformă ((596)) morală și politică. Pot vizita cartierele sărace și să predice Evanghelia împotriva sărăciei. Se pot alătura cruciadelor pentru cetățenie creștină etc. Iar aceste lucruri vor angaja tot mai mult pe aceste stele ale amvonului; în timp ce alții vor crea senzație întrecând pe cei mai iluștri necredincioși în declarații despre ceea ce ei nu cred; ridiculizând relatarea Bibliei despre căderea adamică în păcat și despre ideea de a fi mântuit din ceva ce este un mit, potrivit teoriei evoluției.

Cine nu poate vedea aceste semne împlinindu-se astăzi peste tot! Dar soarele, luna și cele douăsprezece stele sunt numai parțial întunecate până acum; cu toate acestea, multe din stelele false au căzut de la orice pretenție a strălucirii Evangheliei la nivelul înțelegerii maselor în fața cărora ele strălucesc.

În același timp, Luca (21:25, 26) adaugă și alte semne ale acestui timp: „Și pe pământ va fi strâmtorare printre popoare, care nu vor ști ce să facă la auzul urletului mării și al valurilor [elementele agitate și nelegiuite]. Oamenii își vor da sufletul de groază, în așteptarea celor ce vor veni pe pământ [în societate], căci puterile cerurilor vor fi zguduite”.

Marea și valurile urlânde simbolizează masele agitate ale omenirii, strunite dar nu restrânse complet, prin legile și reglementările societății. În ultimii douăzeci de ani fiecare a auzit ceva din acest „urlet”, cu ocazionale izbucniri furtunoase izbind ca valurile seismice uriașe pământul [ordinea socială] și căutând să-l înghită. Reținute un timp, aceste valuri cresc în greutate și forță; și, după cum este arătat profetic, este numai o chestiune de câțiva ani până când toți munții [împărățiile] se vor „zgudui în inima mărilor”, în anarhie (Ps. 46:1, 2). Toate ziarele, care nu sunt sub controlul bogăției, dau glas urletului clasei „mării” agitate; iar celelalte, deși fără să vrea, trebuie să transmită ecoul urletelor, ca o chestiune de știri. Aceasta este, într-o perioadă de pace relativă, ((597)) ceea ce cauzează „strâmtorare printre popoare, care nu vor ști ce să facă”.

Și fiindcă oamenii încep să înțeleagă că urletul mării și neliniștea se datorează în mare măsură declinului superstiției și al influenței eclesiastice, și pe măsură ce văd tot mai mult puterile cerurilor (crezurile și sistemele sectare) clătinându-se, inimile lor sunt cuprinse de frică — de frica lucrurilor care vin pe pământ (societate); dar sforțările încordate care se fac acum pentru restabilirea și unificarea puterii și influenței sectare vor avea succes în mare măsură numai pentru un timp scurt; pentru că în mod sigur acestea se vor dezintegra complet.

„Atunci [în același timp] se va arăta în cer semnul [mărturia, dovada] Fiului Omului”, adică dovada sau mărturia celei de-a doua veniri a Fiului Omului.

Să nu pierdem din vedere faptul că toată această profeție este dată ca răspuns la anumite întrebări, una dintre ele fiind: „Care va fi semnul prezenței Tale” la a doua venire? Având în minte faptul că puțini L-au recunoscut pe Mesia la prima Sa venire, și că chiar aceia au avut îndoieli și temeri asupra acestui subiect o perioadă considerabilă de timp, ei au dorit să știe cum vor fi siguri că Îl vor recunoaște. La prima venire Domnul S-a arătat și a fost atestat prin semne — prin cuvintele și lucrările Sale minunate și de către Ioan Botezătorul. Ce semn trebuiau ei să aștepte ca indiciu al celei de-a doua prezențe ale Sale, a fost întrebarea lor punctuală.

Răspunsul Domnului nostru i-a asigurat că poporul Său nu va fi lăsat fără un semn potrivit și suficient; dar despre caracterul acestui semn n-a zis nimic. „Atunci se va arăta în cer semnul Fiului Omului.” Acesta va fi suficient pentru cei credincioși, veghetori ai lui Dumnezeu, dar nu este intenționat pentru alții. Această clasă a văzut și a înțeles semnele sau dovezile primei Sale veniri, în timp ce masele ((598)) Israelului nominal n-au putut discerne semnele timpurilor lor; și Dumnezeu n-a vrut ca alții să le discearnă; ca atare multe din cuvintele minunate ale vieții au fost spuse în pilde și în limbaj tainic, pentru ca văzând să nu poată vedea și auzind să nu poată înțelege, fiind nevrednici de lumina care atunci era cuvenită numai pentru cei credincioși. Tot așa va fi și în privința semnului sau dovezii prezenței a doua a Domnului. Nu va fi vădit pentru toată omenirea: poate fi recunoscut numai de israeliții adevărați, și ei trebuie să fie onești — fără prefăcătorie.

Cuvântul semn (Matei 24:30) în greacă este seemion și are semnificația de dovadă sau mărturie, așa cum este ilustrat în următoarele cazuri:

„Isus a mai făcut ... multe alte semne.” Ioan 20:30.

„Domnul ... dând să se facă semne și minuni prin mâinile lor [Pavel și Barnaba].” Fapt. 14:3.

„Limbile sunt un semn ... pentru cei necredincioși.” 1 Cor. 14:22.

