Vol. 19, Martie-Aprilie 2011, Nr. 3

Darurile de la Rusalii

1 Cor. 12:1-11

Sunt felurite daruri, dar este același Duh.” Vers. 4.

R 5223a W. T. 15 aprilie 1913 (pag. 123-124)

Rusaliile sau Cincizecimea marchează o perioadă foarte specială în marele Program al lui Dumnezeu pentru omenire. Ca importanță se situează alături de marile evenimente legate de Domnul nostru Isus, și anume, botezul Său la Iordan și ungerea Sa cu Spirit sfânt, terminarea angajamentului de consacrare la Calvar, învierea din morți a treia zi — nașterea Sa glorioasă sprituală, ca părtaș naturii divine.

Tot ceea ce a făcut Isus a precedat în mod necesar acceptarea vreunui membru al familiei umane la comoștenire cu El, sau recunoașterea vreunuia ca fiu al lui Dumnezeu. Dumnezeu l-a recunoscut pe Adam ca fiu al Său pe plan uman, cu puțin mai prejos decât îngerii”, atâta vreme cât el a rămas ascultător și loial; dar când a păcătuit și a venit sub sentința divină cu moartea, el a călcat legământul cu Dumnezeu (Osea 6:7). De atunci înainte, Dumnezeu n-a mai avut fii printre oameni până la Isus, fiindcă toți au fost imperfecți, participând la imperfecțiunea tatălui Adam prin legile eredității.

Atunci Dumnezeu a trimis pe Fiul Său, născut din femeie, cu o viață necontaminată, o viață care nu se trăgea de la tatăl Adam și de aceea nu era sub sentința lui. Pe Acesta, sfânt, nevinovat, nepătat și despărțit de păcătoși”, Dumnezeu L-a recunoscut ca Fiu al Său. Când Și-a consacrat viața la Iordan și a simbolizat-o prin botezul în apă, Dumnezeu I-a acceptat sacrificiul și I-a acordat Spiritul Său sfânt prin puterea conceperii.

De atunci încolo, El a fost Fiul lui Dumnezeu în două sensuri: întâi după trup, apoi după spirit. Dar în aranjamentul lui Dumnezeu, Cel conceput de Spirit trebuia să triumfe prin jertfirea completă a celui trupesc. Această lucrare a lui Isus a fost îndeplinită la Calvar, unde Și-a dat viața pentru păcatele întregii lumi.

Totuși Dumnezeu nu putea recunoaște lumea. Toți oamenii erau păcătoși și au continuat să fie până când Isus S-a înălțat la cer, S-a înfățișat înaintea Tatălui și a dat satisfacție pentru păcate. Să se observe însă că atunci n-a dat satisfacție pentru toate păcatele, ci numai pentru păcatele bisericii — pentru păcatele celor care vor fi chemați de Tatăl și care vor accepta chemarea să umble în urmele lui Isus. Cât despre lume, păcatele lor sunt încă asupra lor.

Singurul mod de a obține iertarea păcatelor în acest Veac, prin umare, este să devină ucenic al lui Isus. Astfel, cum spune apostolul, noi, urmașii lui Isus, am scăpat de condamnarea care este încă asupra lumii. Scripturile arată că Dumnezeu are un mod și un timp diferit de a lucra cu lumea. El va lucra cu lumea prin Împărăția milenară a lui Cristos, timp de o mie de ani, ca să risipească întunericul, să le ierte păcatele și să-i ridice la perfecțiune umană. Între timp Dumnezeu lucrează numai cu Biserica; și despre clasa Bisericii discută apostolul în lecția de astăzi.

