((485))

Noua Creație - Studiul XII
Noua creație - Privilegiile și obligațiile Noii Creații

> Diferite obligații ale Noii Creaturi -- „Toți sunteți una în Hristos Isus" -- Asocierea fără discriminare nu este implicată aici -- Bărbatul și femeia în ordinea divină -- Poziția de cap a bărbatului nu înseamnă tiranie -- Căsătoria Noii Creații -- Sfaturi pentru Noile Creaturi în diferitele condiții ale unirii prin căsătorie -- În eventualitatea părăsirii -- Conștiința, proba finală -- Fameni, fecioare, celibat -- „Numai în Domnul" -- Responsabilități părintești

„Voi toți care ați fost botezați pentru Hristos, v-ați îmbrăcat cu Hristos. Nu mai este nici iudeu, nici grec; nu mai este nici rob, nici liber; nu mai este nici parte bărbătească, nici parte femeiască, fiindcă toți sunteți una în Hristos." Gal. 3:27, 28.

Noua Creatură constă la început numai din voința nou-concepută, care are promisiunea unui corp nou, perfect, spiritual la înviere, dacă se va dovedi loială obligațiilor sale prin legământ față de Domnul. Legea Iubirii o obligă mai întâi de toate față de Dumnezeu și înseamnă supunere foarte sinceră față de voința divină în toate lucrurile. A doua obligație a sa este față de frații săi din Noua Creație, să le facă bine. A treia obligație a sa este să facă bine tuturor oamenilor după cum are ocazia și după cum permit primele două obligații. Deși Noua Creatură, noua voință, n-are propriul său corp prin care să lucreze și să se pregătească, ea nu este fără corp, deoarece, ca succesor al voinței cărnii și al minții naturale, ea se bucură, ca parte a bunurilor ei, de privilegiile și obligațiile corpului natural în care trebuie să locuiască temporar și care este singurul mijloc prin care se poate manifesta.

Chiar dacă trupul uman ar fi perfect în toate amănuntele, noua voință ar avea dificultăți în legătură cu folosirea lui, fiindcă este din pământ, pământesc. El este adaptat la ((486)) condițiile pământești, iar ambițiile și dorințele lui sunt pământești, oricât de curate și nobile ar fi ele, în timp ce ambițiile și dorințele voinței noi sunt de inspirație cerească prin făgăduințele nespus de mari și scumpe ale mesajului divin. Exact acesta a fost cazul cu Domnul nostru Isus, al cărui corp a fost „sfânt, nevinovat, fără pată, despărțit de păcătoși". El, cu toate acestea, conform legământului Său și conform condițiilor în care natura nouă a crescut și a fost pregătită pentru corpul cel nou la înviere, a fost obligat să-Și răstignească carnea -- să i se opună, s-o devoteze, s-o facă ascultătoare și supusă voinței Sale noi. Chiar și gusturile, preferințele și dorințele Sale naturale cuvenite trebuiau să fie sacrificate ori de câte ori veneau în conflict cu voința Tatălui, cu aranjamentul Tatălui, cu îndrumările Lui providențiale, iar acestea includeau sacrificarea cărnii, chiar până la moarte, ca fiind necesară adoptării depline a Noii Creaturi și glorificării Sale pe plan divin.

Membrii subordonați ai Noii Creații, Preoțimea Împărătească, având corpuri imperfecte, ale căror sacrificii n-ar fi acceptabile pentru Dumnezeu fiindcă sunt cu defecte, păcătoase, imperfecte, trebuie mai întâi de toate să fie îndreptățiți prin sacrificiul Domnului lor Isus. Prin meritul ispășirii Sale, păcatele și imperfecțiunile corpurilor lor muritoare sunt acoperite și nu le mai sunt imputate, și astfel într-un sens socotit corpurile lor devin acceptabile ca sacrificii. Apostolul declară despre această îndreptățire, zicând: „Vă îndemn, dar, fraților, pentru îndurările lui Dumnezeu (în acoperirea păcatelor voastre prin credință în Cristos), să aduceți trupurile voastre ca o jertfă vie, sfântă, plăcută lui Dumnezeu; aceasta este slujirea voastră înțeleaptă". Rom. 12:1.

Când a avut loc această jertfire a cărnii noastre socotită îndreptățită, am fost concepuți individual de Spirit ca să fim fii ai lui Dumnezeu -- fii pe planul spiritual, în loc de a fi pe plan uman. Atunci voința consacrată a fost acceptată și și-a început existența ca Nouă Creatură, care trebuie să prospere în măsura în care rămâne loială lui Dumnezeu și legământului de a-și sacrifica trupul muritor și interesele lui. Trupul muritor astfel sacrificat și socotit mort cu Cristos ((487)) trebuie să fie atât de „viu" sau însuflețit de noua voință (Noua Creatură), atât de controlat de ea, încât se spune că restul vieții este în mod figurativ o viață a învierii. Despre Noua Creatură, noua voință, lucrând în și prin aceste corpuri muritoare, se spune în mod figurativ că este înviată cu Cristos și trăiește pentru lucrurile de sus, le caută. Col. 3:1.

