Vol. 20, Noiembrie-Decembrie, Nr. 1

PRIVILEGIUL ȘI NECESITATEA RUGĂCIUNII

Să ne apropiem, deci, cu deplină încredere de scaunul harului, ca să căpătăm îndurare și să aflăm har, ca să avem ajutor la momentul potrivit.” Evr. 4:16 .

R5200 W. T. 15 martie 1913 (pag. 83-89)

Termenul rugăciune este un termen general, folosit pentru orice fel de solicitare — fie cerere, fie cântare, fie exprimare a mulțumirii și laudei. Cuvântul implorare pare să dea ideea de cerere continuă, rugăciune repetată, dorință mare, așteptarea ca Domnul să satisfacă solicitările.

Bine a spus poetul:

Rugăciunea este dorința sinceră a sufletului, exprimată sau neexprimată.”

Prima aluzie la apropierea de Dumnezeu din partea omenirii este aceea în legătură cu sacrificiile oferite de Cain și de Abel. Ei n-au mers însă cu o cerere la un Tată, ci cu sacrifcii, recunoscând astfel păcatul. Cel care a adus un sacrificiu a reprezentat simbolic un sacrificiu pentru păcat pe care l-a acceptat Dumnezeu; pe celălalt nu l-a acceptat în nici un sens al cuvântului.

După două mii de ani, Dumnezeu l-a ales pe Avraam prin care să fie împlinită făgăduința neclară făcută Evei; și lui i-a făcut făgăduința foarte clară, că în el și în Sămânța lui vor fi binecuvântate toate familiile pământului. Dumnezeu a făcut un Legământ cu Avraam, pe care l-a reînnoit cu urmașii lui — cu Isaac, dar nu cu Ismael; cu Iacov, dar nu cu Esau. Acești oameni au avut privilegiul de a se ruga, fiindcă prin credință au fost îndreptățiți la părtășie cu Dumnezeu.

În cele din urmă, aceste binecuvântări ale favorii și harului divin s-au extins la Israel ca națiune; și ei au intrat în aceste privilegii în sensul deplin al cuvântului, sub Legământul Legii, al cărui mijlocitor a fost Moise. De atunci înainte ei au avut aceeași posibilitate să apeleze la Dumnezeu cum a avut Avraam, Isaac și Iacov. De fapt, în unele privințe au avut o stare privilegiată. Ei au avut o Zi tipică de Ispășire, în care erau curățiți tipic; și datorită acestei curățiri tipice le era îngăduit să meargă la Dumnezeu, cum a mers David, Ezechia și alții.

Templul din Ierusalim se numea Casa lui Dumnezeu și oamenii se suiau la templu să se roage. Se vede că în mod general se știa că nu se puteau ruga oriunde și oricând. Lucrul acesta este indicat în convorbirea Domnului nostru cu femeia din Samaria. Cei care se rugau erau ascultați numai când mergeau la templu să se roage. Samaritenii pretindeau că locul potrivit pentru rugăciune era la Garizim, muntele din Samaria. Când femeia L-a întrebat pe Domnul în privința acestui lucru, Domnul i-a dat de înțeles că evreii aveau dreptate când pretindeau că Ierusalimul era locul unde să se închine. Ioan 4:20-24.

Națiunea evreiască, prin Legământul Legii făcut cu Dumnezeu, era în relație de legământ cu El și prin urmare li se permitea să se roage. Dumnezeu nu se uită la toate rugăciunile, ci numai la acelea făcute de persoane care sunt într-o anumită atitudine a minții și într-o anumită relație de legământ. Cei din afară — neamurile, chiar dacă erau sinceri — nu aveau privilegiul pe care l-a avut Israel.

Accesul la tronul harului este

un privilegiu special

În timpul Dispensației Evanghelice, toți cei care au făcut o deplină consacrare lui Dumnezeu au devenit fii ai lui Dumnezeu și pot cere de la El ca de la Tatăl lor, pot merge cu îndrăzneală, cu încredere la Tronul Harului în rugăciune. Cei care nu s-au consacrat lui Dumnezeu nu au Avocat prin care să se apropie de El. Cei care merg în spiritul rugăciunii și cu o dorință reală după binecuvântările pe care Dumnezeu a promis că le va da, vor vedea că rugăciunea este un privilegiu restrâns la o anumită clasă. Cei care nu-l socotesc ca un privilegiu, pot la fel de bine nici să nu meargă; căci Dumnezeu n-a făcut încă pentru lume nici o ofertă. Rugăciunea este privilegiul copiilor lui Dumnezeu.

Corneliu era un om care căuta armonie cu Dumnezeu. Deși se ruga de ani de zile și făcea multe milostenii, totuși rugăciunile și milosteniile lui n-au ajuns înaintea lui Dumnezeu până la timpul potrivit — până când Isus a murit și S-a înălțat, ca să Se înfățișeze înaintea lui Dumnezeu pentru noi (Fapte 10:1, 2, 4; Evr. 9:24). După trei ani și jumătate de la cruce, la sfârșitul timpului special de favoare pentru evrei, rugăciunile și milosteniile acestui om s-au suit înaintea lui Dumnezeu ca aducere aminte. Dar chiar și atunci a trebuit să trimită oameni la Iope, să-l invite pe sf. Petru să vină la casa lui și să-l informeze cum să primească binecuvântarea lui Dumnezeu în Cristos. Când Corneliu l-a acceptat pe Cristos, Domnul nostru a devenit Avocatul lui și Spiritul sfânt a venit peste el. După aceea a avut privilegiul accesului la Tatăl la Tronul Harului.

Așa este și cu omenirea astăzi. Există o singură cale prin care cineva se poate folosi de privilegiul rugăciunii. Fiecare trebuie să recunoască faptul că este păcătos și că nu există acces la Dumnezeu decât prin Cristos. La o curte pământească, eticheta cere ca unul care dorește să fie prezentat regelui trebuie să primească mai întâi invitație să se înfățișeze înaintea regelui, apoi la timpul stabilit trebuie să se înfățișeze într-o anumită ținută. La fel este și la curtea cerească. Nimeni nu poate merge la Dumnezeu decât prin Isus Cristos. După ce L-a acceptat pe Domnul nostru ca Răscumpărătorul său și s-a oferit în consacrare, Domnul nostru, ca Avocat al său, îi acoperă imperfecțiunile cu Haina Dreptății Sale și îl prezintă Tatălui. Atunci va fi acceptat și i se va da privilegiul rugăciunii.

CEI CARE AU ANUMITE CARACTERISTICI ALE MINȚII SUNT ATRAȘI ÎN MOD NATURAL SPRE DUMNEZEU

Se ridică atunci întrebarea: dacă lumea nu se poate apropia de Dumnezeu în rugăciune, care este metoda prin care El îi atrage pe oameni? Scripturile spun că nimeni nu poate veni la Cristos dacă nu-L atrage Tatăl (Ioan 6:44). Răspunsul este că atragerea nu poate fi făcută prin Spirit sfânt, fiindcă lumea n-a primit încă acel Spirit. Puterea de atragere pe care Atotputernicul o exercită asupra omenirii este în grade diferite. Unii au o dorință puternică de a-L adora pe Dumnezeu, alții au o dorință slabă, iar alții n-au nici o dorință. Aceste deosebiri se datoresc formei creierului. Omenirea s-a născut cu deosebiri în această privință. Ps. 51:5.

