Vol. 3 Septembrie-Octombrie 1996 Nr. 6

CONSILIUL DIN IERUSALIM

Fapte 15:22-33

> Primul consiliu ecumenic al Bisericii — „Spiritul unei minți sănătoase” în rezolvarea diferențelor doctrinare — Jugul legământului Legii față de libertatea creștină —Decizia apostolilor asupra chestiunilor în discuție — Lecții pentru zilele noastre — Libertatea nu este libertinaj.

„Hristos ne-a eliberat ca să fim liberi.” Galateni 5:1.

W. T. 1 mai 1916 (pag. 137-139)

Când Sf. Pavel și Barnaba și-au făcut raportul către Biserica din Antiohia, atât adunarea cât și misionarii s-au bucurat de serviciul lor comun pentru neamuri. Cauza Domnului a fost într-adevăr prosperă peste tot pentru o perioadă. Dar această perioadă de pace, prosperitate, creștere în cunoștință și în număr a fost urmată în Antiohia de o perioadă de conflicte și neînțelegeri. Din Ierusalim, centrul activității pentru Domnul, au venit anumiți frați, evrei din naștere, care, dându-și seama că creștinii dintre neamuri ignorau circumcizia, au stârnit o mare agitație pentru acel motiv, pretinzând că după cum circumcizia fără Cristos n-ar aduce mântuire, nici mântuirea în Cristos n-ar fi operativă fără circumcizie.

Mințile multora din Biserică au fost tulburate de aceste afirmații, și un timp s-a părut că era posibilă o dezbinare. Însă sfaturi mai bune au învins; și frații lor preaiubiți, Sf. Pavel și Barnaba, au fost trimiși la Ierusalim ca și comitet pentru a discuta cu apostolii și cu Bătrânii de acolo. Studiul de astăzi ne spune despre această conferință și despre rezultatele ei.

Incidental remarcăm înțelepciunea arătată de acești creștini timpurii. Ei aveau „spiritul unei minți sănătoase” (2 Tim. 1:7; Iacov 3:17, 18). Ei aveau într-adevăr mare încredere în Sf. Pavel și în Barnaba, și și-au dat seama că sub administrarea acestor doi frați credincioși Biserica din Antiohia primise deja mari binecuvântări de la Domnul; și că acest fapt mai degrabă contrazicea ideea că ei nu puteau fi apreciați ca subiecți potriviți pentru favoarea divină fără circumcizie. Prin urmare ei au procedat înțelept, considerând că voința Domnului în acest subiect era clară; și că voința Lui era indicată prin apostoli, cărora El le spusese, „Orice veți lega pe pământ va fi legat în ceruri, și orice veți dezlega pe pământ va fi dezlegat în ceruri” (Mat. 16:19; Ioan 20:21-23). În mod cuvenit se putea aștepta ca apostolii să știe dacă creștinii dintre neamuri erau sau nu sub obligația care fusese pusă asupra tuturor descendenților lui Avraam.

CONFERINȚA DIN IERUSALIM

Respectul plin de amabilitate al Apostolilor unul față de altul la conferință este bine marcat. Este de asemenea vrednic de remarcat că ei și-au bazat concluziile pe ceea ce au găsit scris în Scripturile Vechiului Testament și pe conducerea lor de către providența divină. În câțiva ani Adevărul le devenise tot mai clar. Ei au văzut că favoarea specială a lui Dumnezeu față de evrei dăduse loc favorii generale față de oamenii din orice neam, așa încât toți oamenii de pretutindeni care credeau în Domnul, Îi acceptau promisiunile și în armonie cu aceasta își consacrau viața, ca să poată avea de atunci încolo privilegii și avantaje egale cu evreii din naștere. Ei știau despre legătura lui Dumnezeu prin legământ cu poporul Israel; și le-a trebuit timp să se convingă că programul divin făcuse încă un pas înainte.

Similar, la sfârșitul acestei Vârste sunt mulți care-și dau seama că numai o „turmă mică” a fost chemată de Dumnezeu și a răspuns, a sacrificat sub această Înaltă Chemare. Acestora le este însă greu să înțeleagă ideea că începe o schimbare de dispensații; și că Dumnezeu intenționează să completeze lucrarea acestei Vârste pentru Aleși, iar apoi să inaugureze o lucrare nouă pentru cei care nu sunt aleși — în folosul „tuturor familiilor pământului”.

