Vol. 2 Noiembrie-Decembrie 1994 Nr. 1

ÎNDREPTĂȚIREA - CE? CÂND? CUM?

W.T. 15 Sept. 1916 (pag. 281-282)

Îndreptățire înseamnă de fapt numai un lucru, adică, a face drept, a face just. Îndreptățirea poate fi parțială sau completă. În cazul lui Avraam a fost parțială. El a fost îndreptățit la tovărășie cu Dumnezeu datorită credinței și ascultării, dar n-a fost îndreptățit la viață, deoarece o astfel de îndreptățire completă nu s-ar realiza decât prin opera de răscumpărare a lui Isus, care în ziua lui Avraam n-a fost, și n-a putut fi împlinită.

Îndreptățirea Bisericii Evanghelice este o lucrare instantanee. „Dumnezeu este Cel care îndreptățește.” Dar baza acestei îndreptățiri este jertfa făcută de Isus, sfârșită la Calvar. Înainte ca Mântuitorul să ne acorde meritul jertfei Sale, noi trebuie să știm despre El, să avem încredere în El, să-I acceptăm condițiile de ucenicie și să ne consacrăm pe deplin ca ucenici ai Săi, chiar până la moarte. În momentul când El ne acordă meritul jertfei Sale, acoperindu-ne neajunsurile, suntem acceptabili pentru Tatăl, suntem primiți în familia Sa prin concepere cu Spiritul Sfânt, și astfel, după aceea suntem membri ai Bisericii întâilor născuți ale căror nume sunt scrise în ceruri.

Îndreptățirea lumii nu va fi instantanee, ci va progresa în timpul miei de ani — Mileniului. Despre lume se va putea spune atunci că este îndreptățită de probă prin Mijlocitorul și împărăția Lui, dar îndreptățirea se va realiza numai prin perfecțiunea lor absolută la sfârșitul Mileniului, când vor fi prezentați Tatălui și acceptați de El. „Dumnezeu este Cel care îndreptățește”, și El primește în viață veșnică și în familia Sa, pe orice plan de existență, numai pe cei perfecți.

Curățarea cărnii nu este îndreptățire

O persoană doritoare să se întoarcă la Dumnezeu în timpul acestei vârste Evanghelice, Îl găsește treptat. Întâi găsește că Dumnezeu a făcut o pregătire prin care El poate fi drept și totuși să poată fi Justificatorul păcătoșilor. Apoi găsește că moartea lui Isus este calea pe care a pregătit-o Dumnezeu. Apoi își găsește propriile slăbiciuni și păcate — murdărirea, și în mod cuvenit caută să și le îndepărteze. El poate și trebuie să se curețe considerabil de murdăria cărnii, dar aceasta nu-l îndreptățește, nu-l face perfect, deoarece prin ereditate este păcătos, imperfect, și poate fi curățat numai prin aplicarea divină a meritului jertfei de răscumpărare. După ce se spală la Spălător — după ce îndepărtează murdăria cărnii — credinciosul se apropie până la ușa Tabernacolului și acolo „se leagă” pe sine — se obligă prin angajamentele de consacrare, se devoteză cu totul Domnului și serviciului Său, oricare ar fi acesta.

Pașii de mai sus, ai persoanei care dorește legătură cu Dumnezeu, sunt toți pași cuveniți, așa cum sunt schițați în Cuvânt. Despre persoana care a apucat pe această cale spunem că este îndreptățită de probă, adică este pe calea cea bună, făcând ceea ce este în stare, pentru a ajunge la îndreptățire. În timp ce este pe această cale, el va avea binecuvântări în minte și inimă și aprobarea conștiinței sale, și va fi favorizat de Domnul în sensul că providența divină va deschide în fața lui o cunoștință a căii potrivite pe care s-o apuce pentru îndreptățirea sa, arătându-i necesitatea pașilor enumerați, inclusiv devotarea sau legarea sa la ușa Tabernacolului. Păcătosul care se apropie de Dumnezeu nu poate face nimic mai mult. Acum este timpul lui Dumnezeu pentru a acționa. Îndurarea lui Dumnezeu față de păcătos este în întregime prin Isus, care a fost numit „Mare Preot.” Este partea lui Isus de a-l accepta pe cel devotat (țapul) și de a-l sacrifica. Iar cei pe care Isus, ca Mare Preot al lui Dumnezeu, îi acceptă, sunt acceptați de Tatăl și sunt concepuți de Tatăl la natură divină, etc. Momentul când Isus, și când justiția divină prin Isus, acceptă pe păcătos, este momentul îndreptățirii.