Apostolul se referă la această înnoire a vieții sau înviere figurativă, în care voința nouă folosește corpul muritor în serviciul divin, zicând: „Și dacă Duhul Celui care a înviat pe Isus dintre cei morți locuiește în voi, Cel care a înviat pe Hristos Isus dintre cei morți va învia (însufleți) și trupurile voastre muritoare, din pricina Duhului Său care locuiește în voi" (Rom. 8:11). Ca atare, în măsura în care voința nouă câștigă astfel controlul corpului nostru muritor și-l folosește în viața prezentă ca pe cel mai bun înlocuitor al corpului spiritual și singurul pe care-l are, acesta nefiind primit înainte de înviere -- în aceeași măsură n-ar fi nepotrivit să considerăm corpul muritor al Noii Creații ca înlocuitor temporar al corpului spiritual așteptat.

Dar toată această chestiune a socotirii este spirituală și este înțeleasă și apreciată numai de către cei concepuți de Spirit, cărora li se permite astfel să vadă problema din punct de vedere divin. Din punctul de vedere al lumii toate acestea sunt neadevărate, ireale -- o „nebunie". Ei văd o diferență în scop, ambiție și conduită, dar nu știu cum s-o interpreteze. Ei sunt înclinați s-o considere o toană, sau o manie, sau o atitudine de „superioritate morală", sau o ipocrizie. Nu putem nega că după toate aparențele există aceste diferite contrafaceri ale Noii Creaturi -- neghina, având o asemănare exterioară cu grâul, dar deosebindu-se în inimă. Noua Creatură nu trebuie să fie surprinsă sau dezamăgită că nu este înțeleasă de lume, ci să-și amintească sfatul divin, că lumea nu ne cunoaște întocmai cum nu L-a cunoscut nici pe Domnul nostru. Este o probă a fidelității noastre față de Dumnezeu faptul că mersul în urmele lui Isus va trebui să aducă dezapreciere din partea celor pe care-i iubim și a căror apreciere este rațional s-o dorim. Faptul că prietenia și aprecierea lumii înseamnă vrăjmășie cu Dumnezeu și ((488)) neloialitate față de legământul de consacrare, trebuie să rezolve problema pentru Noile Creaturi.

„Trebuie să fiu sincer față de Domnul meu
Care m-a cumpărat cu sângele Său."

Investigația noastră prezentă este în legătură cu modul cuvenit de conduită al acestor Noi Creaturi, al acestor voințe noi care lucrează în și prin aceste corpuri consacrate, care după trup au anumite relații cu alte ființe umane și de aceea anumite responsabilități față de ele. Voința lui Dumnezeu este ca Noua Creatură să respecte aceste obligații ale cărnii sale muritoare în toate chestiunile de dreptate -- în onestie, în datorie, în responsabilitățile care în mod cuvenit îi revin cărnii sale muritoare. Prin urmare, în condițiile prezente Noua Creatură nu poate face în toate lucrurile cum ar prefera, ci în anumite afaceri trebuie să fie guvernată de obligațiile cărnii, deoarece porunca divină este: „Urmăriți ce este bine înaintea tuturor oamenilor" și: „Dacă cineva nu poartă de grijă de ai săi . . . a tăgăduit credința și este mai rău decât un necredincios". Rom. 12:17; 1 Tim. 5:8.

În vederea acestor fapte, se va vedea imediat că voința nouă are o sarcină grea în fața ei: (1) Să fie plăcută lui Dumnezeu în îndeplinirea sacrificării cărnii; (2) să discearnă clar care pofte și cerințe ale relațiilor după carne să fie luate în considerare și să fie îngăduite; (3) în ce măsură aceste cerințe și concesii pot fi acceptate în mod cuvenit fără a încălca și anula legământul -- care este spre viață sau spre moarte -- „Căci dacă trăiți potrivit firii păcătoase, veți muri; dar dacă, prin Duhul, faceți să moară (omorâți) faptele trupului, veți trăi" -- în cele din urmă veți ajunge la perfecțiune la înviere. Aici se iscă altă dificultate. Carnea nu moare de bună voie: ea trebuie omorâtă de către voință, minte, Noua Creatură; și astfel, aflând că trebuie făcute anumite îngăduințe, potrivit voinței lui Dumnezeu, carnea este foarte dispusă să profite de aceste îngăduințe și să pretindă nu doar îngăduință mai mare în privința „lucrurilor necesare", ci și libertăți și drepturi în privința celor care nu ((489)) sunt obligatorii și care ar sta în calea sacrificiului la care s-a angajat prin legământ.