Concluziile conferinței sunt date în câteva cuvinte; anume, că în ceea ce-L privește pe Dumnezeu, El recunoscuse pe credincioșii proveniți dintre neamuri acordându-le Spiritul Său Sfânt exact în același mod în care îi recunoscuse pe credincioșii proveniți dintre evrei, și „n-a făcut nici o deosebire între noi și ei, întrucât le-a curățit inimile prin credință” (Fapte 15:9; 10:44-47). Ce se putea cere mai mult? Neamurile primiseră toată această favoare de la Dumnezeu fără să fi venit sub robia Legământului Legii. De ce să pună un jug peste neamuri, în mod înțelept au întrebat ei, când Dumnezeu nu impusese o astfel de cerință? Ei și-au dat seama că Legământul Legii era într-adevăr un jug atât de greu încât nici ei nici părinții lor nu fuseseră în stare să-l poarte. Cristos îi ușurase de jugul Legământului Legii. De ce să-l pună ei peste frați, peste care Domnul nu-l pusese? Rom 3:19.

Trecând chiar dincolo de aceasta, ei au recunoscut că în unele privințe neamurile dețineau o poziție superioară; pentru că ele erau libere de Lege, nefiind niciodată sub acel jug. De aceea este declarația, „Credem că noi (evreii), ca și ei (neamurile), suntem mântuiți prin harul Domnului Isus Hristos”.

CONCLUZIA PROBLEMEI

În versetele 22-29 din studiul de astăzi avem decizia apostolilor în problema discutată. Ei nu numai că au scris-o, dar au și trimis-o prin doi dintre frații lor de încredere — Iuda, zis și Barsaba, și Sila — împreună cu ((214) Pavel și Barnaba, pentru ca Biserica din Antiohia să poată avea subiectul ca mărturie atât scrisă cât și orală. Declarația era că învățăturile care stârneau neliniște nu fuseseră autorizate de apostoli la Ierusalim. Atunci ei au rezumat pe scurt, nu ca o lege, ci ca „lucruri necesare”, următoarele: 1) Să se ferească de hrana jertfită idolilor; 2) de sânge; 3) de animale sugrumate; 4) și de curvie.

Nu se face aluzie la faptul că abținerea de la aceste lucruri l-ar face pe cineva creștin; pentru că nimic în afară de credința în Cristos, consacrarea față de El și străduința de a merge pe urmele Lui nu l-ar face pe cineva creștin. Prin aceste recomandări de abținere ei au declarat, „dacă vă veți păzi, bine veți face” — veți găsi că aceste recomandări sunt profitabile pentru voi ca urmași ai Domnului. De fapt, Apostolul Pavel subliniase foarte convingător că „iubirea este împlinirea legii” (Rom. 13:10); căci iubirea pentru Dumnezeu va controla viața în ceea ce privește sfințenia, iar iubirea pentru aproapele, care trebuie să fie ca și iubirea pentru noi înșine, o va controla în ceea ce privește dreptatea pământească.

NECESITATEA ACESTOR RESTRICȚII

Lucrurile recomandate la conferință erau necesare pentru păstrarea Corpului lui Cristos compus din evrei și neamuri, având sentimente și educație diferite. Fără a discuta dacă pericolul putea veni sau nu prin carnea vândută în piețe, datorită ceremoniilor păgâne legate de junghierea animalelor, conferința a sfătuit abținere de la acestea, pentru că evreii în mod sigur ar considera mâncarea unei asemenea cărni ca participare la idolatria păgână — chiar dacă privit dintr-un punct larg de vedere idolul n-ar putea aduce nici beneficiu nici daune hranei, nefiind decât lemn, piatră sau metal. Cu toate acestea, s-a recomandat ca creștinii dintre neamuri să se abțină de la folosirea libertății lor în această direcție, din respect pentru frații mai slabi, evrei și neamuri, care nu puteau gândi adânc și a căror conștiință putea fi lezată.

Un gând asemănător este legat și de interzicerea folosirii sângelui. Acesta era interzis pentru evrei (Lev. 17:10-14). Sub Legământul Legii sângele era un simbol al vieții; și împărtășirea din el ar implica responsabilitate pentru viața luată. Mai mult, în ceremoniile tipice ale Legii, sângele interzis era folosit ca simbol pentru a reprezenta jertfa pentru păcat; căci ispășirea pentru păcate era efectuată prin sânge. Pentru a accentua aceste lecții tipice, evreilor li se interzisese să folosească sânge. Ar putea fi și alte motive legate de aceasta, sanitare sau de altă natură, dar necunoscute încă de noi.

