DATORIA CREȘTINĂ ȘI RĂZBOIUL

R 5754 1 septembrie 1915 (pag. 259-261)

Pe măsură ce războiul progresează, se răspândește un spirit amarnic, partizan. Oamenii din fiecare națiune beligerantă sunt convinși că dreptatea este de partea lor și că tot ce este contrar este greșit. Simțul dreptății pare să orbească tot mai mult. Orice încercare de a evalua lucrurile în mod just, echitabil, este respinsă ca neloialitate, stupiditate etc. Cele mai bune însușiri ale omului natural par să paralizeze sub influența războiului. Germania și aliații pretind că ei au menținut pacea lumii timp de 30 de ani, timp în care vecinii lor geloși, obser-vându-le prosperitatea, au căutat s-o împiedice și au așteptat doar un moment favorabil pentru a încerca s-o distrugă. În viziunea lor, progresul comercial și încercarea lor de a construi o flotă proporțională cu populația au stârnit gelozia vecinilor deja cu tradiție în comerțul pe mare.

Ei pretind că Belgia n-a fost neutră, ci a avut o înțelegere tacită cu dușmanii lor, și că, oricum, trecerea armatelor germane prin Belgia a fost o necesitate militară. La fel ei pretind că protecția vieții lor naționale împotriva combinației europene face necesară lupta cu submarine și blocada, ca și celelalte lucruri pe care ei nu le preferă. Ei pretind de asemenea că necesitatea nu cunoaște nici o lege, că acesta este ceasul necesității lor și că obiectivul războiului este succesul — obținut cât mai onorabil cu putință, dar să fie obținut.

Marea Britanie și aliații săi au o opinie contrară. Ei declară că de 40 de ani au observat progresul germanilor și l-au considerat o amenințare pentru drepturile lor. În consecință, Franța a menținut o armată de mărime egală cu a Germaniei, Rusia o armată de mărime dublă, în timp ce Marea Britanie s-a străduit să aibă o flotă mai puternică decât a tuturor celorlalte națiuni ale lumii. Dacă Germania nu este zdrobită acum, spiritul ei de progres o va pune în cele din urmă în fruntea națiunilor din punct de vedere comercial și financiar. Aceasta ar însemna că toate celelalte națiuni ar fi proporțional mai slabe. Ele văd în aceasta un coșmar cumplit al militarismului. Germania trebuie zdrobită cu orice preț, nu numai de dragul generațiilor prezente, ci și al celor viitoare.

Biblia declară, „Toate gândurile lui sunt: «Nu este Dumnezeu»” (Psa. 10:4). Deși toate națiunile de pe continent, cu excepția turcilor, se autointitulează națiuni creștine, nici una din ele nu manifestă credință în Dumnezeu. Toate simt că întreaga responsabilitate, atât pentru prezent cât și pentru viitor, este în întregime a lor.

„Un tremur a cuprins pe nelegiuiți”

Convinși că au împuternicire divină și având diferite forme de evlavie, dar fără puterea sau credința ei, multe din aceste națiuni se trezesc acum la faptul că acest război nu este ca alte războaie — că Dumnezeu a dezlegat vânturile, nu le mai reține. A sosit timpul ca El să permită patimilor dezlănțuite ale oamenilor să aducă vijelia necazului care va conduce în scurt timp la revoluție și apoi la anarhie, și astfel va pregăti calea Domnului și a Împărăției Sale.

Ce trist spectacol prezintă războiul — douăzeci de milioane de soldați angajați în război la prețul de peste patruzeci milioane de dolari pe zi pentru întreținerea lor! Douăsprezece milioane de bărbați în floarea vieții au fost deja răniți, luați prizonieri sau omorâți. Consumul de muniție este uimitor. Unul din miniștrii britanici a declarat recent că într-o bătălie din Belgia forțele britanice au folosit mai multă muniție decât în tot războiul burilor!

