Vol. 18, Martie-Aprilie 2011, Nr. 6

ÎNTREBĂRI interesante

R5245 W. T. 15 mai 1913 (pag. 158-159)

MAI MULT DESPRE CALEA MARE A SFINȚENIEI

Întrebare — Va fi cineva forțat sau constrâns să înainteze pe Calea Sfințeniei?

Răspuns — În prezent nu există Calea Sfințeniei; prin urmare nimeni nu umblă pe ea în timpul Veacului Evanghelic. Nu va exista o astfel de cale până când Marele Împărat va prelua controlul, va înlătura prezenta ordine de lucruri și va stabili Împărăția Cerurilor. Atunci va fi pregătită o Cale a Sfințeniei pe care cel drept va putea umbla. În timpul Veacului Evanghelic sunt numai două căi — Calea Îngustă și Calea Lată (Mat. 7:13, 14). Prima este pentru cei care doresc să umble în urmele lui Isus și este o cărare aspră și abruptă. Cea din urmă este drumul care duce la distrugere și este o cale largă pe care rasa umană se grăbește spre mormânt.

Cei care umblă acceptabil în urmele Învățătorului trebuie s-o facă de bună voie. Devotarea lor trebuie să fie o devotare voluntară. Aici nu este deloc vorba despre forțare. Turma Mică va alerga în acest fel pe Calea Îngustă; dar cei din Marea Mulțime vor avea experiențe care îi vor forța, nu să o ia pe o cale specială, ci să hotărască singură ce cale vor urma. Există o deosebire între a forța un om să urce la bordul unui vas și a aduce anumite circumstanțe care îl vor face să dorească să facă astfel.

În veacul următor, când Calea Sfințeniei pentru lume va fi fost deschisă (Isa. 35:8), forța va fi folosită pentru a aduce toată omenirea la o cunoștință a Adevărului privind pregătirea lui Dumnezeu pentru ei. Înfăptuirea răului va fi atunci pedepsită cu lovituri corecționale. Dar este departe de a fi corect a presupune că omenirea va fi mânată sau forțată pe Calea Sfințeniei. Toți cei care vor înainta pe ea trebuie să se străduiască ei înșiși; pentru că aceasta va fi o cale în sus. Mântuitorul nostru a arătat sentimentul Tatălui cu privire la toți cei cărora El le va da viață veșnică. Cuvintele Lui au fost: Dar vine ceasul, și acum a și venit, când închinătorii adevărați vor adora pe Tatăl în duh și în adevăr; căci și Tatăl caută astfel de adoratori”. Ioan 4:23.

___________________________

DRAGOSTEA DESĂVÂRȘITĂ IZGONEȘTE FRICA”

Întrebare — La ce fel de frică se face referire în acest text: În dragoste nu este frică, ci dragostea desăvârșită izgonește frica”? — 1 Ioan 4:18.

Răspuns — Frica este o stare mintală care este născută din nesiguranță. Există unele lucruri de care ar trebui să ne fie frică, iar unele de care n-ar trebui. Adversarul pare să profite de starea căzută a rasei și s-o determine să-i fie frică de Dumnezeu; căci este natural să evităm pe acela de care ne este frică. Omenirea își dă seama instinctiv că este păcătoasă prin natură și că există o pedeapsă pentru păcat. Profitând de această frică de consecințele păcatului, Adversarul încearcă să strecoare în ei o teamă de Dumnezeu. El ilustrează în mințile lor imperfecte un Dumnezeu care este nedrept, peste măsură de sever în procedurile Lui cu păcatul și păcătosul, pentru care El a pregătit un loc de tortură veșnică.

În timp ce ajungem treptat la o cunoștință clară despre Dumnezeu și despre principiile după care reglează Universul, noi pierdem această frică nepotrivită; și în locul ei vine o iubire pentru Dumnezeu și o conștientizare că El ne-a iubit. Iubirea pentru El crește în măsura în care înțelegem că El iubește omenirea și a făcut prevederi astfel încât să poată avea o ocazie pentru viață veșnică. După ce am ajuns să-L iubim în mod perfect, toată frica în sensul temerii este izgonită.