Aceste interdicții n-au fost niciodată pentru neamuri căci ele n-au fost niciodată sub Legământul Legii. Dar ideile evreilor asupra acestui subiect erau atât de adânc înrădăcinate, încât pentru pacea Bisericii a fost necesar ca neamurile să respecte și ele acest lucru. Animalele sugrumate se refereau la animalele prinse în cursă, al căror sânge nu fusese vărsat sau scurs, sângerând până ce animalul murea, după cum Legea evreiască cerea să se procedeze cu carnea care urma să fie mâncată. Această restricție era necesară pentru armonia între cele două ramuri ale Israelului spiritual — cea care venea din iudaism și cea care venea dintre neamuri — care înainte erau separate prin Legământul Legii. Dacă frații dintre neamuri nu voiau să fie gâlcevitori și să producă dezbinare în Biserică, ei vor fi în mod sigur dispuși să-și restrângă sau să-și sacrifice libertatea cu privire la aceste lucruri.

Ultima restricție specificată a fost desfrânarea. De închinarea la idoli, care predomina pe timpul despre care vorbește studiul nostru, era legată multă senzualitate, care ar fi contrară cu Spiritul lui Cristos în orice sens al cuvântului. Totuși, este greu să înțelegem de ce un precept moral să fie astfel separat de altele și pus pe lista cu cerințe ceremoniale. Înclinăm a întreba de ce n-au fost incluse și blasfemia, beția, idolatria, adulterul, mărturia mincinoasă, uciderea etc. Să înțelegem că neamurile sunt libere să comită toate nelegiuirile care nu sunt stipulate prin această conferință?

Desigur că nu! Mai degrabă, toate cerințele Legii sunt incluse în acea Lege a Noi Creații — Iubirea pentru Dumnezeu și pentru om. Iubirea ar restrânge blasfemia, uciderea, furtul, mărturia mincinoasă, adulterul; dar Legea iubirii n-ar restrânge atât de amănunțit lucrurile enumerate prin consiliul din Ierusalim. Noi trebuie să recunoaștem că apostolii au fost autorizați divin să lege lucrurile de pe pământ și că ei astfel au fost îndrumați în cuvintele lor publice, încât n-au legat nimic fără să fie necesar, nimic contrar voinței divine. Opinia noastră este, prin urmare, că aceste puncte supraadăugate astfel la Legea Iubirii trebuie să fie respectate de toți israeliții spirituali, ca reprezentând voința divină. De fapt, aproape toată distribuirea cărnii pentru piețele noastre este în armonie cu reglementările evreiești, chiar dacă mulți evrei refuză să recunoască acest lucru și mănâncă numai carnea inspectată și aprobată de rabinii lor.

REZULTATELE BUNE ALE ACESTEI PROCEDURI ÎNȚELEPTE

Mesajul trimis de conferință către Biserica din Antiohia a fost primit cu credință de către toți, și a produs mare bucurie în Biserică. Printre membri predomina armonia, unitatea de spirit, părtășia. Secretul acestui lucru stă în faptul că se recunoștea că Domnul deține supravegherea afacerilor Bisericii și că El îi conduce cursul și îi îndrumă calea prin mijloacele hotărâte, Apostolii.

La fel este și astăzi; acolo unde onestitatea inimii predomină printre poporul Domnului, n-ar trebui să existe dezbinări, separări. Ar trebui să se caute îndrumarea și instrucțiunea Domnului — cuvântul Său prin Apostolii Săi. Mai mult, deoarece Apostolii au adormit, Domnului I-a plăcut să folosească frați credincioși ca instrumente în Biserică pentru a arăta cărarea dreaptă, în armonie cu Cuvântul Său dat prin Apostoli și Profeți. Lucrul necesar pentru fiecare este conștiința onestă, spiritul smerit și inima curată.

Ne bucurăm de dovezile că în Biserica timpurie existau astfel de vederi largi cum sunt prezentate în studiul ((215) de astăzi. Ne bucurăm să știm că atunci când urma să se analizeze un subiect important în vederea discernerii gândului Domnului, se acorda libertate deplină, ca în manieră potrivită să fie atâta dispută sau dezbatere câtă era necesară pentru a aduce întregul subiect în fața acelora care-l aveau spre considerare. Există însă o diferență între discuțiile în cadrul limitelor credinței și disputele în afara acestor limite. După cum spune Sf. Pavel, „primiți pe cel slab în credință, fără să-i judecați întrebările îndoielnice” — primiți-l nu pentru a-i disputa îndoielile — ceea ce el nu crede (Rom. 14:1). Lăsați-l să aibă o posibilitate deplină de a auzi discuțiile despre credință. Dacă atunci îndoielile lui nu vor dispărea, probabil că se va lăsa de adunare.