((460))

Datoriile naționale erau deja enorme, iar bonurile de rentă (obligațiunile) britanice se vindeau la douăzeci și cinci la sută, mai puțin decât valoarea lor nominală înainte de a începe acest război. Poate vreo persoană rațională presupune că datoriile națiunilor beligerante reprezentate prin obligațiunile lor vor fi vreodată plătite? Și când oamenii își vor da seama de sensul tuturor acestor lucruri și de căderea instituțiilor financiare care va fi implicată aici, descoperirea va fi groaznică. Singurul rezultat logic ce se poate aștepta de la poporul descurajat va fi cum prezice Biblia — un cutremur de pământ așa de mare cum n-a fost de când este omul pe pământ — cutremur social, revoluție, gigantică în caracterul ei. Apoc. 16:18

Influența demoralizatoare a războiului

Slujitorii declarați ai lui Cristos din diferite denominații par să rivalizeze între ei în părăsirea Marelui Căpitan al Mântuirii noastre și a standardului Său de pace și iubire, pentru a se asocia din ce în ce mai mult cu militarismul. Fiind solicitați de către reprezentanții guvernului, acești reprezentanți declarați ai Prințului Păcii își fac popularitate în guvern predicând războiul. Numai puțin auzim din Marea Britanie în aceste privințe, dar sugestia episcopului din Londra este cu totul suficientă în acest punct. Sugestia lui îndeamnă pe băieți și pe fete să se căsătorească devreme și să crească familii mari, probabil pentru lupte ucigătoare — nu ca să fie soldați ai Crucii lui Cristos și urmași ai Mielului, ci soldați ai Crucii Sfântului Gheorghe care marchează drapelul britanic.

Recent în Canada editorul (acestei publicații — n. t.) a fost uimit de activitatea predicatorilor de acolo — mai cu seamă a celor din Biserica Angliei. Unul din ei ieșise în uniformă kaki, mărșăluind pe străzi cu voluntarii. Întrebat de un prieten de la colegiu, „Te-am văzut oare în coloană?”, el a răspuns, „Da, am vrut să-i încurajez pe băieți”. „Și te-ai gândit să mergi pe front, în tranșee?”; „Nici pomeneală!”. El doar juca rolul unei momeli ca să-i ducă pe alții pe front; întocmai ca taurul pe care-l au într-unul din țarcurile de animale din Chicago care întâmpină animalele gata să fie tăiate și care, azvârlindu-și capul în aer, devine conducătorul lor până la coridorul de trecere spre locul de junghiere. Acolo își cunoaște micul ungher unde se strecoară și stă la adăpost, în timp ce celelalte gonesc și se împing unele într-altele spre măcelărire. Dar de la amvon slujitorul bisericii are ocazia să se adreseze mamelor: „De ce să nu meargă băiatul vostru pe front?”

Slujitorii bisericii ca agenți de recrutare

Ca să dea subiectului o culoare religioasă, o parte din acești slujitori au luat texte din Biblie, care nicidecum n-au aplicare la subiectul în discuție. Textul unuia, predicând despre valoarea canadienilor care și-au pierdut viața în război, a fost, „Ferice de acum încolo de morții care mor în Domnul” (Apoc. 14:13). Textul altuia, intenționat să încurajeze înrolarea etc, a fost, „Ei sunt aceia care urmează pe Miel oriunde merge El”. Apoc. 14:4.

Ce pervertire îngrozitoare! Și pentru ce scop! Să aprindă patimile omenești, să înșele oamenii, să-i determine să facă tocmai lucrul pe care Cristos i-a îndrumat să nu-l facă. Astfel de slujitori pot câștiga favoare și influență la regele pământesc și la miniștrii și reprezentanții lui în guvern, dar cum vor sta cu celălalt Rege, al cărui imperiu va fi inaugurat cu marea Bătălie a Armaghedonului, spre care conduce acest război prezent? Tremurăm la gândul responsabilității lor, dacă știu ce fac.