Diferitele imperfecțiuni au fost imprimate în noi înainte de a ne naște. După cum spun Scripturile: Nu este nici un om drept, nici unul măcar”; căci toți au păcătuit și n-au ajuns la slava lui Dumnezeu” (Rom. 3:10, 23). Toți sunt deficitari la acel standard care ar binevoi Dumnezeu să-l recunoască. Dar în omenire sunt unii care nu și-au pierdut reverența, indiferent ce și-au putut ei pierde în neechilibrul minții lor ca urmare a căderii. Sau poate au caracteristica conștiinciozității sau a aprecierii dreptății bine dezvoltată. Aceste calități îi atrag sau îi înclină spre Dumnezeu pe cei care le posedă, și simt că nu pot fi fericiți fără El. Aceasta este influența de atragere.

Această influență de atragere poate fi ilustrată prin efectul magnetului. Dacă s-ar împrăștia o anumită cantitate de pilitură de oțel într-o cutie cu rumeguș de lemn și s-ar ține un magnet aproape de suprafață, pilitura de oțel ar răspunde imediat la atracția magnetului. Pe de altă parte, rumegușul n-ar fi afectat, nici pilitura de oțel n-ar răspunde la alte influențe decât cea a magnetului, exercitate direct sau indirect.

Omul a fost creat în chipul lui Dumnezeu. Căderea a stricat mult acel chip, dar nici unul nu este total degradat. Toți au creier neechilibrat, unii într-o direcție, alții în alta. Când Adevărul vine în contact cu cei ale căror centre de venerare sau de conștiință sunt mai puțin deteriorate, ei sunt atrași spre a-l investiga, în speranța că se vor apropia mai mult de Dumnezeu. Cei ale căror centre de venerare și conștiință sunt mai deteriorate, nu au această experiență, nu sunt atrași spre Dumnezeu, chiar dacă S-ar găsi.

Cei care nu au această influență de atragere nu sunt de blamat, fiindcă s-au născut în acele condiții nefavorabile. Cei care sunt reverențioși însă, sunt favorizați prin aceea că oricine vrea să vină la Dumnezeu trebuie să exercite credință în Cristos; căci fără credință nu poate fi nici o binecuvântare. La început această binecuvântare și privilegiu nu sunt clar discernute de către cel care caută dreptatea. El dorește numai să-L cunoască pe Dumnezeu; și când caută găsește și când bate i se deschide. Mat. 7:7, 8.

Prin urmare, oricine va căuta pe Dumnezeu, Îl va găsi; fiindcă Scripturile promit: Apropiați-vă de Dumnezeu și El Se va apropia de voi” (Iac. 4:8). Cei care astfel găsesc calea spre Dumnezeu, au ceva pentru care să fie recunoscători, în faptul că posedă caracteristica minții care i-a condus spre a-L aprecia pe Dumnezeu. Persoanele cu un anumit caracter vor continua pe cale și, dacă vor fi credincioase, vor obține răsplata. Cele care nu-l au, nu vor fi atrase de Domnul până când vor fi reînnoiți în Veacul viitor. Prin urmare, nu trebuie să presupunem că toți sunt atrași în Veacul de acum.

După ce o persoană este atrasă, condusă și instruită, atunci intră în acțiune voința sa. El trebuie să decidă ce cale va urma. Când vede că nimeni nu vine la Tatăl decât prin Cristos și condiția este sacrificiul de sine, atunci problema îi este clară în minte. Sunt Scripturi care îl previn că această cale este grea, dar sunt alte Scripturi care-i vorbesc despre slava, cinstea și nemurirea de la sfârșitul căii. Persoana trebuie să decidă ce va face. Dar el nu vine pe deplin în familia lui Dumnezeu până când s-a decis și a făcut pasul consacrării complete până la moarte; numai atunci poate fi conceput de Spirit sfânt și intră în Școala lui Cristos.

RUGĂCIUNEA UN PRIVILEGIU

AL CASEI CREDINȚEI

În Dispensația Iudee, evreii au avut privilegiul de a se apropia de Dumnezeu în rugăciune, dar în Veacul Evanghelic ei n-au avut acest privilegiu. Atâta timp cât au fost oferite anual sacrificiile din Ziua Ispășirii, ei au avut privilegiul rugăciunii sub Legământul Legii; dar imediat ce sacrificiile tipice pentru păcat au încetat, toate acele privilegii asigurate prin acel Legământ au încetat; de aceea evreii nu au acces la Dumnezeu. Ei sunt încă sub Legământul Legii, dar au pierdut acest aspect special al lui, fiindcă preoțimea tipică a încetat să fie recunoscută, imediat ce a apărut Preotul antitipic.

Numai Biserica lui Cristos, prin urmare, are acum privilegiul special de a merge la Dumnezeu în rugăciune; căci Marele Preot antitipic S-a dat ca Sacrificiu satisfăcător pentru păcat. Oricine vrea, prin credință în El, în relația legământului de sacrificiu, se poate apropia de Dumnezeu în rugăciune, fără să se îndoiască de ceva.

Dar deși numai clasa consacrată, preoțimea subordonată, Noua Creație, este astfel încurajată să se apropie de Tronul Harului cu încredere și curaj, este foarte evident că toți care într-un sens cuvenit aparțin casei credinței” pot într-o măsură să se bucure de privilegiul rugăciunii, al mulțumirii și al mijlocirii, și pot să se bucure de pacea lui Dumnezeu, de înțelegerea iertării păcatelor prin credință în Ispășire.

În timpul Veacului Milenar, orice caracteristică bună posedată de cineva, va fi în avantajul aceluia, și orice caracteristică rea va fi un dezavantaj. Dar nici un avantaj nu va fi atât de mare încât să permită cuiva să se ridice fără ajutorul lui Mesia. Cei mai puțin degradați nu vor avea să-și refacă atâția pași; dar unde va fi nevoie de mult har, mult se va da. Puterea marelui Mijlocitor se va adapta la toate condițiile; căci Scripturile ne dau asigurarea că Împărăția lui Cristos va fi instituită tocmai pentru acel scop. Deoarece nu este nici unul drept, nu, nici unul măcar, pe toți va trebui să-i ajute marele Mesia să vină iarăși în armonie cu Dumnezeu.