Aceste străduințe ale corpurilor noastre muritoare, uneori de a scuza păcatul alteori de a evita sacrificiul, cauzează Noii Creaturi nedumeriri frecvente și nu arareori poticneli temporare, până când treptat află tot mai mult despre caracterul înșelător al cărnii sale și despre slăbiciunile ei, și crește treptat în har și în înțelepciunea care vine de sus, câștigând tot mai multă autoritate în ținerea corpului „în stăpânire" -- în supunere față de mintea cea nouă (1 Cor. 9:27). Astfel, adesea prin experiență amară, Noua Creatură învață să aprecieze declarația din Cuvântul Domnului, că inima naturală, voința cărnii, deși este omorâtă și nu mai are controlul în nici un sens, este „nespus de înșelătoare" și uneori „deznădăjduit de rea", precum și deznădăjduit de sârguincioasă în străduința ei de a înlătura conducerea voinței noi și astfel de a distruge Creatura Nouă -- cu scopul ca vechea creatură să fie reînsuflețită și să umble conform cărnii și nu conform Spiritului.

Asocierea nepotrivită nu este implicată aici

Domnul ne învață clar prin apostol că preferințele și favorurile Sale sunt la fel pentru toate Creaturile Noi -- conform zelului lor, conform iubirii lor față de El și față de principiile reprezentate în El; iar condițiile de sex, rasă, culoare etc. ale corpului muritor n-au nici o importanță pentru El în judecarea poporului Său, în aprecierea lor și în distribuirea răsplăților finale. Cunoscând felul cum privește Tatăl această problemă, întreaga Creație Nouă trebuie s-o privească similar, trebuie să aprecieze pe toate Creaturile Noi în Cristos Isus ca „frați", trebuie să aibă o afecțiune blândă față de toți, trebuie să caute să servească pe toți, nu trebuie să cunoască nici o părtinire printre frați, decât aceea pe care Însuși Domnul a arătat-o -- prin aceea că a favorizat și onorat pe cei care au arătat cea mai mare măsură de zel pentru cauza Sa. Dar toată această imparțialitate, această ((490)) ignorare a sexului, culorii, rasei etc. este pentru noi ca și Creaturi Noi, și numai parțial afectează corpurile noastre muritoare și relația lor unele cu altele și cu lumea. Ca atare, decența conduitei și a relațiilor între sexe trebuie să fie menținută de către Noua Creație.

Aceștia trebuie să aibă într-adevăr o măsură mai mare de înțelepciune și prudență decât lumea, fiindcă sunt concepuți pentru spiritul unei minți sănătoase. În consecință, ar trebui să-și dea seama că în calitate de Nouă Creație, care caută să umble nu potrivit cărnii ci potrivit Spiritului, ar fi cuvenit ca ei să fie încă și mai atenți decât cei lumești, oamenii naturali, în privința slăbiciunii cărnii lor și în privința cuviinței anumitor limite de conduită potrivită, modestie, rezervă etc. între sexe. În măsura în care Noile Creaturi caută viața spirituală și în măsura în care își dau seama că apetitul sexual se războiește cu interesele Noii Creații, în aceeași măsură ar trebui să se străduiască, chiar mai mult decât lumea în general, să facă pentru picioarele lor cărări drepte și să ridice bariere cât se poate de multe și de mari între ei și ispite.

Același argument se aplică și la deosebirile rasiale. Există o legătură a Spiritului și o unitate a Spiritului care este complet diferită de legătura și unitatea în trup. Noi credem că interesele Noii Creații vor fi în general conservate prin menținerea unei măsuri de separare în trup, din cauză că idealurile, gusturile, poftele, dispozițiile etc. unei rase sunt din necesitate mai mult sau mai puțin în conflict cu idealurile etc. alteia; ca atare, cele câteva rase ale omenirii vor găsi că interesele spirituale ale Noilor Creaturi sunt cel mai bine păstrate printr-o măsură de separare. În această privință nu va exista nici o dificultate dacă se va vedea clar distincția între Noile Creaturi și trupurile de carne. După cum cuvintele apostolului, de la începutul acestui capitol, n-ar scuza conviețuirea fără discernământ a bărbaților cu femeile, pe motivul că ei sunt „toți una", o frăție în Cristos Isus, tot așa ele n-ar trebui înțelese nici că implică amestec nepotrivit între diferitele rase. Ni se prezintă însă standardul aprecierii ((491)) și legăturii spirituale, precum și al obligației față de toți în chestiuni atât spirituale cât și materiale.