Clasa Bisericii și-a început existența la Cincizecime — la Rusalii. De aceea spunem că acestea marchează o eră foarte importantă în lucrurile Bisericii. Este adevărat că Isus a chemat pe ucenici și le-a spus diferite lucruri în timpul slujirii Sale; dar când i-a lăsat, i-a informat să zăbovească și să nu-și înceapă deloc lucrarea până când vor fi autorizați în mod cuvenit de către Tatăl, unși în mod cuvenit cu Spirit sfânt. Această ungere pe care o vor primi va fi autoritatea lor și le va da calitățile necesare ca să fie purtători de cuvânt și ambasadori ai Tatălui și ai Fiului.

Tatăl nu i-a putut recunoaște mai devreme de Cincizecime, căci până la prezentarea meritului lui Cristos pentru ei, și ei erau ca restul lumii — încă păcătoși, condamnați. Când a venit binecuvântarea Cincizecimii, ea a arătat faptul că Isus S-a înălțat la Tatăl, și că Tatăl îndurător L-a primit, I-a apreciat marea lucrare de sacrificiu și a acceptat-o ca satisfăcătoare pentru păcatele Bisericii — ale Casei Credinței. Pe baza iertării păcatelor, precum și pe baza consacrării ucenicilor, pentru Dumnezeu și pentru serviciul Său, a venit asupra lor conceperea de Spirit de la Cincizecime.

Darurile Spiritului

Trebuie să facem deosebire între darurile și roadele Spiritului. Roadele Spiritului sfânt sunt cuprinse în dezvoltarea inimii și a caracterului, roade care vin mai repede sau mai încet, potrivit personalității și împrejurărilor fiecărui conceput de Spirit. Apostolul ne spune că aceste roade ale Spiritului pot fi văzute; ele sunt vizibile — Smerenia, blândețea, răbdarea, îndelunga răbdare, amabilitatea frățească, iubirea”.

Aceste roade trebuie să fie dezvoltate în inima noastră; și aceasta va însemna manifestarea lor mai mult sau mai puțin în cuvintele și faptele noastre, precum și în gândurile noastre. Cu cât creștinul este mai matur, cu atât sunt mai coapte aceste roade; dacă cineva nu are roade, nu este creștin; căci apostolul spune: Dacă n-are cineva Duhul lui Hristos, nu este al Lui”. Dar acest Spirit al lui Cristos, aceste roade ale Spiritului, ar putea fi mai mult sau mai puțin umbrite de slăbiciunile cărnii; și s-ar putea ca nu toți să vadă în ce măsură fratele care este slab în carne luptă într-adevăr lupta bună împotriva spiritului lumii, a spiritului Adversarului și a minții cărnii sale.

Numai Dumnezeu cunoaște inima, de aceea noi nu trebuie să judecăm nimic în privința gradului credincioșiei. Putem însă judeca, și ar trebui să judecăm, dacă vedem sau nu roade bune sau rele în noi înșine sau în alții care mărturisesc a fi urmași ai lui Isus. Învățătorul a spus: Îi veți cunoaște după roadele lor. Culeg oamenii struguri din spini sau smochine din mărăcini?” Desigur că nu! Spinii și mărăcinii sunt roade rele, care aparțin naturii rele, și nu roade ale Spiritului, Domnului, care aparțin de noua creatură.

Dar când a venit Cincizecimea, ucenicii care Îl acceptaseră deja pe Isus n-au fost pregătiți să dea dovadă imediat de roadă bogată, coaptă a Spiritului sfânt. A fost nevoie de zile, săptămâni, luni, ani pentru astfel de dezvoltare. Până atunci au fost oameni naturali. Numai cu câteva zile înainte Isus le spusese: Dacă nu veți deveni ca niște copilași, cu nici un chip nu veți intra în împărăția cerurilor”. El a înțeles că printre ei a fost o ceartă cine să fie cel mai mare; și aceasta era contrar spiritului potrivit, necesar dacă voiau să fie socotiți vrednici de participare în Împărăția Lui. Vedem deci de ce frații care așteptau în odaia de sus la Cincizecime n-au putut manifesta atunci roadele Spiritului. Dar a fost foarte necesar pentru ei să aibă ceva manifestare a favorii lui Dumnezeu și este necesar și pentru noi; să fie un mod în care Dumnezeu să arate că Isus a împlinit lucrarea Tatălui și că acest sacrificiu pentru noi a fost acceptabil pentru Tatăl. Dumnezeu Și-a arătat acceptarea prin acordarea anumitor daruri, care n-au fost roade ale Spiritului în vreun sens al cuvântului.