RUGĂCIUNEA, O OCAZIE ȘI O NECESITATE

Deși rugăciunea este un privilegiu și nu o poruncă, totuși starea noastră o face să fie necesitate. Datorită căderii omului de la perfecțiunea sa orginară, carnea noastră are imperfecțiuni, debilități; și totuși, ca Noi Creaturi, avem răspunderi pentru aceste slăbiciuni. Singura cale de a ne elibera de aceste răspunderi este să mergem la Tronul Harului și să căpătăm ajutor în timp de nevoie. Prin urmare, oricine merge frecvent la Tronul Harului în rugăciune, indică astfel că recunoaște necesitatea de a-și folosi ocazia pe care i-a dat-o Dumnezeu în interesul său și ca privilegiu al său.

Rugăciunea este necesară pentru binele oricui vrea să se bucure de binecuvântările și privilegiile sale. Noi avem caracteristica venerației, la care apelăm pentru venerarea lui Dumnezeu. Dacă refuzăm această venerare, din ignoranță sau voit, nu pot fi servite cele mai bune interese ale noastre. În această privință, majoritatea oamenilor din lume nu-și servesc cele mai bune interese ale lor; dar creștinul le servește.

Persoana care veghează în măsură cuvenită nu va avea nici o dificultate în a determina când ar trebui să se roage. Dacă veghează în modul cuvenit, va vedea continuu ceva pentru care să se roage. Dacă prevede un necaz și zice: Mâine dimineață mă voi ruga pentru aceasta”, el face o greșeală. De îndată ce are un gând sau o idee despre venirea unei dificultăți, să facă din aceasta un subiect de rugăciune. Celui care bate i se va deschide.” Cine caută plăcerea divină o va găsi.

Poporul Domnului trebuie să vegheze în toate direcțiile. Timpul nostru este consacrat Domnului și avem datoria să veghem ca să I-l dăm Lui. Dacă ne consacrăm Domnului timpul și apoi îl risipim în citirea de romane și de altă literatură lumească sau în diferite jocuri, atunci nu ne folosim în mod potrivit timpul, chiar dacă aceste practici nu sunt păcătoase. La fel, trebuie să veghem la ispitele noastre și să căutăm să ne stăpânim eul și să ne păzim împotriva slăbiciunilor proprii, precum și ale altora. De asemenea, să veghem la Cuvântul Domnului, ca să putem fi bine pregătiți pentru orice cuvânt și lucrare bună.

Fiecare încercare, fiecare ispită este o încercare specială, o ispită specială. Nimeni nu știe unde poate duce chiar și cea mai mică ispită. Scripturile ne previn să fim atenți, căci ceea ce poate părea o chestiune mică poate duce la ceva mare. Faptul că un lucru poate părea mic nu înseamnă că nu poate fi cel mai serios eveniment al întregii noastre vieți.

Cei care au mai multe ocazii de serviciu sunt mai puțin pasibili de a fi duși în ispită decât cei care au mai puține. De aceea, în activitate nu fiți leneși”, ci în duh, fiți fierbinți, slujind Domnului” (Rom. 12:11). Veghind împotriva lumii și a ispitelor ei, împotriva cărnii noastre și a slăbiciunilor ei, împotriva Adversarului și a înșelărilor lui — aceste datorii ne vor ține destul de ocupați.

De asemenea trebuie să veghem la semnele timpului. Domnul nostru în zilele Sale i-a mustrat pe unii fiindcă nu și-au cunoscut timpul cercetării. Cuvintele Sale sunt: Fața pământului și a cerului știți s-o cercetați; timpul acesta cum de nu-l deosebiți?” (Luca 12:56). Dacă suntem prea angajați în muncă sau în plăcere și nu avem timp să studiem, să veghem cum se cuvine, ne găsim în dificultate.

VEGHEREA ÎN RUGĂCIUNE ESTE RECOMANDATĂ

Un lucru este a fi ispitit și alt lucru este a intra în ispită. Domnul nostru a fost ispitit în toate, dar fără păcat” — în nici un mod n-a cedat ispititorului. Așa trebuie să fie și cu noi. Trebuie să ne împotrivim diavolului, să veghem și să ne rugăm ca să nu cedăm la ispită. Dacă suntem neglijenți și dacă gândim, O, puțină indulgență de această singură dată nu-mi va face rău!”, atunci suntem în pericol. Singura poziție sigură este să veghem și să ne rugăm continuu, căci dacă intrăm în ispită nu știm unde se poate sfârși chestiunea. După cum cineva a spus în mod potrivit: Nu putem împiedica păsările să zboare deasupra capetelor noastre, dar le putem împiedica să-și facă cuib în părul nostru”.

În noaptea când Domnul nostru a fost vândut, sf. Petru a fost printre cei mai încrezători dintre apostoli. El I-a spus Domnului: Chiar dacă toți ar găsi în Tine o pricină de poticnire, eu niciodată nu voi găsi în Tine o pricină de poticnire” (Mat. 26:33). El nu știa ce slab era; prin urmare, când Domnul veghea și Se ruga în acea noapte extraordinară, sf. Petru a fost printre primii care au adormit! După aceea a fost chiar cel care s-a lepădat de Domnul nostru, și s-a lepădat cu jurăminte.

Ne amintim cuvintele Domnului nostru către sf. Petru: Simon, Simon, iată, Satan a cerut să vă cearnă ca pe grâu. Dar Eu M-am rugat pentru tine ca să nu ți se micșoreze credința” (Luca 22:31, 32). Tocmai curajul sf. Petru l-a dus într-o capcană pusă înaintea lui de către adversar. El a arătat această caracteristică atunci când a mers în curtea palatului și s-a amestecat printre cei care erau acolo. Sf. Ioan, care l-a însoțit, era rudă cu unul dintre preoți; dar sf. Petru, care a fost recunoscut după vorbire că era galileean, a fost destul de curajos ca să intre, chiar și după ce a tăiat urechea unuia dintre servitorii preotului. Ioan 18:15, 16.

Domnul nostru prezisese că se va întâmpla acest lucru, zicând: Petre, îți spun că nu va cânta astăzi cocoșul până te vei lepăda de trei ori că nu Mă cunoști” (Luca 22:34). După întâmplarea aceasta din noaptea procesului, sf. Petru și-a amintit cuvintele lui Isus și ieșind afară, a plâns cu amar” (Luca 22:62). Dacă n-ar fi făcut așa, nu știm ce s-ar fi întâmplat cu el. Plânsul a dovedit că lepădarea a fost numai rezultatul unei slăbiciuni a cărnii.

Sf. Petru ar fi putut lua o atitudine greșită. Ar fi putut spune: Am dreptul să-mi apăr viața și să nu fiu implicat în această chestiune”. Astfel ar fi putut intra într-o stare greșită a inimii; dar această înăbușire a înclinațiilor rele spre autoapărare a dovedit că în ciuda acestei lepădări repetate de trei ori, el a fost în inimă loial Învățătorului său. Așa este și cu noi; cel care se împotrivește și celei mai mici ispite, își întărește caracterul ca să se poată împotrivi și celor mai mari.