Bărbatul și femeia în ordinea divină

Apostolul declară că „Hristos este Capul oricărui bărbat, că bărbatul este capul femeii și că Dumnezeu este Capul lui Hristos" (1 Cor. 11:3). Aceasta este învățătura constantă a Scripturilor. După cum arată apostolul, intenția divină a fost ca bărbatul să aibă calitatea de cap, ceea ce este indicat prin crearea întâi a bărbatului și apoi a femeii, ca parte separată din el. Apostolul discută tocmai acest subiect și cuvintele sale sunt: „Bărbatul . . . fiind imaginea și slava lui Dumnezeu; dar femeia este slava bărbatului. Căci nu bărbatul este din femeie, ci femeia din bărbat; și nu bărbatul a fost creat pentru femeie (să-i fie ajutor), ci femeia pentru bărbat (să-i fie ajutor). De aceea . . . femeia trebuie să aibă pe cap un semn al autorității asupra ei". 1 Cor. 11:7-12.

Se va observa că acesta nu este un argument cu privire la relația existentă prin contract între soți și soții, ci unul mai larg, bazat pe relația între sexe potrivit cu ordinea creației și intenției divine. Nimic din ceea ce spune apostolul aici, sau din ceea ce poruncesc Scripturile în altă parte, nu dă nici o sugestie că bărbatul este stăpânul iar femeia este sclava lui, idee greșită care pare a fi susținută uneori, dar, credem noi, niciodată de către cei care au „gândul lui Hristos". În prezent, în aranjamentul divin familia este unitatea, și fiecare bărbat când ajunge la majorat are privilegiul să-și întemeieze o familie, trebuind ca el se fie cap răspunzător și reprezentant înaintea lui Dumnezeu și a oamenilor.

Poziția de cap a bărbatului nu înseamnă tiranie

Faptul că această poziție de cap nu implică tiranie este evident din cuvintele apostolului, că Cristos este Capul Bisericii, Capul bărbatului, și din cuvintele lui în continuare, că Dumnezeu, Tatăl, este Capul lui Cristos. Noi nu găsim nici o tiranie nici în relația Fiului cu Biserica, nici în relația ((492)) Tatălui cu Fiul. Poziția de cap însă implică o responsabilitate, o sarcină, o grijă, o prevedere. Astfel Tatăl ceresc a făcut pregătiri pentru Fiul, și glorioase pregătiri au fost acestea. Este adevărat, ducerea la îndeplinire a planului divin a implicat suferință și sacrificiu din partea Fiului, dar iubitorul Tată n-a făcut planul mai greu, mai sever decât a fost necesar pentru executarea scopului Său mare și minunat, la care Fiul, acum înălțat mai presus de stăpâniri, de puteri și de orice nume care este numit, este părtaș atât de onorabil. Fiul S-a bucurat în privilegiul pe care l-a avut de a Se jertfi și a asculta de planul Tatălui, și El Se bucură și în gloriile în care a intrat și în cele care vor veni. Astfel este și calitatea de cap a Domnului Isus peste Biserică. Poziția Sa de cap, departe de a însemna pentru noi tiranie, este sinonimă cu iubirea, grija și ajutorarea față de toți membrii Noii Creații. Tot așa, poziția de cap a soțului peste soție și copii înseamnă responsabilitate, grijă specială, ca unul care pregătește, prevede, aranjează, protejează, îndrumă, dă exemplu. O, dacă toți tații și-ar vedea în mod cuvenit datoriile lor, responsabilitățile lor, privilegiile lor prin natură, prin aranjament divin; și văzându-le să le folosească și să nu abuzeze de ele!

Când citim în Geneza, ca parte din blestemul sau condamnarea asupra mamei Eva și indirect asupra tuturor fiicelor ei, cuvintele: „Dorința ta se va ține după soțul tău și el va stăpâni (Cornilescu -- n. e.) peste tine", și apoi vedem cum a fost exercitată această stăpânire pretutindeni în lume, găsim că în multe cazuri aceasta a fost o stăpânire tiranică, iar puterea minții și naturii bărbatului decăzut a fost adesea exercitată spre dauna soției și copiilor în loc să fie spre mângâierea și avantajul lor. Toți bărbații și toate femeile bune și nobile trebuie să dezaprobe o astfel de stare de lucruri; și nu putem presupune decât că un astfel de abuz de putere este respingător și josnic în ochii Creatorului.

Abuzul de putere fizică și mintală din partea unor soți și tați a avut ca răspuns propria lor nefericire și degradarea generală a omenirii; pentru că, deși femeia este prin natură ((493)) înclinată să privească spre un cap și să caute și să asculte de ceea ce ea recunoaște a fi o autoritate dreaptă („dorința după soțul ei"), totuși abuzurile de conducere și exemplele rele date unul altuia au deviat în măsură considerabilă ceea ce a fost și încă mai este substratul dispoziției naturale a femeii. Obligată de necesitate să se apere împotriva cerințelor iraționale ale tiraniei și egoismului, rezultatul general a fost demoralizator pentru toată omenirea, așa încât deși ordinea naturală și scripturală este foarte general recunoscută, nici bărbații nici femeile în general nu știu cum să se adapteze la starea prezentă dezordonată și dezorganizată a afacerilor sociale.