Aceste daruri au fost larg răspândite în Biserica timpurie și au fost miraculoase. Unii care au primit darul Spiritului au vorbit o limbă, iar alții alta, pe care înainte nu le-au cunoscut; unii au primit darul interpretării limbilor străine vorbite de alții; unii au primit darul vindecării, iar unii au primit puterea să facă alte minuni.

Aceste daruri au servit un scop întreit: 1) Au dovedit favoarea divină și că aceasta a venit prin Cristos, și prin urmare au dovedit că El Se înălțase și că toată lucrarea răscumpărării fusese satisfăcătoare pentru Tatăl. (2) Au fost dovezi pentru public că Dumnezeu era cu acești oameni. Aceasta îi făcea pe cei care iubeau pe Dumnezeu să cerceteze mesajul pe care ei îl aduceau. (3) Au fost o asigurare pentru ucenici că urmau în calea cea bună și că Dumnezeu îi binecuvânta și-i conducea.

Toate aceste experiențe, indispensabile pentru stabilirea Bisericii timpurii, au venit la un timp când astfel de manifestări erau foarte necesare. Biserica timpurie nu putea umbla prin credință ca noi. Aveau nevoie să fie ajutați de vedere, în măsura în care li s-a acordat; căci nu aveau Biblia. Nu aveau instrucțiuni de la Dumnezeu, cu excepția celor venite prin aceste mijloace.

În lecția de astăzi sf. Pavel explică situația. Când se întâlneau, unul vorbea într-o limbă necunoscută. Altul se ridica din altă parte, și cu o putere care nu era a lui proprie interpreta limba străină vorbită de vorbitorul în limbi”. Aceasta îi făcea pe frați să se adune în fiecare zi, în special în prima zi a săptămânii. Voiau să aibă părtășie și instruire, și în acest mod le obțineau, Dumnezeu îndrumând în privința mesajelor date în limbi străine și a interpretărilor.

Astfel Dumnezeu i-a învățat în aproape singurul mod în care puteau primi învățătură în timpul acela, dar foarte diferit de modul în care Își instruiește acum poporul, sau l-a instruit din zilele apostolilor încoace. Astfel de instruire nu mai este necesară și de aceea nu se mai face. În schimb, noi avem ceva mult mai bun. Avem Evangheliile, care relatează cuvintele Domnului nostru, pildele, cuvintele tainice etc.; avem Epistolele Noului Testament, comentariile apostolilor inspirați asupra scrierilor Vechiului Testament; și avem profețiile Vechiului Testament, despre care sf. Petru declară: La care bine faceți că luați aminte, ca la o lumină care strălucește într-un loc întunecos, până se va crăpa de ziuă”. 2 Pet. 1:19.

EXPERIENȚA NOASTRĂ ESTE MAI BUNĂ

Cu aceste ajutoare date de sus, omul lui Dumnezeu, cum spune sf. Pavel, poate să fie cu totul pregătit pentru orice lucrare bună”. Prin aceste canale, Spiritul sfânt instruiește Biserica. Dar darurile Spiritului au fost necesare la Cincizecime. În locul acelor daruri avem roadele Spiritului, care mărturisesc favoarea lui Dumnezeu și progresul nostru pe calea cea bună. Noi având mai multă lumină, Domnul cere de la noi mai mult decât a cerut de la Biserica timpurie — ca noi să umblăm prin credință, nu prin vedere.