„Într-adevăr, dovezile unui apostol le-ați avut printre voi în toată răbdarea, prin semne” etc. 2 Cor. 12:12.

Prin urmare, „Se va arăta ...semnul Fiului Omului” nu înseamnă că ucenicii Domnului care vor fi atunci în viață Îl vor vedea, ci ei vor avea un indiciu sau o mărturie a prezenței Sale la vremea aceea. Semnele prezenței a doua a Domnului nostru vor fi găsite în armonie cu mărturia profeților* și vor fi confirmate de ea, așa cum a fost cazul și la prima venire. Luca 24:44-46.

*Vol. II. cap. 5, 6, 7.

„În cer”: Semnul sau dovada parousiei Sale va fi dată în cer. Nu în cerul prezenței Tatălui și în fața sfinților îngeri, ci în cerul simbolic, cerul eclesiastic, același cer despre care versetul precedent ne spune că va fi atât de tare clătinat încât stele vor cădea din el. În acest cer — clasa spirituală ((599)) declarată — va fi vizibilă mai întâi mărturia prezenței Domnului nostru. Unii vor „vedea” împlinirea declarațiilor profetice în privința acestei zile a prezenței a doua, în desfășurarea minunată a planului divin al veacurilor, și o vor recunoaște ca unul din semnele prezenței Sale (Luca 12:37). Judecata Babilonului, a creștinătății, socială și eclesiastică, este încă un semn că Judecătorul a venit și Se socotește mai întâi cu cei cărora, în calitate de administratori, le-a încredințat averile Sale (Mat. 25:19; Luca 19:15). „Judecata începe de la casa lui Dumnezeu”; și aceasta înseamnă confuzie și consternare printre doctorii și preoții de seamă de acum, când încearcă să-și reconcilieze doctrinele, practicile și credința, cum a însemnat pentru fariseii, preoții de seamă și doctorii în Lege la prima prezență a Domnului nostru — chiar dacă prezența a fost negată atunci, ca și acum.

Dar la prima prezență, umilii israeliți adevărați, pe care Dumnezeu i-a socotit vrednici, n-au fost încurcați, ci luminați, așa încât Domnul nostru le-a putut spune: „Ferice de ochii voștri că văd și de urechile voastre că aud! Adevărat vă spun că mulți proroci și oameni drepți au dorit să vadă lucrurile pe care le vedeți voi și nu le-au văzut; și să audă lucrurile pe care le auziți voi și nu le-au auzit” (Mat. 13:16, 17). La fel acum în a doua prezență a Fiului Omului, clarificarea Cuvântului divin, discernerea planului divin care arată și timpurile și perioadele divine, și confuzia peste „Babilon”, sunt dovezi satisfăcătoare ale prezenței Împăratului.

„Atunci toate popoarele pământului se vor boci și vor vedea pe Fiul Omului venind pe norii cerului.” Mat. 24:30.

Popoarele pământului nu vor vedea semnul sau dovada prezenței Domnului dată numai în „ceruri”, în acelea cel puțin nominal spirituale — în biserici — și apreciată numai de către cei fără prefăcătorie dintre ei. Ele nici ((600)) nu-L vor vedea pe Domnul Însuși prin vederea naturală, căci El nu mai este din carne și să poată fi văzut de către cei din carne*. Trebuie să ne amintim cuvintele Domnului nostru: „Încă puțin și lumea nu Mă va mai vedea” (Ioan 14:19). Cuvintele apostolului către Biserică de asemenea trebuie reținute — că toți trebuie să fim „schimbați” și făcuți ființe spirituale ca Domnul nostru, înainte de a-L putea „vedea așa cum este” (1 Cor. 15:51-53; 1 Ioan 3:2). Popoarele pământului, dimpotrivă, vor vedea norii strâmtorării și confuziei care vor însoți clătinarea „cerului” și își vor da seama că este o furtună care va clătina și „pământul” (vezi Evr. 12:26, 27) și în acel timp va fi și o mare bocire a tuturor, legată de acel mare timp de strâmtorare, iar în cele din urmă toată omenirea, la terminarea furtunii, va discerne, va recunoaște pe noul Împărat cu ochii înțelegerii și oamenii vor plânge pentru păcatele lor, și că în orbirea lor L-au respins — mai întâi evreii. Vezi Zah. 12:10-12.

*Vol. II, cap. 5

„El va trimite pe îngerii Săi cu un răsunet puternic de trâmbiță și vor aduna pe aleșii Lui din cele patru vânturi, de la o margine a cerurilor până la cealaltă.” Mat. 24:31.

Această lucrare va fi în progres în acest interval — în „seceriș”. Îngerii (mesagerii noului Împărat al pământului), vor face o lucrare de separare, nu între biserică și lume, ci o lucrare de separare în biserica nominală — printre cei mărturisiți cu numele, „cerul” actual. Această lucrare este reprezentată prin diferite descrieri simbolice — adunarea în grânar a grâului dintre neghină (Mat. 13:30); adunarea peștilor buni în vase și aruncarea în mare a peștilor nepotriviți prinși în năvodul Evangheliei (Mat. 13:47-49); adunarea mărgăritarelor (Mal. 3:17); chemarea „poporului Meu” afară din Babilon ((601)) (Apoc.18:4); strigătul de la miezul nopții către fecioare, care desparte pe cele înțelepte de cele neînțelepte (Mat. 25:6); iar în această profeție este adunarea „celor aleși” dintre toți nealeșii din creștinătate, din cele patru vânturi — din toate punctele cardinale.