Se spune o istorioară care ilustrează înțelepciunea de a nu intra în ispită. Un om care a dorit să angajeze un birjar a primit câteva cereri pentru acea poziție. Aceștia au fost poftiți în biroul său și el i-a întrebat: Cât de aproape de marginea unei prăpastii poți conduce trăsura fără pericol de accident?” Unul a spus că ar putea conduce la jumătate de metru de margine fără frică de cădere; altul a spus că ar putea fi sigur la o distanță de cincisprezece centimetri; și așa mai departe. În final, unul care ascultase în liniște la ceilalți, a spus: Nu știu cât de aproape de marginea prăpastiei aș putea conduce fără pericol, dar știu că m-aș ține cât aș putea de departe de ea”. Acestui om i s-a dat slujba.

Acesta este principiul după care trebuie să acționăm. Cel care se ține cel mai departe de ispită este pe partea sigură. Cei care se simt prea încrezători în propria lor putere și se apropie prea mult de limita periculoasă, sunt pasibili de a aluneca peste limită. Să ne rugăm întotdeauna ca să nu intrăm în ispită; și de asemenea să veghem ca să ne putem menține în afara pericolului.

A ne ruga pentru lucruri materiale

În ultima seară cu apostolii Săi, Domnul nostru le-a spus: Până acum n-ați cerut nimic în Numele Meu; cereți și veți primi, pentru ca bucuria voastră să fie deplină” (Ioan 16:24). Fără îndoială există o binecuvântare specială pentru aceia care caută împlinirea făgăduinței Sale. Într-o împrejurare, Domnul nostru a zis că Tatăl ceresc este mai dornic să dea Spirit sfânt celor care-l cer, decât sunt părinții pământești să dea daruri bune copiilor lor (Luca 11:13). El n-a vrut să spună că trebuie să folosim neapărat cuvintele dă-ne Spirit sfânt”, sau că trebuie să ne rugăm pentru binecuvântarea Cincizecimii, cum fac unii prieteni, dealtfel bine intenționați; ci să cerem spiritul Adevărului, al unei minți sănătoase, pentru înțelepciunea care vine de sus.

Noi nu suntem destul de înțelepți ca să ne conducem corect lucrurile. Suntem învățați: Dacă vreunuia dintre voi îi lipsește înțelepciunea, s-o ceară de la Dumnezeu care dă tuturor cu mână largă și fără mustrare, și ea îi va fi dată” (Iac. 1:5). Această înțelepciune pare să ne fie necesară ca servitori ai lui Dumnezeu, pentru ca vorbele gurii noastre și meditațiile inimii noastre să fie acceptabile în ochii Domnului. Ps. 19:14.

Domnul nostru i-a învățat pe ucenici: Nu vă îngrijorați zicând: Ce vom mânca?” sau: Ce vom bea?” sau: Cu ce ne vom îmbrăca?”, fiindcă pe toate acestea păgânii le caută. Tatăl vostru cel ceresc știe că aveți nevoie de toate aceste lucruri” (Mat. 6:31, 32). Cuvintele lui par să implice că noi trebuie să fim deosebiți de lume. Lumea este gata să ceară și să se roage pentru orice binecuvântare ce s-ar putea imagina — diferite feluri de hrană, case, bani, și câte altele! Ei nu s-ar putea ruga pentru lucruri spirituale, fiindcă nu apreciază astfel de daruri. Să nu fim ca ei.

Atunci de ce a spus Domnul nostru în rugăciunea Sa: Pâinea noastră cea de toate zilele dă-ne-o nouă astăzi”? Aceasta este o chestiune foarte diferită de specializarea în rugăciune. Domnul a promis că, dacă suntem credincioși, pâinea și apa ne vor fi sigure (Is. 33:16). Nu vom fi neglijați. Este foarte potrivit să recunoaștem pe Domnul ca Dătătorul a tot ce este bun. Potrivit făgăduinței Sale, așteptăm de la El să ne dea hrană și îmbrăcăminte. Orice avem, recunoaștem dependența noastră de Domnul în privința a ceea ce ne dă; și nu cerem nimic în afară de ceea ce ne dă.

Cu cât avansăm în dezvoltarea spirituală, cu atât mai puțin simțim că I-am dicta Domnului, și cu atât mai mare încredere avem în Înțelepciunea Sa și cu atât mai mare credință în făgăduințele Sale. Cel mai mult ce trebuie să facem este să-I amintim de aceste făgăduințe pentru îngrijire materială și că le credem. De un lucru putem fi siguri — că Domnul, care ne-a chemat să fim urmașii Săi, ne are sub supravegherea Sa și va vedea ca toate lucrurile să lucreze împreună pentru binele nostru. Dacă El ne cheamă să fim membri ai Corpului lui Cristos, nici lipsa de hrană, nici altceva nu ne poate împiedica de la ocazia deplină de a ne întări chemarea și alegerea.

Despre cei în jurul cărora Îngerul Domnului face tabără (Ps. 34:7) se poate spune că au o viață fermecată. Domnul Își conduce Biserica. De aceea, gândiți că El va permite pierderea vieții prin accident sau boală înainte de a avea timp să se supună termenilor acestei invitații? Desigur că nu! Prin urmare: Omul nu va trăi numai cu pâine, ci cu orice cuvânt care iese din gura lui Dumnezeu” (Mat. 4:4). Noi avem încredere în făgăduințele lui Dumnezeu. El Își va realiza scopul Său divin în noi, dacă rămânem în El și cuvântul Lui rămâne în noi, și dacă suntem credincioși în supunere.

Editorul nu-și amintește din copilărie să-I fi cerut Domnului putere și sănătate fizică. A avut ocazii când puterea sa fizică n-a fost mare și au fost ocazii de serviciu care păreau să ceară mai multă putere decât avea. Atunci a avut plăcerea să meargă înaintea Domnului în rugăciune și să-I spună că avea încredere că-i va da puterea necesară și tot ce Domnul vedea de bine să-i dea; dar dacă Domnul vedea de bine ca el să nu poată face o prezentare satisfăcătoare, el își va face partea și va lăsa restul în seama Domnului, știind că orice va permite Domnul va fi cea mai bună experiență pentru el.

Acest curs a fost întotdeauna mulțumitor. În patruzeci de ani de serviciu activ, niciodată n-a lipsit de la adunare din pricina lipsei de putere, chiar dacă au fost unii prieteni care au zis: N-ai să poți vorbi în seara asta!” Răspunsul invariabil al lui a fost: Dacă Domnul îmi va da putere, voi merge la adunare și-mi voi pune încrederea în El în privința vorbirii”. Odată aproape a leșinat pe podium; dar a avut întotdeauna har îndeajuns. Atâta vreme cât va rămâne de această parte a vălului, intenționează să vorbească ori de câte ori are ocazia, afară de cazul că nu va putea. Este sigur că dacă Domnul îi dă ocazia să vorbească, El îi va da și puterea necesară.