Ca urmare, găsim adesea bărbați decăzuți zbătându-se după stăpânire și poziție de cap pentru care sunt cu totul incompetenți, cu scopul de a o folosi abuziv în interese egoiste, în același timp nerecunoscând și neapreciind autoritatea și responsabilitatea lor cuvenită ca protectori ai familiei. Vedem femei, de asemenea degradate și egoiste, înclinate nu numai să se revolte împotriva unei conduceri iraționale și necuvenite, ci chiar să conteste orice propunere, să se tocmească și să se certe în privința ei; și deși nu pretind că întrețin familia, totuși încearcă, direct sau indirect, să uzurpe autoritatea capului căminului, să preia și să dețină controlul pungii și familiei. Oriunde predomină aceste condiții, fiind contrare intenției și aranjamentului divin, ele produc mai curând sau mai târziu roade mai mult sau mai puțin amare -- oricât de înțelepte sau necesare ar părea ele la vremea respectivă. Roadele pașnice ale dreptății pot fi așteptate numai prin urmarea ordinii divine naturale. S-ar putea argumenta că în starea de lucruri actuală necazul de genul acesta este inevitabil; că bărbatul egoist va trece peste limitele ordinii și intenției divine, iar femeia egoistă va face la fel; că, prin urmare, pacea, ordinea și binecuvântarea intenționate pentru omul perfect nu pot fi realizate niciodată de către copiii lui decăzuți și că singurul remediu care se întrevede pentru necazul actual al familiei umane, venit ((494)) prin căderea lui Adam și prin nesocotirea planului divin, este restabilirea. Cu aceasta noi suntem de acord și ne alăturăm din inimă la rugăciunea Domnului: „Vie Împărăția Ta, facă-se voia Ta precum în cer așa și pe pământ".

Acum nu analizăm posibilitatea de a face ordine în dezordinea din omenire, ci aranjamentul cuvenit și calea în viață pentru Noua Creație în legătură cu casa, familia etc. -- precum și datoriile unuia față de altul ca soți și soții, părinți și copii. Am putea, destul de cuvenit, să considerăm acest subiect sub titlul datoriile și obligațiile bărbaților și femeilor creștine, dacă termenul creștin nu și-ar fi pierdut mult din sensul lui inițial, încât acum se înțelege că se referă la orice persoană care nu este nici evreu nici păgân. Strict vorbind, cuvântul creștin, care desemnează pe unul care crede în Isus din Nazaret și-L urmează, este aplicabil numai la Noua Creație. Din cauză că abaterea este atât de obișnuită, atât de generală, noi ținem atât de mult să-i distingem pe credincioșii cu adevărat consacrați ca fiind Noua Creație.

Apostolul arată clar că legătura de căsătorie printre oameni este intenționată sub aranjamentul divin să fie o imagine sau o ilustrație a legăturii între Cristos și Biserică, Mireasa Sa -- corpul Său. Limbajul este foarte explicit:

„Soțiilor, fiți supuse soților voștri, ca Domnului, căci soțul este capul soției, după cum și Hristos este capul Bisericii, El, Mântuitorul trupului. Și după cum Biserica este supusă lui Hristos, tot așa și soțiile să fie supuse soților lor în toate. Soților, iubiți-vă soțiile, după cum și Hristos a iubit Biserica și S-a dat pe Sine pentru ea, ca s-o sfințească, curățind-o prin spălarea cu apă prin Cuvânt, ca să înfățișeze înaintea Sa această Biserică slăvită, fără pată, fără încrețitură sau altceva de felul acesta, ci sfântă și fără defect. Tot așa sunt datori și bărbații să-și iubească soțiile, ca pe trupurile lor. Cine-și iubește soția se iubește pe sine însuși. Căci nimeni nu și-a urât vreodată trupul său, ci-l hrănește și-l îngrijește cu drag, ca și Hristos Biserica; pentru că noi suntem mădulare ale trupului Său. De aceea va lăsa omul pe tatăl său și pe mama sa și se va lipi de soția sa și cei doi vor fi un singur trup. Taina aceasta este mare; dar vorbesc ((495)) despre Hristos și despre Biserică. Încolo, fiecare din voi să-și iubească soția ca pe sine și soția să se teamă de soț". Efes. 5:22-33.