Noi nu trebuie să așteptăm să apară îngeri spirituali cu aripi și să zboare prin aer sunând dintr-o trâmbiță mare, și răpind de ici și de colo pe unii dintre sfinți — așa cum nu trebuie să așteptăm nici să devenim pești literali și să fim puși în coșuri literale, sau boabe literale de grâu care să fie puse în grânar. Îngerii sau mesagerii folosiți de Domnul nostru în această adunare a secerișului vor fi, credem noi, mesageri așa cum a folosit în serviciul Său în tot veacul acesta — servitori pământești, concepuți de Spiritul Său sfânt — „creații noi în Hristos Isus”.

Înțelegem că „trâmbița” răsunătoare este „trâmbița jubileului” antitipică, „a șaptea trâmbiță”, tot atât de simbolică precum sunt și cele șase precedente (Apoc. 11:15-18), care n-au scos, nici una dintre ele, nici un sunet literal. Aceasta sună simbolic începând din octombrie 1874 și va continua până la sfârșitul Mileniului. Cu începutul acestei trâmbițe a început „secerișul” și adunarea și separarea, care trebuie să continue până când „cei aleși”, „grâul”, vor fi adunați toți din cerurile actuale (sistemele eclesiastice) — la Domnul. „Îngerii” (mesagerii) sunt cei ce duc mesajul Cuvântului Domnului care produce separarea și adună pe aleșii Săi la El.

Privilegiul poporului credincios al lui Dumnezeu care în prezent este transferat din întuneric în lumina minunată — al celor cărora li se permite să vadă și să audă lucrurile pe care alții nu le văd și nu le aud, este să fie lucrători împreună cu Domnul lor ca îngeri ai Săi — mesagerii sau servitorii Săi — în acest aspect și în toate celelalte aspecte ale lucrării, de-a lungul veacului. Prin harul Său, aceștia ((602)) au arat, au semănat, au grăpat și au udat, iar acum aceeași clasă poate să și secere cu Secerătorul Principal.

Cât de aproape este Împărăția lui Dumnezeu

„De la smochin învățați pilda lui: când îi frăgezește și îi înfrunzește mlădița, știți că vara* este aproape. Tot așa și voi, când veți vedea toate aceste lucruri, să știți că El [Împărăția lui Dumnezeu — Luca 17:21] este aproape, la uși. Adevărat vă spun, nu va trece generația aceasta până nu se vor întâmpla toate acestea. Cerul și pământul [ordinea eclesiastică și socială de astăzi] vor trece, dar cuvintele Mele nu vor trece nicidecum.” Mat. 24:32-35.

*Evreii împărțeau anul lor în două sezoane: vara și iarna.

Necredincioșii s-au agățat de acest pasaj pretinzând că în mod evident n-a fost împlinit, și ca atare dovedește că Domnul nostru a fost un profet mincinos. Ei aplică profeția în întregime la necazurile legate de căderea statului național Israel, în anul 70 d. Cr., și remarcă disprețuitor că generația aceea și multe altele au trecut fără a vedea împlinirea „tuturor acestor lucruri”. Răspunsul nostru la aceasta este, desigur, că profeția Domnului nostru nu este înțeleasă — că ea s-a referit numai în parte la strâmtorarea asupra Israelului, care a culminat în anul 70 d. Cr.

Dar pentru a răspunde la obiecție, anumiți scriitori creștini au ajuns să susțină că cuvintele „generația aceasta” înseamnă de fapt acest neam, evreii, nu va trece până când toate aceste preziceri se vor împlini.

Dar noi trebuie să contestăm această interpretare din câteva motive:

(1) Deși se poate spune că cuvintele „generație” și „neam” vin dintr-o rădăcină sau punct de plecare comun, totuși ele nu sunt identice; și în utilizare scripturală cele două cuvinte sunt cu totul distincte.

((603))

Să observăm că în Noul Testament, când cuvântul generație este folosit cu sensul de neam sau urmași, este întotdeauna din cuvântul grecesc gennema (ca în Matei 3:7; 12:34; 23:33; Luca 3:7) sau din genos (ca în 1 Petru 2:9). Dar în cele trei relatări ale acestei profeții, Domnului nostru I se atribuie folosirea unui cuvânt grecesc cu totul diferit (genea), care nu înseamnă neam, ci are aceeași semnificație ca și cuvântul nostru generație. Alte utilizări ale acestui cuvânt grecesc (genea) dovedesc faptul că nu este folosit cu semnificația de neam, ci cu referire la oameni care trăiesc în același timp, contemporani. Cităm ca dovadă: Mat. 1:17; 11:16; 12:41; 23:36; Luca 11:50, 51; 16:8; Fapt. 13:36; Col. 1:26; Evr. 3:10.

(2) Domnul nostru nu S-a putut referi la neamul evreiesc și ar fi fost nepotrivit să folosească un cuvânt grecesc cu semnificația de neam, deoarece neamul evreiesc n-a fost subiectul întrebării apostolilor și nici al profeției Domnului ca răspuns la ea. Israelul de abia că este menționat în profeție, și dacă ar fi spus: Acest neam nu va trece până nu se vor împlini toate, ar fi lăsat problema deschisă pentru întrebarea la care sau la ce neam Se referea, deoarece nu este indicat nici un neam anume. De aceea, dacă cuvântul ar însemna neam, ar fi tot atât de potrivit să se spună că se referă la neamul omenesc, cum ar fi și să se spună că se referă la neamul evreiesc.