Sf. Pavel arată că toate aceste deosebiri în manifestările Spiritului au însemnat, nu spirite diferite, ci un Spirit, care lucrează în toată Biserica, cu un singur scop, acela de a-i zidi ca membre diferite ale singurului Corp al lui Cristos. El spune: Sunt felurite lucrări, dar este același Dumnezeu, care lucrează totul în toți. Unuia îi este dat, prin Duhul, cuvânt de înțelepciune; altuia, cuvânt de cunoaștere, datorită aceluiași Duh; altuia credința, prin același Duh; altuia, daruri de vindecare, prin același Duh; altuia, puterea să facă minuni; altuia, prorocia; altuia, deosebirea duhurilor; altuia, felurite limbi; și altuia, interpretarea limbilor”.

SUNTEȚI UN SINGUR TRUP”

Unitatea Bisericii, unul cu altul și cu Domnul și Capul lor, este în mod repetat prezentată de sf. Pavel și în special în lecția de astăzi. El arată că diferitele daruri i-a făcut în stare pe diferiții membri ai corpului să coopereze pentru binele, edificarea și zidirea lor reciprocă, în pregătirea lor pentru gloriile serviciului în Împărăția viitoare. El spune că așa cum corpul uman este unul, dar are multe membre, toate sub conducerea Capului, tot așa este și Corpul lui Cristos. Biserica este un corp, dar este compus din multe membre, toate sub conducerea Capului, Isus, lucrând prin Spiritul Adevărului, prin Cuvântul Adevărului și prin providențele divine.

Obiectivul organizației Bisericii nu este convertirea lumii, ci este zidirea și pregătirea ei pentru un serviciu viitor. Acel serviciu viitor este pentru a binecuvânta lumea. Dar înainte ca acel serviciu pentru lume să poată începe în mod cuvenit, Biserica însăși trebuie să fie dezvoltată, probată, aprobată de Dumnezeu și glorificată printr-o parte în Întâia Înviere.

O CALE NESPUS MAI BUNĂ

Sf. Pavel, mai departe în același capitol, spune cum trebuie să coopereze unul cu altul diferiții membri ai Corpului, compensând imperfecțiunile altora, acoperind neajunsurile și slăbiciunile altora, și căutând numai binele Corpului în ansamblu. Nu trebuie să fie dezbinări, diviziuni, sectarism în Corpul lui Cristos, în Biserică, și toți membrii să aibă aceeași iubire unul pentru altul. Iubirea sectară și mândria sectară să fie necunoscute. La fel, dacă unul dintre membri suferă, toți să aibă compătimire față de el. El arată că Dumnezeu a pus în Corp pe diferiții membri; mai întâi, apostolii; apoi, profeții sau oratorii; și în al treilea rând, învățătorii; după aceea, minunile, darurile, ajutorările, diversitatea limbilor. Domnul nu le dă tuturor aceeași funcție, ci fiecare să caute să folosească credincios talentele pe care le posedă; și în timp ce folosesc aceste daruri, să caute să facă după toată capacitatea lor.

Apoi apostolul adaugă: Și vă voi arăta o cale nespus mai bună”, mai bună decât oricare din aceste daruri. Continuând (cap. 13), el declară că cineva ar putea avea aceste daruri și totuși să eșueze complet; și că era necesar, chiar și cu darurile, să cultive roadele Spiritului. Căci, chiar dacă am avea darul prorociei, înțelegerea tuturor tainelor și toată cunoștința, și am avea toată credința dar n-am avea iubire — marele rod al Spiritului — n-am fi nimic. Mai mult, el declară că darurile vor avea sfârșit, dar roadele vor dura veșnic.

Este deci important ca în analizarea binecuvântărilor Rusaliilor să ne amintim că fără roadele Spiritului n-am fi nimic și n-am avea nici o parte în glorioasa Împărăție mesianică, pe care o așteptăm și pentru care ne rugăm: Vie împărăția Ta, facă-se voia Ta precum în cer așa și pe pământ”.