Faptul că unirile tipice sunt în general atât de imperfecte și nesatisfăcătoare nu anulează ideea că s-a intenționat ca mariajul să fie un tip, întocmai cum și multe din sacrificiile israeliților au fost imperfecte și nesatisfăcătoare, dar cu toate acestea constituie tipuri ale sacrificiului adevărat. Noua Creație trebuie să aprecieze cu mult mai mult căsătoria tipică, pământească și datoriile și responsabilitățile ei cuvenite, datorită aprecierii ei față de unirea antitipică între Cristos și Biserica Sa. Considerat astfel, fiecare bărbat creștin găsește cea mai mare exemplificare posibilă a datoriilor și responsabilităților sale față de soția sa în grija Domnului față de Biserică și față de fiecare interes al ei, pământesc, spiritual, prezent și viitor, până la sacrificarea vieții Sale pentru ea. La fel soția, apreciind datoriile și responsabilitățile Bisericii față de Domnul, discerne un ideal mai înalt al datoriei și relației soției cu soțul ei, ca ajutor al lui. Dar nu trebuie să așteptăm ca aceste relații deosebite și aplicarea lor cuvenită să poată fi discernute clar decât de către cei care au mintea lui Cristos. Ca atare, deși îndemnăm pe toți care contractează legătura căsătoriei să realizeze cât pot de mult idealul divin, notăm totuși că nimeni nu poate înțelege, aprecia și aplica toate principiile și idealurile legate de acest tip, decât cei care au fost concepuți de Spirit -- Creația Nouă -- fiindcă numai aceștia au mintea lui Cristos.

Se poate spune că indivizii din rasa umană nefiind decăzuți toți în același grad, adeseori se întâmplă ca soția să posede calități ale minții și inimii superioare celor ale soțului ei. Atunci se ridică întrebarea, n-ar trebui ca în asemenea împrejurări o astfel de soție, înzestrată cu talente, judecată și capacități superioare, să fie privită ca și cap al familiei, iar soțul ca și ajutor? Noi răspundem, nu. Ordinea divină ar fi desconsiderată în astfel de căsătorie, deoarece nici o femeie n-ar trebui să ia în căsătorie un bărbat mai ((496)) prejos decât ea în caracter și talente -- unul spre care ea n-ar putea privi în mod cuvenit ca spre „capul" ei. Și nici un bărbat n-ar trebui să ia în căsătorie pe o femeie superioară lui. N-ar trebui nici ca unul care a devenit Nouă Creatură în Cristos Isus să se înjuge la un jug nepotrivit cu unul care este încă din pământ, pământesc -- nu contează cât de nobilă și onorabilă ar putea fi persoana. Că Noua Creatură trebuie să se căsătorească „numai în Domnul" este un sfat care n-ar trebui ignorat, și nesocotirea lui a adus dificultăți grave multora din poporul Domnului.

Căsătoria Noilor Creaturi

Totuși, odată ce legătura de căsătorie s-a încheiat, este prea târziu pentru regrete, și pentru copilul lui Dumnezeu nu rămâne decât să-și ducă la îndeplinire legământul de căsătorie fără rezerve, în literă și spirit, în măsura capacității lui sau a ei. Dacă amândoi sunt Creaturi Noi și căsătoria este potrivită, n-ar trebui să fie nici o dificultate pentru nici una din părți în a decide asupra aranjamentelor și reglementărilor cuvenite ale casei: totuși, trebuie să fie luată cu grijă în considerare și compatibilitatea dispoziției naturale și a gusturilor. Adevăratul soț creștin, având mintea lui Cristos, își va iubi soția, își va aminti că s-a angajat prin legământ s-o iubească, să aibă grijă de ea, s-o aprovizioneze nu numai în privința necesităților fizice, ci și a hrănirii inimii și a sentimentelor. Un astfel de soț nu va simți că s-a achitat de datorie prin asigurarea ei doar cu necesitățile și confortul de hrană, îmbrăcăminte și adăpost, ci își va da seama că are obligația față de soție să ia în considerare și interesele ei mintale, morale și spirituale. El nu va fi satisfăcut ca timpul ei să fie absorbit cu totul de datoriile și grijile familiei, ci, în măsura capacității, va căuta și cultivarea minții ei, a inimii ei -- folosindu-și calitatea de cap al familiei ca să-i aranjeze în așa fel afacerile încât ea să aibă timp rezonabil pentru părtășie spirituală și studiere a Adevărului. Astfel de soț nu va uita că în carnea sa ((497)) muritoare, ca și în a restului familiei umane, egoismul este mai mult sau mai puțin înrădăcinat și ca Nouă Creatură el va fi atent ca această dispoziție să nu le producă greutăți sau daune altora -- în special soției și copiilor săi, care sunt carne din carnea sa și os din oasele sale.