SUBIECTE POTRIVITE PENTRU RUGĂCIUNE

Când ne amintim că sf. Iacov a zis, Voi cereți și nu căpătați, pentru că cereți rău” (Iac. 4:3), ne gândim că ar trebui să fim atenți ce cerem. Domnul nostru i-a învățat pe apostoli că este foarte important să rămână în El și cuvintele Lui să rămână în noi, dacă vrem să ni se răspundă la rugăciune. Cuvintele Lui sunt: Dacă rămâneți în Mine și cuvintele Mele rămân în voi, cereți orice veți vrea și vi se va da” (Ioan 15:7). Cu alte cuvinte, cererile potrivite voinței Domnului vor fi satisfăcute, dar cele contrare voinței Lui vor rămâne neîmplinite.

A cere în mod egoist lucruri pământești n-ar fi o rugăciune adevărată. Mulți creștini au un mod poruncitor de a-I spune Domnului ce le-ar plăcea să facă pentru ei — ca atâția să fie convertiți la o adunare; ca o adunare să prospere în felul acesta etc. Rugăciunile noastre trebuie să fie pe linii mai înalte decât acestea. Cele pământești trebuie să fie prezentate doar ocazional. Să avem dorința să trăim în așa mod care să-I fie plăcut Domnului și să fim mulțumitori pentru orice ne-ar da providența Sa — fie că este mult fie că este puțin.

S-a făcut sugestia că a ne ruga pentru orice Dumnezeu este dispus să ne dea este cu totul potrivit. Ne putem ruga pentru Spirit sfânt, pentru mai multă iubire, mai multă blândețe, mai multă răbdare, mai multă înțelepciune de sus. Ne putem ruga ca toate aceste lucruri să lucreze împreună pentru binele nostru; fiindcă El ne-a promis că așa va fi. Ne putem ruga pentru îndrumare de la Domnul așa cum ar fi mai bine în ochii Lui. Dar nu-I putem spune ce să facă, fiindcă nu avem cum să știm care este voia Lui în legătură cu lucrurile în general.

Domnul nostru nu S-a rugat în mod poruncitor. Cu cererile Sale a spus: Nu voia Mea, ci a Ta să se facă” — Eu nu am o voință a Mea; căci am renunțat la voința Mea și doresc să se facă voia Ta. Aceasta este o rugăciune de supunere deplină. Nu înseamnă că Domnul nostru nu Se ruga în credință, nici că nu va primi ce dorea. Înseamnă că dorea să afle voia Tatălui; și a aflat că Tatăl dorea ca El să bea paharul suferinței până la fund.

Dacă suntem supuși, rugăciunile noastre vor deveni tot mai mult mesaje de mulțumire. Vom dori tot mai mult să umblăm în urmele Învățătorului. Vom dori ca voia Lui să se facă în noi, mai degrabă decât orice altceva am putea încerca noi să-I spunem. Totul va fi potrivit Planului Său, care se va împlini și pe care nu-l va schimba nici pentru noi, nici pentru altcineva din lume. Cei care au ajuns la această dezvoltare a vieții creștine își vor da seama că nu este necesar să se roage ca Dumnezeu să salveze pe unul sau pe altul; căci n-a promis El oare că va salva pe toți oamenii de pe pământ care vor veni la El în modul stabilit de El?

Să ne gândim la cazul lui Saul din Tars. El căuta să facă voia lui Dumnezeu, dar era orbit. După ce Dumnezeu i-a deschis ochii la faptele reale ale cazului, el a mers pe calea cea dreaptă. El a fost un om sfânt, atât înainte cât și după ce a primit Adevărul; dar iluminarea pe care a primit-o l-a învățat mai bine cum să facă voia lui Dumnezeu. Dacă n-ar fi fost un vas ales al Domnului, n-ar fi avut astfel de experiență, ci ar fi fost tratat ca Simon Magul.

RĂSPUNSUL LA RUGĂCIUNE ESTE AMÂNAT PENTRU BINELE NOSTRU

Printre unii creștini, insistența exagerată în rugăciune, lupta cu Dumnezeu cum s-a luptat Iacov cu îngerul, este foarte mult încurajată. Adeseori acești oameni se roagă atât de mult încât nu studiază deloc, spre marele lor dezavantaj. Scripturile ne învață să studiem ca să ne arătăm aprobați de Dumnezeu (2 Tim. 2:15), și să nu căutăm să primim ceva în mod miraculos, ci mai degrabă în mod inteligent. Oamenii care se roagă în acest mod procedează cumva cum au procedat prorocii lui Baal în timpul lui Ilie. Oamenii aceia alergau în jurul altarului tăindu-se cu pietre și strigând către dumnezeul lor să le mistuie jertfa. 1 Împ. 18:26-29.

Prorocul Ilie, dimpotrivă, a fost foarte calm. El adora un Dumnezeu inteligent la care nu trebuia să strige ca să-I atragă atenția. Când a venit timpul lui Ilie să se roage, s-a rugat, folosind puține cuvinte, dar mergând direct la subiect. 1 Împ. 18:36-38.

În această narațiune există o lecție pentru creștini. Unii care au înțeles greșit Caracterul și Planul divin în general, se roagă pentru lucruri pentru care n-ar trebui să se roage și neglijează să ceară lucrurile care ar trebui. Dacă rămânem în Domnul și cuvintele Sale rămân în noi, vom ști ce să cerem; și vom fi atât de atenți în legătură cu cererea noastră, încât nu vom cere rău.

Dacă rugăciunile cuiva par a nu fi ascultate, acesta să nu obosească în inima sa și să nu înceteze a se ruga. Domnul nostru spune să ne rugăm și să nu ne lăsăm (Luca 18:1-8). Tatăl nostru ceresc poate că vrea să ne aducă într-o astfel de stare a inimii încât să putem aprecia binecuvântarea. Poate voința lui Dumnezeu este să amâne răspunsul pentru binele nostru cel mai mare.

Cu trei mii nouă sute de ani în urmă, Dumnezeu i-a promis lui Avraam că va primi țara Canaanului și că în Sămânța lui vor fi binecuvântate toate familiile pământului. Făgăduința nu este încă împlinită (Fapte 7:5). Timp de mai bine de o mie opt sute de ani biserica s-a rugat: Vie împărăția Ta, facă-se voia Ta precum în cer așa și pe pământ”. Domnul n-a răspuns la rugăciune încă; totuși trebuie să continuăm să ne rugăm și să așteptăm cu răbdare. Avem credință că Dumnezeu va face cum a promis. Așteptați numai”, zice Domnul, până în ziua când Mă voi scula”.” Țef. 3:8.

Există o mare binecuvântare păstrată pentru cei care își delectează inima în calea Domnului. Noi suntem în armonie cu făgăduințele prețioase. Așteptăm și ne rugăm. În final, Domnul zice că va răzbuna pe Aleșii Săi — la sfârșitul acestui Veac. El îi va elibera de toată împotrivirea cărnii și a adversarului. Îi va stabili Sus și va turna peste ei binecuvântarea promisă. Atunci vor fi împlinite rugăciunile. Între timp rugăciunile continuă să meargă sus, cu seriozitate, cu încredere.