Dar înțelegând că genea aici, ca și în alte locuri, înseamnă generație, și recunoscând că cuvintele Domnului nostru au fost o profeție care cuprinde tot Veacul Evanghelic, nu avem nici o dificultate să înțelegem că declarația înseamnă: „Această generație [care va fi martora semnelor de care sau interesat apostolii și care tocmai au fost enumerate de către Domnul nostru — și anume: întunecarea soarelui, a lunii și căderea stelelor] — această generație nu va trece până nu se vor împlini toate acestea”. Cu alte cuvinte, semnele menționate se vor întâmpla în perioada unei generații la încheierea veacului.

((604))

Înmugurirea smochinului poate să fi fost o remarcă întâmplătoare, dar noi înclinăm să credem că n-a fost. Împrejurarea specială relatată, în care Domnul nostru a blestemat un smochin care nu avea roade și care s-a uscat imediat (Mat. 21:19, 20), ne face să credem că se poate înțelege că smochinul din această profeție semnifică națiunea iudee. Dacă este așa, acest semn se împlinește vizibil; pentru că, nu numai că mii de israeliți se întorc în Palestina, ci, așa cum știm cu toții, mișcarea sionistă a luat acum așa proporții încât să justifice convențiile reprezentanților din toate părțile lumii de a se întâlni an de an pentru a pune într-o formă practică propunerea de reorganizare a unui stat evreu în Palestina. Acești muguri vor prospera, dar nu vor face roade perfecte înainte de octombrie 1914 — sfârșitul deplin al „timpurilor neamurilor”.

O „generație” poate fi socotită ca echivalentul unui secol (practic limita prezentă) sau o sută douăzeci de ani, viața lui Moise și limita scripturală (Gen. 6:3). Socotind o sută de ani din 1780, data primului semn, limita ar ajunge la 1880; și, după înțelegerea noastră, fiecare punct prezis a început să se împlinească la acea dată; timpul „secerișului” sau strângerii începând din octombrie 1874; organizarea Împărăției și luarea de către Domnul nostru a marii Sale puteri ca Împărat, în aprilie 1878; și timpul de strâmtorare sau „ziua mâniei” care a început în octombrie 1874 și se va sfârși în jurul lui 1915; și înmugurirea smochinului. Cei care doresc pot spune fără a fi nepotrivit că secolul sau generația s-ar putea socoti tot așa de potrivit de la ultimul semn, căderea stelelor, ca și de la primul, întunecarea soarelui și a lunii: și un secol care ar începe la 1833 ar fi încă departe de a fi sfârșit. Mulți sunt în viață care au fost martorii semnului căderii stelelor. Cei care umblă cu noi în lumina adevărului prezent nu așteaptă să vină lucrurile care sunt deja aici, ((605)) ci așteaptă terminarea evenimentelor care sunt deja în desfășurare. Or, deoarece Învățătorul a spus, „Când veți vedea toate aceste lucruri”, și deoarece „semnul Fiului Omului în cer”, înmugurirea smochinului și adunarea „aleșilor” sunt socotite printre semne, n-ar fi nepotrivit să socotim „generația” de la 1878 până la 1914 — 36 de ani și jumătate — cam media vieții umane astăzi.

„Despre ziua aceea și despre ceasul acela nu știe nimeni, nici chiar îngerii din ceruri, ci numai Tatăl” (Mat. 24:36, manuscrisul sinaitic. Compară cu Marcu 13:32, 33). „Luați seama: vegheați și rugați-vă căci nu știți când va fi timpul acela.”

Pentru mulți, aceste cuvinte par să implice mult mai mult decât exprimă ele: ei se gândesc la ele ca și cum ar pune un lacăt și ar face inutile toate profețiile Bibliei — ca și cum Domnul nostru ar fi spus: „Nimeni nu va ști niciodată”, în timp ce El a spus doar, „Nimeni nu știe [acum]”, referinduSe numai la persoanele care-L ascultau — cărora nu era potrivit să le fie revelate timpurile și perioadele exacte. Cine se poate îndoi că „îngerii din cer” și „Fiul” știu acum, pe deplin și clar, lucrurile care au înaintat atât de aproape de împlinire? Și dacă ei nu sunt acum împiedicați de a cunoaște, după declarația din acest verset, nici sfinții Domnului acum nu sunt împiedicați sau restrânși de acest verset să caute o înțelegere a întregului adevăr „scris mai înainte pentru învățătura noastră”. Într-adevăr, deoarece în mare măsură n-a fost voința Tatălui ca poporul Lui atunci, nici până la vremea când au fost rupte* „pecețile”, să cunoască data, de aceea Domnul nostru a descris mersul evenimentelor și i-a asigurat că dacă vor veghea și se vor ruga și vor continua astfel să fie credincioși, la timpul potrivit ei nu vor fi lăsați în întuneric, ci vor vedea și vor ști.