Este posibil ca ei să nu-și dea seama de adevărata situație. Nouăzeci și cinci la sută, probabil, dintre toți slujitorii educați din marile orașe au mărturisit de ani de zile că nu cred în Biblie. Indirect au admis că o folosesc numai ca pe o carte din care selecționează texte, deoarece oamenii obișnuiți au un fel de respect superstițios față de ea. Au ajuns astfel la obiceiul de a selecționa texte fără nici o legătură cu contextele — la obiceiul de a se înșela pe ei înșiși și pe turmele lor încrezătoare — încât este posibil că nu-și dau seama ce fac și cum denaturează Cuvântul lui Dumnezeu. Știm că judecata Domnului în toate cazurile va fi dreaptă; noi o respectăm.

Slujitorii din Toronto, ca să-și arate patriotismul și încrederea că războiul este de la Dumnezeu, că toți sfinții îngeri îi aplaudă pe recruți și că la moarte toți vor merge în cer etc., etc, presupunem că au colectat o pungă de bani pentru achiziționarea unei mitraliere Gatling, spre a fi dusă peste mări și folosită ca să ucidă creștini germani — în a căror creștinism n-au nici o încredere și evident cred că nici Dumnezeu n-are deloc. Punctul de vedere al studenților Bibliei este că, faptul că atât englezii cât și germanii pretind că 95% din populația lor este creștină, nu este o dovadă că ei sunt așa în realitate. Astfel că predicatorii din Toronto, achiziționând mitraliera Gatling ca să ucidă creștini, probabil că au mare dreptate când presupun că nu vor ucide creștini adevărați, întocmai cum și studenții Bibliei au îndoieli că toți slujitorii din Toronto sunt creștini în adevăratul sens al cuvântului.

ATITUDINEA CUVENITĂ A CREȘTINULUI

Dar unde se situează adevărații urmași ai lui Cristos și care este datoria lor? Studenții Bibliei se trezesc tot mai mult și-și dau seama ce înseamnă războiul prezent, și conștiincios întreabă în privința propriilor lor responsabilități. Unii au întrebat în privința situației legate de producerea muniției de război. Sfatul nostru a fost ca ei să evite a se angaja în astfel de lucru, cu excepția cazului în care banii ar fi absolut necesari să procure hrană și adăpost pentru ei și familiile lor. Iar atunci, luând o astfel de situație doar ca necesitate, ((461)) recomandăm ca aceasta să fie părăsită imediat ce se poate găsi altceva, nu contează cât de slabă este plata, dacă se pot procura cu ea cele necesare vieții.

Noi suntem conștienți că acesta este un subiect cu implicații mari și că mulți ne vor clasa ca înguști fiindcă dăm un astfel de sfat. Unii vor spune că ducem chestiunea la extremă; că bazat pe același principiu un angajat la căile ferate sau la transportul maritim ar trebui să evite încărcarea unei astfel de muniții de război, un funcționar ar trebui să obiecteze la partea sa de lucru, iar stenograful la a sa etc. Noi am spune că pe cât este rațional posibil ar trebui să evităm a avea de-a face cu aceste unelte de distrugere, dar dacă suntem obligați de necesitate, să păstrăm situația numai până când se poate obține una pentru o cauză mai bună.

În Studii în Scripturi, Vol. 6, am prezentat o sugestie, ca urmașii lui Cristos să caute prin orice mijloc corect să evite participarea la război. Acolo am sugerat acea posibilitate, dar că, în eventualitatea recrutării, urmașii Domnului să-și folosească toată influența spre obținerea unor poziții în corpul spitalicesc sau în departamentul de aprovizionare al armatei, mai degrabă decât în războiul real. Mai departe am sugerat că dacă ar fi imposibil să se evite intrarea în tranșee, totuși n-ar fi necesar să se încalce porunca divină, „Să nu ucizi”.