Poziția de cap în familie, astfel exercitată în promovarea binelui celor care sunt în grija sa pentru îndrumare, sfătuire etc., precum și pentru asigurarea cu lucrurile necesare, va fi departe de a fi tiranie. Spiritul iubirii într-un astfel de soț nu va ignora nici ceea ce-i place și ceea ce nu-i place soției sale și nici sfatul dat de ea în modul cuvenit. El va recunoaște că în timp ce Adam cel perfect a posedat toate însușirile bărbăției, separarea Evei a implicat și separarea unora din aceste însușiri: el va recunoaște de asemenea că deși puterea minții și corpului rămâne prin aranjament divin la bărbat și-l face cap al familiei, cu toate acestea, există însușiri posedate în mod special de femeie. Smerenia, care aparține spiritului iubirii, îl va împiedica să fie orb față de însușirile vrednice de stimă pe care Creatorul le-a destinat femeii și va recunoaște că însușirile inimii și minții sale trebuie să fie suplimentate de celelate însușiri care prin natură există îndeosebi la femeie. Ca atare, în măsura în care are „spiritul chibzuinței", va dori ajutorul soției sale, cooperarea ei, opiniile ei, compătimirea ei, iubirea ei, și le va aprecia mult.

Aceasta însă nu înseamnă că a căuta sfatul soției înseamnă ascultare de opiniile ei în toate cazurile: rămâne pentru soț să cântărească, să analizeze, să cumpănească, să hotărască -- dând sentimentelor soției sale o interpretare cuvenită, rațională, binevoitoare. Responsabilitatea de cap este asupra soțului și el nu trebuie s-o evite. Ea este, prin obligație divină, parte din administrarea lui, pentru care va fi chemat în cele din urmă să dea socoteală.

La fel soția, care este Creatură Nouă și care s-a căsătorit „în Domnul", și care, după ce a exercitat puterea de judecată cuvenită, a făcut o căsătorie bună, n-ar prea trebui să aibă dificultate în a recunoaște datoriile, responsabilitățile și ((498)) privilegiile poziției ei după trup. „Soția să se teamă de soț", spune apostolul. Ea nu trebuie să aștepte de la alții din afară să-i atragă atenția că este deficitară în privința respectului ei ca soție față de soț, nici să aștepte ca soțul să-i indice faptul că el crede că nu-l tratează cu respectul cuvenit lui conform legământului de căsătorie și conform descrierii scripturale a datoriilor unei soții. Dimpotrivă, privind în jurul ei să vadă care-i sunt responsabilitățile și datoriile de soție, să caute să-și respecte soțul și să-și dea seama că sensul angajamentului său de căsătorie conform Scripturilor înseamnă tocmai acest lucru -- indiferent ce ar putea însemna acesta conform lumii și diferitelor concepții omenești. Respectul față de soț înseamnă mult și intră de fapt în toate afacerile vieții, atingând și influențând fiecare faptă, cuvânt și gând în privința casei și intereselor ei.

Apostolul Petru atrage atenția asupra acestei probleme într-un limbaj cumva similar, zicând: „Soțiilor, fiți supuse și voi soților voștri . . . în frumusețea nepieritoare a unui duh blând și liniștit, care este de mare preț înaintea lui Dumnezeu. Căci așa se împodobeau odinioară sfintele femei care nădăjduiau în Dumnezeu, fiind supuse soților lor, ca Sara, care asculta pe Avraam și-l numea domnul ei" (1 Pet. 3:1-6). După cum bărbatul care-și cinstește soția se cinstește pe el însuși, tot așa femeia care-și respectă soțul se onorează pe ea însăși. Dar acest respect față de soț, ca domn, stăpân sau cap al casei, nu înseamnă robie, deoarece Biserica nu ocupă o poziție slugarnică față de Domnul, nici n-are o frică slugarnică, ci un respect din iubire, din devotament -- și acesta este exemplul.

Acest respect față de soț nu înseamnă că soția nu trebuie să-și folosească judecata și nu poate aduce la cunoștința soțului încercări sau greutăți sau poveri prea grele pentru ea etc., dar prezentarea opiniilor, speranțelor și dorințelor ei nu trebuie să fie sub formă poruncitoare, ci în mod respectuos, care să-i recunoască poziția de cap a soțului și să caute să fie fericită și mulțumită cu deciziile lui după ce i-a prezentat gândurile asupra unor subiecte de interes ((499)) reciproc. Ea trebuie să caute să fie atât de plină de considerație, atât de înțeleaptă în administrarea afacerilor casei pe care i le-ar încredința soțul, încât să-i câștige tot mai mult încrederea și să fie tot mai capabilă să îndeplinească datoriile importante ale unui ajutor în casă, fie că ele sunt mici, fie că sunt mari. Gândul că este un ajutor pentru soț și dorința de aprobare din partea lui se va vedea că este în armonie strictă cu sugestia apostolului în privința atitudinii cuvenite a Bisericii față de Domnul, în credincioșie și în dorința de a-I avea aprobarea. Dar după cum pentru Biserică ar fi o nelegiuire să ignore Capul, pe Domnul, în oricare măsură în legătură cu lucrarea și cu interesele ei, tot așa soția ar trebui să simtă că ar fi o nelegiuire și o încălcare a legământului ei dacă ar încerca să reglementeze casa pământească și în vreo măsură să-l ignore pe acela pe care s-a angajat să-l respecte ca și cap al familiei.