*Vol. II, cap. 2 și 3

((606))

Dumnezeu, prin profetul Daniel, a arătat că în acest timp „cei înțelepți vor înțelege” viziunea și profeția, și „nici unul din cei răi nu va înțelege” (Dan. 12:9, 10). Apostolul Pavel adaugă la aceasta: „Dar voi, fraților, nu sunteți în întuneric, pentru ca ziua aceea să vă surprindă ca un hoț”, deși în acest fel va veni peste toată lumea. „Vegheați deci tot timpul [pentru ca la timpul cuvenit să puteți ști] și rugați-vă ca să fiți socotiți vrednici să scăpați de toate acestea care se vor întâmpla.”

Ca în zilele lui Noe, „n-au știut nimic”

„Cum a fost în zilele lui Noe, așa va fi și la prezența [grecește parousia] Fiului Omului. Căci, așa cum era în zilele dinainte de potop, când mâncau și beau, se însurau și se măritau, până în ziua când a intrat Noe în corabie și n-au știut nimic ... tot așa va fi și la prezența Fiului Omului.” Mat. 24:37-39.

Punctul real al acestei ilustrații este trecut cu vederea de către mulți care, fără nici o autoritate din cuvintele Învățătorului, presupun că aici este evidențiată asemănarea între răutatea din zilele lui Noe și răutatea din zilele prezenței lui Cristos. Dar în timp ce o astfel de comparație ar putea fi admisă și potrivită, faptul este că o astfel de comparație n-a fost făcută, ci evitată. Comparația făcută este în privința neștiinței.

Numai Noe și familia lui au știut, poporul n-a știut, ci a continuat ca de obicei — căsătorindu-se, sădind, construind, mâncând și bând. Tot așa, în timpul prezenței lui Cristos la sfârșitul acestui veac și în timp ce marele timp de strâmtorare este iminent, singurii care vor ști despre prezența Lui sau vor avea o înțelegere clară despre ceea ce vine, sau de ce, sau despre rezultat, vor fi poporul Domnului. Ceilalți „nu vor ști”.

În Luca (17:26-29) se dă aceeași învățătură; și atât cei din jurul lui Noe cât și cei din jurul lui Lot sunt indicați a fi fost ((607)) în neștiință de strâmtorările iminente din zilele lui Noe și din zilele lui Lot, așa cum oamenii de acum vor fi în neștiință de strâmtorarea care vine în zilele Fiului Omului — după ce El a venit și este prezent. Noi vedem acest lucru împlinit astăzi în jurul nostru. Lumea este fricoasă și nedumerită, dar ea nu-și dă seama de prezența Fiului Omului și de socotelile „secerișului” care se desfășoară acum. Chiar dacă pot presupune cu aproximație strâmtorarea care vine, ei nu pot bănui binecuvântarea care o urmează.

„La fel va fi și în ziua când Se va arăta [Se va face cunoscut — întâi «fecioarelor» veghetoare, mai târziu în strâmtorare tuturor oamenilor] Fiul Omului [deja prezent]. În ziua aceea, cine va fi pe acoperișul casei, iar bunurile lui în casă, să nu se coboare să le ia; și cine va fi la câmp, de asemenea, să nu se mai întoarcă. Aduceți-vă aminte de soția lui Lot. Cine va căuta să-și scape viața [prin compromisuri ale conștiinței și rămânere în Babilon], o va pierde; și cine o va pierde [va sacrifica interesele vieții actuale], o va păstra” — veșnic. Luca 17:30-33.

Astfel aplică Evanghelia lui Luca aceste cuvinte (deja analizate mai sus) la încheierea Veacului Evanghelic — la „ziua când Se va arăta Fiul Omului”.

„Aduceți-vă aminte de soția lui Lot”, este prevenirea clară a Domnului nostru. Ce puțin potrivit ar fi acest îndemn dacă s-ar aplica la cei care au fugit din Iudeea în anul 70 d. Cr.; dar ce plin de forță este ca o prevenire pentru poporul lui Dumnezeu de acum, la încheierea Veacului Evanghelic. Când aflăm că Babilonul este condamnat și auzim mesajul Domnului, „Ieșiți din mijlocul ei, poporul Meu, ca să nu fiți părtași la păcatele ei și să nu primiți din pedepsele ei!”, este într-adevăr ca vocea mesagerilor care i-au zorit pe Lot și pe familia lui să iasă afară din Sodoma, zicând: „Scapă-ți viața; să nu te uiți înapoi și să nu te oprești în vreun loc din Câmpie: scapă la munte, ca să nu pieri!” Gen. 19:17.

((608))

Ilustrația este întărită când ne amintim că creștinătatea este „cetatea cea mare [Babilonul], care în înțeles duhovnicesc se numește Sodoma”. Apoc. 11:8.

Soția lui Lot, după ce a început să fugă așa cum a fost îndrumată, „s-a uitat înapoi”, regretând lucrurile lăsate în urmă: și la fel este cu unii care fug acum din Babilon la muntele (Împărăția) Domnului; ei sunt mai în armonie cu lucrurile din urmă decât cu lucrurile din fața lor. Numai aceia care își fixează afecțiunea pe lucrurile de sus și nu pe cele de jos vor alerga alergarea până la sfârșit. Perseverența sfinților izvorăște dintr-o deplină consacrare a inimii; ceilalți nu vor reuși să alerge așa încât să obțină marele premiu.