DIN CINE SE COMPUNE BISERICA

În armonie cu aceasta, noi nu trebuie să recunoaștem disputele cu privire la principiile-temelie ale Evangheliei lui Cristos. Biserica se compune numai din aceia care recunosc temelia — că Cristos a murit pentru răscumpărarea noastră din păcat și de sub pedeapsa lui; că toți aceia care vreau să se împărășească din binecuvântările Sale trebuie să accepte simplul fapt al morții Sale pentru noi și al învierii Sale, prin puterea lui Dumnezeu, pentru eliberarea noastră finală; și că apoi, având dorința de a fi ucenicii Săi, ei trebuie să I se consacre pe deplin, să-I facă voia și să facă serviciu pentru cauza Sa. Aceste principii-temelie ale Bisericii lui Cristos nu sunt subiecte de dispută. Cei care resping aceste principii nu sunt din Biserică și nu trebuie ascultați în Biserică. Ei sunt intruși — fără îndoială lupi în piei de oaie — cu intenții și rezultate finale rele.

Dar în privința discuțiilor printre cei care sunt cu adevărat ai Domnului, posibilitatea libertății de discuție asupra oricărui punct important, în cadrul unor limite rezonabile, este absolut necesară pentru sănătatea și progresul spiritual. A o opri înseamnă a strivi activitatea de gândire cuvenită și în multe cazuri înseamnă a acumula o forță care în cele din urmă va duce la o explozie dăunătoare cel puțin în unele privințe. Să nu uităm Regula de Aur în această chestiune. Să acordăm altora aceeași libertate rezonabilă, în cadrul principiilor-temelie, care nouă ne-ar plăcea să ni se acorde, dacă locurile ar fi inversate.

LIBERTATEA NU ESTE LIBERTINAJ

Textul nostru de bază este scump. Valoarea adevăratei libertăți printre poporul Domnului nu poate fi supraapreciată. Ea devine parte din însăși viața lor. Dar din cauza unei concepții greșite despre unitate, spiritul adevăratei libertăți a fost zdrobit în Biserică la scurt timp după ce apostolii au adormit în moarte; și a urmat Evul Mediu, cu toată ignoranța, superstiția, orbirea, persecuția etc. Mișcarea Reformei din secolul al șaisprezecelea a fost numai o retrezire a spiritului de libertate menționat în textul nostru — libertatea de a gândi în cadrul liniilor de bază ale doctrinelor lui Cristos, libertatea de a crede în mai multă sau mai puțină armonie cu acestea, cât permit condițiile și împrejurările mintale, fără a fi marcat ca eretic sau persecutat de frați, fie în cuvânt sau faptă.

Lucru ciudat, o combinație stranie de prea multă libertate și prea puțină libertate se strecoară astăzi în creștinătate. Aspectul prea puținei libertăți obiectează la orice discutare a doctrinelor lui Cristos și a învățăturilor apostolilor, de teama că se vor manifesta unele diferențe de opinie. Aceasta este o străduință de a avea o unitate exterioară, fără o unitate de inimă și minte. Tendința generală în această privință favorizează acoperirea, ascunderea atât a adevărului cât și a erorilor, în presupunerea greșită că aparența de unitate va servi scopul adevăratei unități și va fi cu adevărat eficientă în privința prosperității adevăraților membri ai Corpului lui Cristos. Însă astfel de înțelegere falsă vine, și ea va cauza prosperitate în biserica nominală, dar numai pentru o perioadă scurtă. Culminarea Timpului de Strâmtorare va nimici totul.

Pe de altă parte, aspectul libertății prea mari este acela reprezentat prin învățăturile adepților Criticii Superioare și a Evoluționiștilor. Orice încercare de a contrazice aceste doctrine nescripturale este interzisă, spunându-se că tinde spre a stârni ceartă și în acest fel a distruge unitatea Bisericii. Astfel aspectele prea marii libertăți și prea marii robii lucrează împreună în sistemele bisericii nominale pentru a expulza și a exila Adevărul și pe toți care-l iubesc, pe toți care doresc să „stea ferm în libertatea cu care Cristos ne-a făcut liberi”. Toți cei care sunt poporul Domnului și care au gustat din adevărata libertate creștină să caute să stea fermi în acea libertate; și de îndată ce se face o încercare de a li se restrânge acea libertate, dacă n-au făcut-o mai devreme, să iasă complet din orice robie a sistemelor umane, pentru a putea sta ferm și loial lângă Domnul, Răscumpărătorul nostru, Instructorul nostru, Regele nostru.