Cunoștința și iubirea noastră nu ar trebui totuși să îndepărteze frica de a nu plăcea lui Dumnezeu; căci o frică potrivită (reverență) nu trebuie îndepărtată niciodată. Cu cât avem mai mult o iubire reverențioasă, cu atât vom avea mai mult frica potrivită. Cui n-ar trebui să-i fie frică să ofenseze un frate sau un semen pe care-l iubește și îl apreciază? Mult mai mult ar trebui să ne fie frică să ofensăm pe Dumnezeul nostru cel drept, înțelept și iubitor.

Principiul că iubirea desăvârșită izgonește frica” ar trebui să opereze între soț și soție, între părinți și copii. Soția care se teme de soțul ei nu poate fi la fel de fericită ca și când ar exista iubire perfectă; astfel și copiii cărora le e groază de unul sau de ambii părinți nu pot să-i iubească cu afecțiunea filială adevărată. Fiecăruia ar trebui să-i fie frică să rănească sau să ofenseze pe celălalt, și ar trebui să se străduiască să aibă acea iubire perfectă pe care lui Dumnezeu îi place ca toate creaturile Sale inteligente s-o cultive.

______________

JUDECATA DREAPTĂ ȘI CRITICA

Întrebare — Cum putem noi să facem deosebire între: judecata dreaptă” și critică?

Răspuns — Domnul spune: Nu judecați după înfățișare, ci judecați după dreptate” (Ioan 7:24). Sf. Pavel spune: De aceea să nu judecați nimic înainte de vreme, până va veni Domnul” (1 Cor. 4:5). Se ridică deci întrebarea: Ce este judecata dreaptă”? O judecată dreaptă este o decizie corectă. Dar deoarece noi nu putem citi inima, cum putem să luăm o decizie corectă? Scripturile răspund că noi nu putem citi inimile altora și prin urmare n-ar trebui să încercăm să-i judecăm.

Deci, dacă noi nu ne putem judeca inimile unul altuia, motivele sau intențiile, ce putem judeca? Răspunsul Scripturii este că noi ne putem judeca conduita unul altuia. Dacă vedem pe unul din poporul Domnului făcând ceva nepotrivit, am putea spune: Dragă frate (sau soră), conduita ta pare să fie contrară Cuvântului lui Dumnezeu și aceasta aduce roade rele”. Dacă acea persoană ar răspunde: Nu mi se pare că am făcut ceva greșit”, noi nu trebuie să-i judecăm sau să-i condamnăm inima. Ci ar trebui să judecăm între conduita bună și cea rea și la timpul și locul potrivit să atragem atenția și apoi să lăsăm chestiunea.

Există o deosebire între a judeca inima, ceea ce nu avem dreptul să facem, și a judeca purtarea, ceea ce este corect să facem. Dar nu înseamnă că judecata noastră asupra purtării altuia este întotdeauna corectă. Cu toții suntem înclinați să facem greșeli.

Dacă am veni la un frate și i-am spune: Dragă frate, purtarea ta pare să fie greșită, dar eu sunt sigur că vrei să procedezi corect. Vrei să explici?” El poate ar fi în stare să ne arate că rodul a fost bun când noi am gândit că este rău. Poate noi am înțeles greșit chestiunea. Nu trebuie să-l condamnăm pe fratele nostru, ci să mergem direct la el și să vedem punctul lui de vedere. Apoi, dacă nu putem fi de acord, ar trebui să-i spunem cum ni se pare nouă și să-i cerem să-și judece inima. Mai mult nu putem face.

_______________

AȘEZAREA MEMBRELOR ÎN CORP

Întrebare — Ce se înțelege prin Dumnezeu a pus mădularele în trup, pe fiecare așa cum I-a plăcut”? — 1 Corinteni 12:18

Răspuns — În prezent există o Biserică a lui Cristos în probă. Noi spunem uneori că suntem membri ai Bisericii luptătoare; dar a fi un membru al Bisericii luptătoare nu este o dovadă că vom fi în Biserica triumfătoare. Numai cei care sunt credincioși până la moarte” vor fi în Biserica victorioasă. Sf. Pavel, pe care Dumnezeu îl pusese într-o poziție foarte înaltă în Biserică, s-a temut ca nu cumva să fie înlăturat. El a spus: Mă port aspru cu trupul meu și-l țin în stăpânire, ca nu cumva, după ce am predicat altora, să fiu eu însumi dezaprobat” (1 Cor. 9:27). În timp ce suntem în trup, ne sunt date diferite privilegii și ocazii, și acceptarea noastră la sfârșit și participarea în gloria de dincolo va depinde de credincioșia noastră de acum.