Unul va fi luat și altul va fi lăsat

„Vă spun că în noaptea aceea doi inși vor fi în același pat: unul va fi luat și altul va fi lăsat.” Luca 17:34; omis de Matei.

Domnul ne informează prin profet că deși dimineața milenară se apropie, odată cu ea se apropie și o noapte (Isa. 21:12). Aceasta va fi o noapte de strâmtorare, iar în prima parte a ei sfinții vor fi scoși din Babilon. „Patul” de aici, în armonie cu folosirea acestui cuvânt de către Isaia (28:20), poate fi interpretat că simbolizează crezurile omenești care sunt destul de lungi pentru „pruncii” în Cristos, dar prea scurte pentru ca un „bărbat” dezvoltat să se întindă în el. Acest lucru este adevărat în legătură cu diferitele „învățături ale oamenilor”, care înlocuiesc, dar care sunt foarte diferite de învățăturile Cuvântului lui Dumnezeu, ale căror lungimi și lățimi depășesc cunoștința omenească. De exemplu, doctrina Alegerii, așa cum este învățată de prietenii noștri calviniști, este un „pat” cu totul suficient pentru odihna multora care sunt numai „prunci” în Cristos, ale căror simțuri n-au fost niciodată bine deprinse; dar cum în lumina cunoștinței zilei prezente pruncii se trezesc și cresc în har și cunoștință, ei vor găsi cu siguranță vechiul pat al crezului lor prea scurt pentru confort; și cum ((609)) fiecare încearcă să se învelească în promisiunile lui Dumnezeu îngustate printr-o teologie eronată, acesta nu se poate acoperi în mod satisfăcător; îndoielile se strecoară și-l înfioară de teamă că la urma urmei nu este sigur că el și toți prietenii lui sunt printre „aleși”, și curând astfel de creștini dezvoltați găsesc o ușurare să iasă dintro astfel de situație neplăcută; și acestora Dumnezeu le trimite în general lumina adevărului prezent ca să-i conducă la un „loc larg” de odihnă adevărată, prevăzut cu învelitori din abundență pentru toți cei care caută să cunoască și să facă voia Tatălui. Alții însă, marea majoritate, rămân cu totul satisfăcuți și se simt confortabil în diferitele lor pătuțuri, pentru că ei sunt „prunci” și nu „bărbați” în cunoștința și experiența creștină. „Unul va fi luat, și altul lăsat.”

„Atunci, doi vor fi la câmp: unul va fi luat și altul va fi lăsat.” Mat. 24:40.

„Țarina este lumea”, a explicat Domnul nostru; și în acest discurs reprezintă o stare din afara „casei” nominale — din afara Babilonului. Astfel suntem învățați că nu toți „care vor ieși” vor fi „adunați”, ci că „mărgăritarele” vor fi căutate oriunde s-ar găsi ele — „Domnul cunoaște pe cei care sunt ai Săi”, și în această strângere a secerișului El Își adună mărgăritarele — strângând pe „aleșii” Săi, pentru a fi comoștenitori în Împărăția Sa.

„Două femei vor măcina la moară: una va fi luată și alta va fi lăsată.” Mat. 24:41; Luca 17:35.

O moară este un loc unde se pregătește hrana: slujitorii bisericești și școlile teologice macină hrana spirituală pentru „Babilon” și produc un măciniș foarte sărac — nu un „nutreț sărat”. Este în creștere plângerea că hrana furnizată este în mare măsură coji și pleavă, care nu vor susține viața și puterea spirituală: și fiecare măcinător este obligat să prepare ceea ce i se dă lui de către propria sa denominație, și nu poate să-și păstreze poziția și totuși să dea „hrană la timpul potrivit”, „nutreț sărat” pentru casa credinței. În consecință, „adevărul pe care-l avem” îi adună pe unii dintre măcinători și-i lasă pe ((610)) alții — unul este luat, iar altul lăsat. Cei care sunt loiali lui Dumnezeu și turmei Sale vor fi luați; toți ceilalți vor fi lăsați. În timp ce lumea și bisericile nominale declară că acesta este un timp de unire și de „alianță”, Dumnezeu declară că acesta este un timp de separare. Isa. 8:12.

Unde sunt adunați — atracția

„Și răspunzând, ucenicii I-au zis: «Unde, Doamne?» [Unde vor fi luați aceștia?] Iar El le-a spus: «Unde va fi trupul [stârvul, hrana], acolo se vor strânge și vulturii».” Mat. 24:28; Luca 17:37.

Lecția este că în ziua aceea, când Domnul va aduna pe „aleșii” Săi din cele patru vânturi ale cerului — din toate părțile Bisericii — El îi va atrage așa cum vulturii sunt atrași de hrană, pentru care ei au ascuțime a văzului și a apetitului; că la timpul cuvenit Domnul va da hrana potrivită, și poporul Său adevărat o va recunoaște și se va aduna la ea; cei pregătiți și vrednici vor fi luați, iar ceilalți lăsați.

