BUNELE MANIERE ÎN CASA LUI DUMNEZEU

„Păzește-ți piciorul când intri în casa lui Dumnezeu și apropie-te mai bine să asculți, decât să aduci jertfa nebunilor; căci ei nu știu că fac rău.” Ecles. 5:1.

R 5809 1 decembrie 1915 (pag. 360-361)

Înțeleptul nu vorbea desigur despre picioarele literale sau despre pașii literali, ci dădea niște sfaturi înțelepte pe care ascultătorii să și le însușească întocmai cum ni le însușim noi. Ei au înțeles că el voia să spună că trebuie să fie circumspecți în viața lor zilnică.

„Păzește-ți piciorul.” Remarcă unde mergi. Nu merge la Casa lui Dumnezeu ca și cum ai merge la piață sau într-un loc de distracție. Du-te ca într-un loc unde Dumnezeu Se va întâlni cu poporul Său. Înțeleptul presupune mai departe ce se va auzi în Casa lui Dumnezeu. Nu fi gata să „aduci jertfa nebunilor”, zice el. Aceasta pare a se referi la râsete, luare cu ușurință a lucrurilor, discuții nechibzuite și glume.

Această Scriptură se poate pune în mod foarte cuvenit la inimă de către tot poporul lui Dumnezeu în prezent. Reverența este foarte atrăgătoare. Noi am pierdut teama că Dumnezeu ne va arunca în chinul veșnic. Noi știm că Tatăl nostru ceresc este mai bun decât că El ar avea astfel de intenție rea față de vreuna dintre creaturile Sale. Dar noi nu trebuie să mergem la Casa lui Dumnezeu ca și cum am merge la piață. Mulți din poporul Domnului nu apreciază faptul că bunele maniere sunt necesare în orice loc unde Dumnezeu este adorat.

Rămâne ca noi să ne dăm seama că astăzi Îl avem pe Dumnezeu în Biserică într-un sens în care n-a fost niciodată în templul tipic. Oriunde se află o adunare a membrilor Bisericii, Domnul a spus că El va fi acolo. Pietrele vii care formează Templul lui Dumnezeu trebuie să fie tot atât de respectate ca și templele făcute din pietre literale.

Fie că ne adunăm într-o casă particulară, într-o biserică sau într-o sală de operă, faptul că poporul lui Dumnezeu este acolo face din acea clădire, oricare ar fie ea, un loc sfânt. De aceea, oricine se apropie de ea trebuie s-o facă păzindu-și piciorul. Când ajunge acolo trebuie să aprecieze locul unde se află și să fie gata să „audă” — să asculte — nu să fie plin de veselie zgomotoasă. Toată conversația trebuie să fie de felul celei care edifică — zidește — pe linie spirituală. Dacă nu putem dicuta pe această linie ar fi mai bine să ascultăm discursul, să cântăm și apoi să ne retragem.

Oricare ar fi conversația care se duce, să fie cu reverență, nu numai pentru loc, ci și pentru ocazie. Cei prezenți să nu se întoarcă în jur și să spună, „Iată că vine fratele cutare, sora cutare. Îi vom auzi cântând”. Asemenea conduită este foarte nepotrivită.

Nu cunoaștem o lecție mai necesară pentru poporul Domnului decât aceea a reverenței. Domnul nu va chema pe nici unul lipsit de reverență, și El vrea ca această calitate să se întărească. Dar când frica este izgonită, există tendința spre mai puțină reverență. În această privință trebuie să avem grijă specială când mergem la Casa lui Dumnezeu sau în orice loc unde urmează să se țină serviciu divin.

RESPECTAREA DREPTURILOR ALTORA

Nu numai că trebuie să ne păzim piciorul când mergem la Casa lui Dumnezeu, ci trebuie să fim atenți ((359)) și la ce luăm cu noi. Să căutăm să mergem acolo curați, să nu ducem paraziți în haine; să nu mirosim neplăcut. Să căutăm de asemenea să nu ducem cu noi copii care nu-s educați cum se cuvine. Astfel nu vom fi în pericol de a deranja pe alții.

Ar putea fi ocazii când copiii să fie lăsați acasă. Când acest lucru este imposibil, ar fi mai bine ca părinții să vină cu rândul la adunare. Nimeni n-are dreptul să ia copiii la adunare dacă prezența lor ar fi dăunătoare interesului spiritual al altora. Noi credem însă că se poate găsi o cale prin care copilul să fie lăsat acasă până la o vârstă la care să nu deranjeze adunarea. Majoritatea părinților se obișnuiesc atât de mult cu felul copiilor lor încât nu-și dau seama că-i deranjează pe alții — în timp ce probabil fiecare mișcare a copilului deranjează. Ceilalți au propriile lor încercări care să le încerce răbdarea fără să mai aibă și altele din partea noastră.

PUNCTUALITATEA UN SEMN AL CARACTERULUI

S-ar părea că unii trebuie să-și vegheze nu numai picioarele, ci și ceasurile. A veni la adunare târziu nu este în armonie cu principiile dreptății și iubirii. Toți cei care frecventează ar trebui, în dreptate față de alții, să caute să ajungă la timp. Ei ar trebui să-și aranjeze afacerile astfel încât să poată fi la adunare prompt la ora stabilită.

Fără îndoială că Domnul ar privi eforturile noastre de a fi punctuali și de a nu deranja pe alții ca semne ale dezvoltării caracterului creștin, care ar avea aprobarea Sa și care ar ajuta să ne pregătească pentru Împărăție. Cel care este indiferent față de drepturile altora dă dovadă că este deficitar în spiritul iubirii, spiritul lui Cristos. Și oricine nu are spiritul lui Cristos, bine dezvoltat, nu va avea un loc în Împărăție.

Ca atare aceste lucruri — copii care nu se supun, întârziere la adunări etc. — vor avea de-a face cu potrivirea noastră pentru un loc în Împărăție. Prin aceasta nu vrem să spunem că noi suntem judecați conform înfăptuirii noastre, sau că noi avem vreun drept de a-i judeca pe alții conform înfăptuirii lor. Domnul a spus, „nu judecați”. Noi ar trebui să arătăm că străduințele noastre de a face voia Domnului sunt pe măsura dorințelor inimii. Dacă exercităm hotărâre în încercarea de a trăi la înălțimea acestora, vom fi bucuroși când vom avea experiența schimbării prin Înviere.