De atunci încoace ne-am întrebat dacă cursul pe care l-am sugerat este cel mai bun. Ne întrebăm dacă un astfel de curs n-ar însemna compromis. Ne gândim că a deveni un membru al armatei și a îmbrăca uniforma militară implică datoriile și obligațiile unui soldat așa cum sunt ele recunoscute și acceptate. Un protest făcut în fața unui ofițer ar fi nesemnificativ — publicul în general n-ar ști despre el. N-ar fi oare un creștin într-adevăr nelalocul lui în astfel de condiții?

„Dar”, ar replica cineva, „dacă ar fi ca cineva să refuze uniforma și serviciul militar, ar fi împușcat”.

Noi răspundem că dacă prezentarea ar fi făcută cum se cuvine, s-ar putea face o scutire; dar dacă nu, ar fi oare mai rău să fii împușcat din cauza loialității față de Prințul Păcii și a supunerii la porunca Lui decât să fii împușcat fiind sub steagul acestor regi pământești și în aparență sprijinindu-i, în timp ce, în aparență cel puțin, compromiți învățăturile Regelui nostru ceresc? Dintre cele două morți noi o preferăm pe prima — preferăm să murim din cauza credincioșiei față de Regele nostru ceresc. Desigur că acela care ar muri pentru loialitate față de principiile învățăturilor Domnului ar realiza cu mult mai mult prin moartea sa decât acela care ar muri în tranșee. Nu putem spune cât ar fi de mare influența pentru pace, pentru dreptate, pentru Dumnezeu dacă câteva sute de credincioși ai Domnului ar fi să urmeze cursul lui Șadrac, Meșac și Abednego, și ar refuza să se închine în fața zeului războiului. Ca și acei nobili ei ar putea spune, „Dumnezeul nostru este în stare să ne elibereze, dacă vrea; dar dacă nu vrea să ne elibereze, aceasta nu ne va schimba cursul. Noi Îl vom servi și-I vom urma conducerea, orice ar fi”.

Acei evrei din trecut, aruncați în cuptorul încins, din cauza credincioșiei lor față de Dumnezeu, dar mai apoi eliberați, sunt un exemplu nobil. Într-adevăr milioanele de soldați care îndură lipsuri groaznice prin loialitatea față de regii pământești în acest mare război sunt exemple și ilustrații minunate. Oare soldații lui Cristos nu-și pot spune, „Dacă vrednicii din vechime L-au cunoscut pe Dumnezeu numai parțial, și totuși I-au fost atât de credincioși, și dacă acești soldați pământești sunt atât de credincioși față de regii pământești, ce fel de oameni ar trebui să fim noi care am venit în familia lui Dumnezeu prin Spiritul conceperii, care am intrat în școala lui Cristos, care suntem îndrumați și conduși de Căpetenia Mântuirii noastre, și care avem făgăduințele Sale nespus de mari și scumpe în privința viitorului nostru veșnic! Cum ar trebui să-L reprezentăm noi pe El și învățăturile Sale? Am putea să ne dăm viața într-un mod mai bun decât prin credincioșie față de Regele regilor și Domnul domnilor, Răscumpărătorul și Capul nostru?

Noi nu îndemnăm la acest curs. Doar îl sugerăm. Responsabilitatea aparține deplin fiecărui individ. Noi ne despovărăm de responsabilitatea noastră față de mulți studenți ai Bibliei care ne întreabă în privința gândului Domnului în acest subiect. Noi le-am spus înainte gândurile noastre cele mai bune, dar acum ne temem că am fost prea conservatori. Noi susținem totdeauna conservatorismul, în sensul de a nu intra în dificultăți numai pentru motivul că sunt dificultăți și ar însemna necaz. Dar susținem că, în timp ce căutăm să evităm tulburarea și să trăim în pace cu toți oamenii, acolo unde cere datoria, sau pericolul, să nu lipsim.