Hrana „adevărului pe care-l avem” dată acum de Domnul nostru și adunarea sfinților Săi prin ea și la ea, corespund exact cu descrierea acestei profeții. Chemarea actuală nu este să iasă dintr-o „moară” pentru a intra în altă „moară”; nici să iasă dintr-un „pat” pentru a intra în altul cam de aceeași mărime. Nu este adunarea de către un om sau de către mai mulți oameni la el sau la ei, într-o nouă denominație; ci o strângere împreună la Cristos Însuși, adevăratul și singurul Stăpân și Învățător. Unde și când a existat vreodată înainte o astfel de recunoaștere publică a tuturor celor care se încred în sângele prețios al lui Cristos și care sunt consacrați Lui, ca o singură casă a credinței — toți frați — și un singur Legiuitor, Cristos, indiferent de crezurile și dogmele umane asupra altor subiecte? Niciodată și nicăieri, din zilele apostolilor, în măsura în care putem noi judeca.

Mai mult, este vrednic de remarcat faptul că în legătură cu alte mișcări a existat mare abilitate umană, oratorie etc., dar nu cu actuala strângere la Domnul. Aici toată atracția este adevărul, hrana spirituală pe care o dă Domnul; înfloriturile ((611)) și oratoria umană își găsesc puțin loc de exercitare aici; ele lipsesc dar nu este o pierdere. Cei adunați și cei care adună se strâng împreună pentru că „flămânzesc și însetează după dreptate”: și ei găsesc partea satisfăcătoare pe care Însuși Domnul a dat-o; și fiecare mănâncă din ea pentru sine.

Vegheați dacă vreți să știți

„Vegheați dar, pentru că nu știți în ce ceas vine Domnul vostru. Să știți [să înțelegeți motivul pentru care timpul hotărât este atât de ascuns în simboluri și pilde] că, dacă ar ști stăpânul casei la ce strajă din noapte va veni hoțul, ar veghea și n-ar lăsa să-i spargă casa.” Mat. 24:42, 43.

„Stăpînul casei” sau „gospodarul” dispensației actuale nu este Domnul nostru, ci Adversarul nostru, diavolul, „dumnezeul veacului acestuia”, „domnul puterii văzduhului”, „stăpânitorul lumii acesteia”, care stăpânește acum pe fiii neascultării, orbind mintea tuturor celor care nu cred — ai căror ochi pentru înțelegere n-au fost unși cu alifia pentru ochi a Domnului (2 Cor. 4:4; Efes. 2:2; Apoc. 3:18). Acest adversar este viclean și foarte iscusit; și folosește prompt orice cunoștință ar avea despre timpuri, perioade și aranjamente divine ca să se opună planului divin, după cum spune Domnul nostru în declarația anterioară.

Metoda Tatălui ceresc față de Satan a fost să-l lase să meargă pe calea lui, în afară de cazurile în care ar veni în conflict cu planul divin, și astfel să stăpânească uneltirile lui rele încât să le folosească pentru înaintarea planului divin. Ca atare Satan, deși a cunoscut Biblia de mult, doar puțin a înțeles din ea, pentru același motiv pentru care n-a înțeleso nici omul; pentru că este scrisă în pilde, simboluri și figuri de stil. Iar acum că acestea își au timpul să fie înțelese, înțelegerea lor este limitată la cei ce au conducerea Spiritului sfânt, care, după cum a promis Domnul nostru, „vă va călăuzi în tot adevărul”, dar pe care lumea nu-l poate primi. Satan nu are Spiritul sfânt și nu este condus de el, și, prin urmare, mare parte din Cuvântul divin este o nebunie pentru el. Dar fără îndoială el a învățat, așa cum a învățat și lumea într-o oarecare măsură, că — „Prietenia Domnului este cu cei care se tem de El” (Ps. 25:14). ((612)) De aceea, putem presupune că reprezentanții lui, îngerii decăzuți, sunt adesea prezenți în micile adunări și la studiile biblice etc. ale poporului cu adevărat consacrat, ca să afle câte ceva despre planul divin.

În ce mod și-ar fi condus Satan afacerile diferit dacă ar fi știut mai devreme mai mult despre planul divin, putem numai presupune; dar avem mărturia clară a Domnului nostru că astfel de cunoștință din partea lui Satan ar fi făcut necesar un alt fel de sfârșit al Veacului Evanghelic și un alt fel de început al Veacului Milenar decât a intenționat și a declarat Dumnezeu. Dar în loc să știe și să-și pună casa în ordine, el a fost luat prin surprindere de parousia Domnului în 1874 și de lucrarea „secerișului” începută atunci; așa că, cu toate vicleșugurile și înșelările lui, cu toate simulările luminii adevărate etc., „casa” lui, instituțiile actuale, vor suferi o prăbușire completă. Pe măsură ce își dă seama de aceasta, el depune cele mai încordate eforturi să înșele — chiar recurgând, prin servitorii săi amăgiți, la miracolele vindecării fizice, deși el este prințul bolii, suferinței și morții (Evr. 2:14). Dar o casă dezbinată astfel împotriva ei înseși va cădea în mod sigur; și mare va fi căderea Babilonului: va cădea ca o mare piatră de moară aruncată în mare. Apoc. 18:21.

„De aceea și voi fiți gata, căci Fiul Omului va veni în ceasul în care nu vă gândiți.” Mat. 24:44.