Există o deosebire între a spune rugăciuni” și a se ruga”. În rugăciune trebuie să avem o cerere clară în minte, pentru a căuta în mod inteligent răspunsul. Un frate care-și cerceta cu grjă gândurile, cuvintele și faptele, pentru a descoperi care trăsături de caracter trebuiau dezvoltate, a conchis că avea nevoie de răbdare. După un timp a scris: Mă întrebam ce se întâmplă. M-am rugat pentru mai multă răbdare; dar încercările mele aveau un astfel de caracter încât răbdarea mea scădea. Dar în ultimul timp încep să văd că Domnul îmi răspunde la rugăciune pentru răbdare tocmai în acest mod, și permite aceste încercări chiar cu scopul dezvoltării acestei trăsături de caracter în mine”.

Această experiență este în acord cu îndemnul apostolului: Luați toată armătura lui Dumnezeu” (Efes. 6:13). Oricare ar fi rugăciunea noastră, noi trebuie să veghem pentru a vedea în ce mod răspunde Domnul la cererile noastre. Această atitudine din partea noastră ne va demonstra credința, încrederea și loialitatea. La rândul ei, credința ne va fi întărită. Astfel vom fi plăcuți Domnului datorită încrederii noastre în El. El cunoaște mai bine decât noi calea pe care o apucăm. Atunci, dacă în viața noastră vine ceva ce n-am anticipat, să ne gândim: Iată pentru noi o lecție de învățat, de răbdare, de ascultare”.

Poporul Domnului are privilegiul să ceară, pentru a avea plinătatea bucuriei. Noi avem această bucurie și pacea lui Dumnezeu care întrece orice înțelegere”, și ne bucurăm mult în speranța lucrurilor glorioase pe care Tatăl le are în păstrare pentru noi și pe care Spiritul sfânt ni le descoperă prin Cuvânt. Creștinul bucuros este creștinul mulțumitor. Creștinul mulțumitor este cel care își folosește viața cel mai bine. Prin faptul că exercită mulțumirea inimii, va fi mai bine pregătit pentru Împărăție. Cei mai puțin mulțumitori pot ajunge și ei în Împărăție, după câte știm. Dar inima nemulțumitoare nu va ajunge în Împărăție.

ATMOSFERA DE RUGĂCIUNE

Textul, Rugați-vă neîncetat”, ar părea să fie echivalent cu declarația Nu încetați să vă rugați” — cerere continuă ca și cum persoana ar fi în atitudine de așteptare. Într-un fel sau altul, acea cerere poate aștepta un răspuns. Această idee se aplică în tribunal. Obiceiul este de a se adresa curții, zicând că persoana roagă să fie eliberată de dificultatea respectivă în anumite cazuri. Cererea aceea ar putea fi retrasă sau ar putea fi continuată. Așa este și cu rugăciunile pe care le facem la curtea cerească. Facem cererea și dacă merită să cerem, merită să așteptăm.

Noi să nu fim ca neamurile, care gândesc că vor fi auziți dacă vorbesc mult. Să căutăm mai întâi Împărăția lui Dumnezeu. Rugăciunile noastre să fie în acea privință. Orice experiențe naturale am avea, Tatăl ceresc le-ar putea vedea de ajutor în obținerea lucrurilor cerești ale Evangheliei. Să nu încetăm să ne rugăm, deși nu suntem obligați de nici o lege de fier. Dumnezeu nu ne-a poruncit să ne rugăm, fiindcă aceasta ar fi ca o lege fixă, de care, dacă n-am asculta, ar fi păcat. Dar credem că El va binecuvânta pe aceia care cer. Cu cât simțim mai mult nevoia de unele lucruri, cu atât le vom aprecia mai mult când le vom primi. Domnul ar vrea ca noi să apreciem aceste daruri, mergând frecvent să le cerem; apoi, când ne vin, suntem într-o stare de a le primi și a le folosi mai bine.

Avem multe motive să mulțumim — inima care mulțumește se va găsi tot mai mult într-o atitudine mulțumitoare. La început, când începem să mulțumim, facem aceasta pentru lucrurile mai plăcute; dar pe măsură ce experiența crește, găsim bucurie în necazurile și persecuțiile vieții; căci aceste experiențe ne rafinează inima și o face mai receptivă la ceea ce este corect și împotriva a ceea ce este greșit — la Adevăr și împotriva erorii, la puritate și împotriva impurității.

Nu numai să ne rugăm frecvent și cu regularitate, ci să fim întotdeauna în atitudine de rugăciune. Copiii lui Dumnezeu să fie în acea atitudine a inimii care privește spre Domnul pentru îndrumare divină în fiecare dezorientare și în fiecare experiență. Întocmai cum acul busolei se întoarce spre pol, așa să se întoarcă și inima noastră spre Domnul. Dacă avem durere, necaz sau greutate pe cale, să privim spre El. Dacă avem privilegiul de a servi pe Domnul, să nu ne considerăm competenți pentru serviciu fără a ne întoarce spre Domnul după ajutor. Cu alte cuvinte, creștinul să înalțe rugăciune nu numai la începutul zilei; el trebuie să fie înconjurat continuu de o atmosferă de rugăciune. Să nu fie doar un simț al datoriei, ci o apreciere a unui mare privilegiu.

Cei care-L apreciază pe Domnul, nu și-ar putea permite să fie fără acest privilegiu. Cei care apreciază acest privilegiu se bucură să meargă la Tatăl ceresc de multe ori pe zi. Sfatul nostru pentru toți care caută să meargă pe calea îngustă, ar fi să nu uite acest privilegiu. Ci în familia lor și în camera lor cu tovarășul de viață, rugăciunea lor să fie într-o formă rezonabilă și potrivită, după cum ar judeca ei cel mai bine că I-ar plăcea Domnului — și nu să fie un deranj în vreun sens.

CREDINȚA SE ÎNTĂREȘTE PRIN RUGĂCIUNE

Exact cum rugăciunile unuia îl ajută pe altul nu putem ști. Nu avem destulă informație să filosofăm foarte adânc asupra acestui lucru. Am putea presupune că sunt anumite influențe mentale care pleacă de la unul spre altul, întocmai cum știm că influențele electrice pleacă de la o stație spre altele la mii de mile depărtare. Puterile minții sunt neînțelese. Ne putem influența pe noi și într-o anumită măsură pe altul. O minte o poate influența pe alta fără nici un cuvânt, prin puteri telepatice. Nu putem spune de ce permite Dumnezeu aceasta și dă binecuvântări ca răspuns la rugăciune. Suntem lăsați să filosofăm, să speculăm.