Din momentul când păcătosul s-a întors cu spatele la păcat și a început să caute pe Domnul și să umble cât poate de bine în căile dreptății — îndepărtând murdăria cărnii — din acel moment, persoana aceasta are o minte sau o voință nouă, diferită de mintea sau voința pe care a avut-o când a iubit și a servit păcatul. Această minte nouă este o minte nouă a cărnii, deoarece el încă n-a fost conceput de Spiritul Sfânt. În momentul când Marele Preot îl acceptă — îi acordă meritul, și Tatăl îl concepe de Spiritul Sfânt — în acel moment, acesta cu mintea cea nouă este îndreptățit și conceput de Spirit; atunci el este o creație nouă. Creația nouă nu trebuie să fie îndreptățită deoarece creația nouă n-a făcut nici un păcat, și n-ar avea nici un păcat de care să fie îndreptățită. Vechea creație cu mintea nouă a fost cea îndreptățită, și în momentul îndreptățirii ea moare ca jertfă. Despre creația nouă s-ar putea spune că este îndreptățită în același sens în care s-a spus despre Isus că a fost „îndreptățit în Duh . . . înălțat în slavă” (1 Timotei 3:16). În această utilizare a cuvântului îndreptățit, gândul este „dovedit drept”, „dovedit perfect”, nu făcut drept.

((82))

Pacea proporțională cu progresul

La această clasă a celor deplin consacrați, îndreptățiți, acceptați de Tatăl prin conceperea de Spirit Sfânt, se aplică cuvintele apostolului: „Deci, fiindcă am fost îndreptățiți prin credință, avem pace cu Dumnezeu, prin Domnul nostru Isus Hristos” (Romani 5:1). Dar această Scriptură nu s-ar aplica la nimeni care n-a ajuns la punctul consacrării și acceptării, și care este numai în Curte, apropiindu-se. Totuși, aceștia au o măsură de pace, proporțional cu înaintarea lor. O anumită măsură de pace și bucurie vine din aflarea că prin străduința de a îndepărta păcatul și a te apropia de Dumnezeu există o cale înapoi spre El, dar pacea Bisericii, menționată de apostol în acest text, se poate aplica numai la cei care au ajuns la condiția de fii ai lui Dumnezeu. Dumnezeu nu este în pace cu altcineva.

În timpul acestei vârste Evanghelice n-ar fi posibil ca cineva să aibă exact aceleași experiențe ca și Avraam, datorită deosebirii condițiilor. Avraam a crezut deplin pe Dumnezeu, și în măsura în care a înțeles, după cât se pare, a fost deplin consacrat voinței lui Dumnezeu, chiar până la moarte. Cu alte cuvinte, dacă Avraam ar fi trăit în timpul acestei vârste Evanghelice, el ar fi fost unul din cei deplin consacrați, deplin îndreptățiți și concepuți de spirit; dar trăind înaintea vârstei Evanghelice, înainte ca Cristos să moară pentru păcatele noastre, consacrarea lui nu l-a putut aduce la plinătatea îndreptățirii și la privilegiile ei.

Unii se încurcă gândindu-se la îndreptățire ca fiind din două părți: legală și efectivă. Nu cunoaștem nimic din Biblie care să facă vreo astfel de împărțire a îndreptățirii. În același timp este și legală și efectivă. N-ar putea fi efectivă și ilegală, n-ar putea fi ilegală și totuși efectivă.

Îndreptățirea noastră, reprezentată prin „Haina de Nuntă”, pe care o îmbrăcăm când suntem acceptați de Domnul, nu acoperă noua creație, ci numai carnea, care legal este socotită moartă, ca jertfă. Cu alte cuvinte, îndreptățirea nu înseamnă un proces de a face pe cineva drept, ci o stare dreaptă la care deja s-a ajuns. Îmbrăcarea „Hainei de Nuntă” înseamnă intrarea noastră în familia lui Dumnezeu ca membri ai Bisericii; dezbrăcarea ei ar însemna respingerea de către noi a harului lui Dumnezeu, și ar implica moartea a doua.

Îndreptățirea pentru lume, așa cum deja s-a explicat, va fi atinsă diferit. S-ar putea spune că îndreptățirea lumii sub marele Mijlocitor va fi treptată — o îndreptare treptată, pe măsură ce fiecare individ va veni tot mai mult în armonie cu cerințele divine și va primi tot mai mult din perfecțiunea restabilirii. Totuși, nu trebuie să se uite că „Dumnezeu este Cel care îndreptățește” și că lumea nu va fi în mâinile lui Dumnezeu până la încheierea vârstei Milenare. Atunci toți cei aprobați de Tatăl și acceptați de El în viață veșnică vor fi îndreptățiți în sensul deplin. Acela va fi un fapt instantaneu.