Aici „și voi”, cei care cred, credincioșii Domnului, sunt menționați în contrast cu Satan și casa lui. Timpul prezenței Domnului n-a putut fi cunoscut dinainte nici chiar de către sfinți. Nici faptul prezenței Domnului n-a fost recunoscut până după aproape un an din octombrie 1874, când bătaia Sa la ușă, prin cuvântul profeților și apostolilor, a fost recunoscută. De atunci există nenumărate semne exterioare, dovezi ale prezenței Fiului Omului; iar cei devotați Lui, pe măsură ce sunt adunați din cele patru vânturi ale cerului, sunt luați în casa Lui de ospăț și puși să se așeze la o masă așa cum lumea n-a mai cunoscut, și sunt serviți, mai întâi de către Învățătorul Însuși, și suplimentar unii de către alții. Vezi Luca 12:37.

((613))

Distribuirea hranei la casa credinței
— Matei 24:45-51; Luca 12:42-46 —

„Care este deci robul credincios și înțelept, pe care l-a pus stăpânul său peste ceata slugilor sale, să le dea hrana la timp? Ferice de robul acela pe care stăpânul său, la venirea lui, îl va găsi făcând așa! Adevărat vă spun că îl va pune peste toate averile sale.” Mat. 24:45-51; Luca 12:42-46.

Aluzia pare să fie aici că la timpul anumit indicat de profeție — și anume în timpul prezenței Domnului, în timpul adunării celor aleși — Domnul nostru, marele Servitor al poporului Său, va alege un canal pentru a distribui hrana la timpul cuvenit, chiar dacă și alte canale sau „robi împreună cu el” vor fi folosiți pentru a duce hrana la „casă”. Dar robul este numai un administrator, și ar fi posibil să fie îndepărtat în orice moment dacă n-ar recunoaște în mod deplin și cuvenit, în toate amănuntele, pe Stăpân — pe marele Servitor al lui Dumnezeu și al poporului Său — „Solul legământului” — Cristos.

Credincioșia din partea acestui administrator (atât față de „Stăpân” cât și față de „robii împreună cu el” și de „casă”) va fi răsplătită prin menținerea lui ca administrator; atâta timp cât servește cu credincioșie poate continua și poate servi casa credinței cu lucruri noi și vechi — hrană la timp potrivit — până la sfârșit, scoțând toate lucrurile prețioase din proviziile divine. Dar dacă va fi necredincios, va fi destituit cu totul și trimis în întunericul de afară, în timp ce probabil altul îi va lua locul, supus acelorași condiții.

După înțelegerea noastră, aceasta n-ar însemna că „robul acela” sau administratorul folosit drept canal pentru distribuirea „hranei la timp”, ar fi autorul acestei hrane, nici n-ar fi inspirat, nici infailibil. Dimpotrivă, putem fi siguri că oricine ar fi acela pe care Domnul îl va folosi ca agent de distribuire a adevărului, acesta va fi foarte umilit și modest, precum și foarte zelos pentru gloria Stăpânului; așa că el nu se va gândi să pretindă calitatea de autor sau de proprietar al adevărului, ci doar îl va distribui cu zel, ca darul Stăpânului său, „servitorilor” Stăpânului său și „casei”.

((614))

Orice alt spirit și curs ar duce desigur la schimbarea administratorului. Acest lucru este arătat în detaliu de către Domnul nostru după cum urmează:

„Dar dacă acel rob [devine] rău [pierzându-și credința] zice în inima lui: «Stăpânul meu întârzie să vină» și va începe să bată pe cei care sunt robi împreună cu el și să mănânce și să bea cu bețivii [din doctrinele lor false], stăpânul robului aceluia va fi prezent în ziua în care el nu se așteaptă și în ceasul pe care nu-l știe, îl va tăia în două și-i va da partea împreună cu fățarnicii: acolo va fi plânsul și scrâșnirea dinților”. Mat. 24:48-51.

* * *

Domnul nostru a fost cel mai mare dintre toți profeții, și profeția Lui este de asemenea cea mai remarcabilă. Profețiile lui Moise, ale lui Ieremia și alte profeții tratează mai ales despre respingerea și readunarea Israelului trupesc. Profețiile lui Isaia, pe lângă faptul că tratează despre Israelul trupesc, Îl arată pe Isus Cristos, Cel care a suferit pentru păcatele noastre și de asemenea Cel care este o lumină pentru neamuri, și despre deschiderea în final a tuturor ochilor orbi ai omenirii față de „adevărata lumină”. Daniel prezice venirea și suprimarea lui Mesia, ungerea de la Cincizecime a sfântului sfinților, istoria puterilor neamurilor până la sfârșitul lor și stabilirea Împărăției lui Mesia sub toată întinderea cerului. El arată de asemenea puterea persecutoare a micului corn papal, zdrobirea sfinților de către el în decursul veacului și zilele așteptării Împărăției etc. Dar nici un alt profet în afară de Domnul nostru nu ne-a dat detaliile necesare despre acest timp de „seceriș”, legându-le pe acestea de evenimentele proeminente observate de alți profeți.

Profeția Domnului nostru, ca și ale celorlalți, este sub vălul unui limbaj simbolic și parabolic, și pentru același scop; ca „nici unul din cei răi să nu înțeleagă”, ci numai cei blânzi, onești și credincioși din poporul lui Dumnezeu — la timpul și în modul cuvenit al lui Dumnezeu.

„Vouă v-a fost dat să cunoașteți tainele împărăției lui Dumnezeu, dar celorlalți li se vorbește în pilde [„lucruri ascunse”], ca «măcar că văd, să nu vadă și, măcar că aud, să nu înțeleagă».” Luca 8:10.