Apostolul spune despre diferitele membre că În El, toată clădirea, bine alcătuită crește ca să fie un templu sfânt în Domnul” (Efes. 2:21). Nu putem lua această ilustrație prea literal, căci am putea intra într-o confuzie. Pietrele din Templu se deosebesc într-o oarecare măsură una de alta. În ceea ce se numește clădire de construcție neuniformă” există locuri pentru pietre mici și locuri pentru pietre mai mari. Aceasta s-ar putea, în unele privințe, să reprezinte starea noastră de pietre mai mari și mai mici în Templu — reprezentând privilegiile și onoarea pe care le putem avea dincolo de văl.

Sf. Pavel spune, de asemenea, că el încerca să facă mult mai mult, încerca să aibă o parte mai mare în încercări și negare de sine, pentru a putea avea o parte mai mare în lucrarea de dincolo. Aceasta nu însemna că el și-a dorit o preamărire de sine, sau că a fost mândru sau egoist. Nici noi nu vom fi așa dacă vom ajunge la ceea ce Dumnezeu a dorit să ajungem — asemănarea glorioasă de caracter cu Învățătorul nostru.

__________________

IERUSALIM MAMA NOASTRĂ”

Întrebare — În textul: Dar Ierusalimul cel de sus este liber, și el este mama noastră” (Gal. 4:26), la cine se referă cuvântul noastră”, și cum este Ierusalimul spiritual mama noastră”?

Răspuns — Apostolul folosește aici o figură de stil care este obișnuită în Scripturi, și în care o cetate este arătată ca mamă a locuitorilor ei; de exemplu, fiicele Ierusalimului”, fiicele Sionului”, Sodoma și fiicele ei” etc. Clasa noi” înseamnă sfinții lui Dumnezeu. Cetățenia sfinților este în Cer — în Ierusalimul Ceresc, acesta nefiind construit până la Întâia Înviere. Noi privim înainte prin credință și vorbim despre acea stare promisă și de cetățenia noastră acolo.

Biserica se dezvoltă sub același Legământ-Mamă ca și Cristos; pentru că noi suntem membri ai Lui. Legământul Lui a fost un legământ de jertfă. Adunați-Mi pe credincioșii Mei, care au făcut legământ cu Mine prin jertfă!” (Psa. 50:5). Omul Cristos Isus a intrat într-un legământ cu Tatăl, care a însemnat sacrificiul cărnii Sale, a naturii Sale pământești. Ca răsplată pentru sacrificiul Său, Tatăl L-a făcut o Nouă Creatură de natură divină — mai presus de îngeri” (Evr. 1:4), constituindu-L ca Marele Mesia care va binecuvânta lumea.

Îndeplinind Planul Tatălui, Domnul nostru atribuie meritul Său acelora care acum urmează exemplul Său și umblă în urmele Sale, îndeplinind același legământ de jertfă. Dacă aceștia sunt credincioși, ei vor avea parte în marea lucrare a lui Mesia, de binecuvântare a lumii, și vor constitui Noul Ierusalim, Împărăția Milenară. Prin credință noi suntem copiii ei. Chiar acum, cetățenia noastră este în Cer.

________________

ÎNTREBĂRI GENERALE, NESECTARE

Următoarele întrebări sunt puse de obicei de fratele Russell când primește candidați pentru scufundarea în apă. Se va observa că ele sunt pe linii largi — întrebări la care fiecare creștin, indiferent de confesiune, ar putea să răspundă la modul afirmativ, fără ezitare, dacă este potrivit să fie recunoscut ca un membru al Bisericii lui Cristos:

(1) Te-ai pocăit de păcat, făcând acea restituire de care ești în stare, și te încrezi în meritul sacrificiului lui Cristos pentru iertarea păcatelor tale și ca bază îndreptățirii tale?

(2) Ai făcut o deplină consacrare, cu toate puterile pe care le ai — talent, bani, timp, influență — toate pentru Domnul, pentru a fi folosite cu credincioșie în serviciul Lui, chiar până la moarte?

(3) Pe baza acestor mărturisiri, noi te recunoaștem ca membru al Casei Credinței, și ca atare îți întindem mâna dreaptă a părtășiei, nu în numele vreunei secte, partide sau crez, ci în numele Răscumpărătorului, Domnul nostru glorificat, și a urmașilor Săi credincioși.