Dacă suntem în Școala lui Cristos, suntem acolo ca să fim învățați, să învățăm anumite lecții de viață. Una dintre lecții este să avem credință perfectă, completă în Dumnezeu — încredere absolută. Astfel de încredere este exercitată prin rugăciunile noastre pentru noi și pentru alții; și această încredere este cultivată prin rugăciuni. Dumnezeu binevoiește să binecuvânteze aceste rugăciuni și astfel să cultive și să întărească credința noastră. Nu putem presupune că Dumnezeu va lăsa nefăcută o lucrare importantă dacă noi nu ne rugăm pentru ea, sau că răspunsul la rugăciunea noastră va veni așa cum îl așteptăm; dar binecuvântarea poate veni dintr-o parte sau din alta. Dumnezeu poate conduce orice chestiune așa încât să poată da binecuvântări, fie prin cooperarea și rugăciunile noastre, fie fără cooperarea și rugăciunile noastre.

Avem motive să credem că atunci când ne rugăm pentru alții, rugăciunile noastre ajută. Am cunoscut împrejurări când răspunsul la rugăciune a fost remarcabil. Cuvântul Domnului pare să ne insufle această credință. Poporul Domnului a fost un popor de rugăciune și este un popor de rugăciune. Nu ne putem imagina cum poate fi cineva un urmaș constant al lui Cristos fără rugăciune.

Pentru cine ne putem ruga acum?

Înțelegem că rugăciunea făcută la întâmplare pentru sănătate de-a lungul Veacului Evanghelic ar fi nepotrivită, și că numai prin dar s-au făcut vindecările timpurii din acest Veac; că acest dar a încetat cu moartea apostolilor după ce și-a împlinit obiectivul; și că răgăciunile potrivite în legătură cu boala, din partea sfinților, ar fi cele oferite pentru iertarea păcatelor — având ca rezultat vindecarea. Dar vedem de asemenea că, pe măsură ce se ivește Veacul Milenar — care se suprapune peste Veacul Evangheliei, care se încheie — trebuie să ne așteptăm să înceapă să se manifeste vindecarea și restabilirea generală, așa cum o vedem. Și aceasta ne face să întrebăm: În lumina examinării precedente a învățăturilor scripturale și în lumina plasării noastre actuale în zorile Mileniului, pentru cine ne putem ruga acum?

Răspundem: Sfinții nu se pot ruga în mod cuvenit acum pentru propria lor sănătate, după cum nu S-a putut ruga nici Învățătorul lor. Nu pot cere în mod cuvenit privilegiile Restabilirii pe care ei le-au consacrat, nici nu pot cere să le fie anulate sacrificiile, prin îndepărtarea miraculoasă a întregului preț al ostenelii, epuizării, loviturilor sau bolilor. Dar când își dau seama că necazurile lor sunt pedepse pentru păcate, ei se pot simți liberi să-și mărturisească păcatele unul altuia și să se roage lui Dumnezeu pentru iertare. Ca rezultat ei pot fi astfel vindecați.

Sfinții care rămân în Cristos și în care rămâne Cuvântul Lui, se pot ruga și pentru alții, în special că acum suntem la începutul Timpurilor Restabilirii; și anume, în cazurile în care ei sunt siguri că obiectivul lor nu este înălțarea de sine; în care dorința lor pentru însănătoșirea celor bolnavi nu este egoistă și în care au motive să creadă că sănătatea restabilită va fi consacrată pentru fapte bune și pentru slava lui Dumnezeu.

În astfel de cazuri, la cerere putem să ne rugăm pentru revenirea celui atins de boală sau debil, care nu este din Turma Mică — dintre sacrificatori, Preoțimea Împărătească. Totuși, chiar și în astfel de cazuri, deși credința noastră trebuie neapărat să fie tare, fiindcă suntem încrezători că cerem din motive corecte și într-un timp când Domnul binevoiește să acorde un început al binecuvântărilor Restabilirii, noi să spunem întotdeauna, cum a spus Domnul nostru în rugăciunile Sale, Totuși, nu cum voiesc eu, ci cum voiești Tu”. Luca 22:42.

Totuși, nu este acum timpul să așteptăm vindecări generale și lucrare de Restabilire deplină, deoarece, evident, aceasta nu-și va avea timpul până când toată Preoțimea își va sfârși sacrificul și va intra împreună cu Capul și Preotul Principal, Isus, în gloriile și perfecțiunile stării sau condiției cerești, simbolizată prin Sfânta Sfintelor.

RUGĂCIUNE PENTRU ÎMPĂRAȚI

Și pentru guverne

Sf. Pavel în epistola sa către Timotei spune: Vă îndemn deci înainte de toate să faceți cereri, rugăciuni, mijlociri, mulțumiri pentru toți oamenii, pentru împărați și pentru toți cei ce sunt așezați în poziții înalte, ca să putem duce astfel o viață pașnică și liniștită, cu toată evlavia și demnitatea” (1 Tim. 2:1, 2). Alte scripturi ne spun că împărățiile lumii nu sunt Împărățiile Domnului (Luca 19:11, 12). Ele ne informează în mod indirect că lumea n-ar înțelege faptul că afacerile ordinii actuale de lucruri sunt sub supravegherea și grija lui Satan (Mat. 4:8, 9; Ioan 14:30); că Domnul nu va stabili Împărăția dreptății până la timpul hotărât de El. Când va veni acel timp, toți împărații și preoții și poporul Îl vor servi și I se vor supune (Dan. 7:27). Domnia Lui va însemna dorința tuturor popoarelor”.

Dar Biblia ne dă de înțeles că, între timp, acestor împărății de acum li se dă ocazia să vadă ce pot face în condițiile actuale (Dan. 2:37-44). Când împărăția tipică a lui Israel a fost distrusă și i-a fost dată lui Nebucadnețar, aceasta a fost pentru a se da ocazia să se vadă ce va putea face împărăția lui. Putea fi dreaptă sau nedreaptă.

Și așa a fost de la împărăția lui Nebucadnețar încoace. Toate sunt împărății ale neamurilor, nu reprezentante ale lui Dumnezeu. Toate aceste împărății demonstrează diferitele principii de guvernare. Sub aceste împărății omenirea învață lecții de experiență care îi vor fi valoroase în viitor. Sub aceste împărății am văzut oamenii bătându-se pentru drepturi. Uneori au fost înfrânți, iar alteori au fost victorioși — după cum a fost cazul. În diferitele bătălii am văzut dreptatea și nedreptatea luptând-se împreună; dar în toate, politica este la conducere.

Sub toate împărățiile omenirea a demonstrat că nici un guvern al omului imperfect nu poate îndrepta dificultățile cu care se confruntă omenirea. Noi nu putem aboli păcatul și tristețea, plânsul și moartea. Dacă numai unui împărat sau unei națiuni li s-ar fi permis să experimenteze cu rasa, n-am ști dacă alte națiuni n-ar fi avut succes, dacă ar fi avut ocazia. Fiecare națiune la rândul ei caută să fie puterea universală și fiecare pretinde că este o guvernare mai bună; ca, de exemplu, guvernul american vrea să dea o guvernare mai bună filipinezilor, iar Marea Britanie vrea să dea o guvernare mai bună poporului din Africa de Sud. Ce fac națiunile și limbile civilizate în țările mai puțin civilizate? Ce pot face ele pentru îmbunătățirea condițiilor? În toate aceste țări, în toate aceste străduințe, ele arată că domină egoismul.

PUTEREA FOLOSITĂ PENTRU SCOPURI EGOISTE

Vedem faptul demonstrat, că dacă o națiune ar avea într-adevăr puterea să binecuvânteze pe altele, nu le-ar binecuvânta fără să profite de ele. Națiunile noastre civilizate își folosesc puterea în mod egoist în țările păgâne, luând bani de la semenii lor. În loc să le conducă spre condiții mai înalte și mai bune, lucrurile au fost conduse în general pe bază comercială. Și chiar acești oameni care au profitat mai mult sau mai puțin de alții în situație extremă și nevoie, și acei oameni de care ei au profitat prin frică, vor învăța fără îndoială unele lecții bune din aceste experiențe.

Dumnezeu le permite națiunilor să învețe aceste diferite lecții, înainte de a-Și stabili Împărăția în mare putere și glorie. Când va fi stabilită Împărăția Sa, contrastul între guvernarea acesteia și celelalte guvernări va fi atât de marcant, încât toți vor avea mult de învățat. Fără îndoială, mulți care au suferit din pricina nedreptății vor fi mai bine pregătiți să aprecieze guvernarea mai bună când aceasta va veni.

Între timp, celor din poporul lui Dumnezeu care sunt chemați să fie membri în Corpul lui Mesia nu li se cere să spună: Aceste împărății nu fac bine și Împărăția noastră va arăta aceasta”. Dimpotrivă, trebuie să spunem cuvinte încurajatoare: Națiunea voastră pare că face cât de bine știe să facă. Pe măsură ce va înțelege mai mult, se va strădui pentru o guvernare mai bună”.

Simpatie pentru cei În autoritate

Noi, cei care aparținem de Împărăția cea nouă, suntem cetățeni într-o țară străină. Vedem că suntem mai mult sau mai puțin influențați de starea lucrurilor din lume. Compătimim cu omenirea. Suntem bucuroși că intră o Nouă Dispensație. Vedem că aceia care se străduiesc să îmbunătățească lucrurile au o sarcină herculeană. Dacă ar fi să ne-o predea nouă, ne-ar lua tot timpul; și în condițiile actuale rele, nici noi n-am face mai bine decât ei. Avem mare compătimire față de împărați și prinți. Ei reușesc să realizeze așa de mult, cu păcatul în toate direcțiile.

Simpatia noastră ne va conduce spre a-i privi cu amabilitate în mintea noastră. Și ne putem ruga pentru ei, ca să aibă o înțelepciune așa cum vede de bine Domnul. N-ar fi bine să-I cerem lui Dumnezeu ca unul dintre ei să fie vindecat dacă ar fi bolnav. Dacă am avea vreun mijloc de a ajuta, să folosim acel mijloc; dar în privința rezultatelor, să ne amintim că acestea sunt în mâinile lui Dumnezeu. Noi să ajutăm în orice mod în care putem. Să nu specificăm, ci numai să ne rugăm pentru binecuvântarea lui Dumnezeu peste aceste împărății.

Ne interesează aceste împărății fiindcă ne interesează omenirea în general. Dorim să ducem o viață pașnică și evlavioasă, ca să putem avea mai multe ocazii pentru citit și studiu (1 Tim. 2:1, 2). Suntem bucuroși că acum este pace în lume și nu intenționăm să ne certăm. Intenționăm să ne rugăm pentru acești conducători; fiindcă nu credem că au o inimă neagră sau au intenții rele. Poate că ei încearcă să facă ce ar fi mai bine pentru toți, după cea mai bună cunoștință a lor. Cei mai mulți dintre monarhii Europei nu doresc să târască pe oameni în război.

BINECUVÂNTĂRILE ZILELOR NOASTRE

În privința oamenilor care mențin o guvernare așa de minunată în țara noastră, vedem cum au persoane care supraveghează fiecare clădire care se construiește; cum dau atenție specială la departamentul contra incendiilor, departamentul apelor, ca să fie o rezervă de apă potrivită și curată; cum se îngrijesc de sănătatea generală a orașului, de instituirea carantinelor etc. Cei care au în sarcină sistemul școlar pentru educația tinerilor și sistemul spitalicesc fac o lucrare mare!

Să ne gândim că zilele noastre sunt zile fericite în comparație cu ce ar fi dacă am trăi cum au trăit oamenii în timpurile barbare. Când vedem minunatele lucruri care se fac astăzi — marile clădiri, poduri și alte amenajări minunate — spunem: Ce este omul! Desigur, o piesă minunată din mecanismul divin! Ce lucruri poate face chiar și în aceste condiții imperfecte! Și ce nu va fi în stare să realizeze când Împărăția lui Mesia va fi aici, care va da lovituri celor neascultători și va nimici complet pe cei care nu vor veni în armonie cu regula dreptății!”

Suntem bucuroși că lucrurile se mișcă așa de bine. În loc să dojenim pe conducători, preferăm să gândim că sunt bine intenționați. Putem foarte bine să ne rugăm pentru aceștia, fără nici o dificultate în minte. Și putem fi bucuroși și să-I mulțumim lui Dumnezeu că acești oameni se îngrijesc de noi atât de bine.

Rugăciunea noastră la Dumnezeu pentru împărați etc., este ca El să conducă și să îndrume lucrurile printre națiuni așa cum ar fi în cea mai mare armonie cu planurile Sale, pentru binecuvântarea și dezvoltarea Bisericii care se alege acum. Căci, deși Dumnezeu a lăsat lumea să fie condusă de prințul acestei lumi” până la sfârșitul deplin al Timpurilor neamurilor, totuși Dumnezeu nu i-a dat putere nelimitată. Mânia omului nu va lucra spre ruina Planului lui Dumnezeu; pentru că El va face ca mânia omului să lucreze spre lauda Lui, și tot ce nu va lucra astfel, El va restrânge (Ps. 76:10). Aceasta are apostolul în vedere: Rugați-vă pentru îndrumarea și conducerea lui Dumnezeu asupra tuturor afacerilor vieții și asupra conducătorilor, pentru ca pietatea, sobrietatea și creșterea Bisericii să poată fi păstrate.

RUGĂCIUNEA FORMALĂ

Adesea rugăciunile-mi rostesc,

Dar mă rog oare când vorbesc?

Și aceste vorbe când le spun

Dorințele inimii le exprim?

Aș putea chiar cu îngenunchiere

Și să aduc închinare, la dumnezei de piatră,

Ca jerftă Dumnezeului Celui viu,

O rugăciune numai din cuvinte;

Căci Domnul niciodată nu va auzi

Acele cuvinte care din inimi nu vor ieși,

Nici buzele acelea nu le va cerceta

Care nu vor rosti sincer rugăciunea.”