În cazul Noilor Creaturi care nu formează o pereche potrivită -- unde soția este în mod evident superioară -- există pericolul dificultății în aranjarea afacerilor. Dacă soția are judecată mai bună în privința conducerii casei, în privința cheltuirii banilor, în privința educării copiilor etc., ea nu are ca atare libertatea să-și asume poziția de cap al familiei, să-i poruncească soțului și să-l îndrume ca și cum el ar fi unul dintre copiii ei sau un servitor. Astfel de încălcare a aranjamentului divin va produce desigur dezavantaj spiritual, dacă nu financiar și material, nu numai pentru bărbat, ci și pentru femeie.

În asemenea condiții bărbatul și-ar pierde treptat puțina bărbăție pe care o posedă, ar ceda treptat totul în mâna soției și ar deveni numai unealta ei, robul ei, care să se îngrijească de trai și să-i împlinească poruncile. Astfel de stare n-ar fi avantajoasă pentru soț ca Nouă Creatură; astfel de degradare a cărnii lui ar reacționa desigur nefavorabil asupra lui, l-ar despiritualiza și i-ar împiedica creșterea în har, în cunoștință și în serviciul Adevărului. Și asupra soției efectul s-ar dovedi dăunător în măsura în care s-ar urma ((500)) calea greșită -- mult sau puțin. Dacă ar fi un caz extrem -- când soțul ar lăsa responsabilitățile lui să cadă asupra ei, sau când ea le-ar prelua treptat din mâinile lui -- soția ar simți greutatea acestora pe lângă datoriile ei de mamă; și în încercarea ei de a fi atât soț cât și soție, atât tată cât și mamă, în mod sigur ea ar deveni mai mult sau mai puțin „femeie de afaceri", ar fi mai mult sau mai puțin încrezută și conștientă de sine. Prietenii ei ar putea să-i admire tăria de caracter pe care o manifestă și ar putea să considere că direcția în care merge este inevitabilă -- ar putea chiar s-o încurajeze și s-o susțină ca pe un exemplu lăudabil de femeie hotărâtă, dar nici unul din ei n-ar iubi-o cum ar fi iubit-o dacă s-ar fi dezvoltat pe linia adevăratei femei și adevăratei soții. Mai mult, însușirile cărnii cultivate printr-un astfel de curs ar reacționa nefavorabil asupra ei ca Nouă Creatură în Cristos, și, fără să-și dea seama, ar deveni mai puțin spirituală și mai conștientă de sine în lucruri care aparțin de Biserică.

Calea cuvenită de urmat în asemenea caz de căsătorie nepotrivită între Creaturile Noi este ca soțul să-și spună: Mi-am luat o soție contra aranjamentului divin. Mi-am expus astfel fericirea casei unui mare risc. Singura mea cale este acum să mă străduiesc după cele mai bune capacități pe care le am să mă ridic la idealul meu cel mai înalt de soț adevărat -- să mă modelez cât pot de mult după exemplul Domnului. Voi avea nevoie să fiu cu atât mai atent, cu fiecare cuvânt și faptă a mea -- să caut cu atât mai serios înțelepciunea care vine de sus, ca să pot îndeplini mai bine datoriile de cap al acestei case, pentru care îmi dau seama că nu sunt calificat din punct de vedere natural.

Soția în astfel de caz trebuie să-și spună: Am neglijat reglementarea divină și m-am căsătorit nepotrivit, încât nu pot să-mi respect soțul, ci instinctiv îmi dau seama că-i sunt superioară în înzestrarea naturală. Trebuie s-o scot la capăt cum pot mai bine. Trebuie să-mi fac partea cu credincioșie; și în măsura în care-l găsesc pe soțul meu deficitar, voi căuta să folosesc tact și să mă rog pentru înțelepciune de sus ca să știu cum să-l ajut, să-l ridic, să fac din el un om nobil și să-i ((501)) măresc pe cât posibil capacitatea, pentru a-mi crește astfel iubirea și respectul față de el. Chiar aceasta este datoria mea sub legământul de căsătorie -- ea va fi făcută cu credincioșie ca pentru Domnul. În privința slăbiciunilor și judecății lui slabe, nu numai că le voi ascunde de cei din afară, dar pe cât posibil le voi ascunde și de mine; și menționându-le în fața soțului meu voi căuta să evit a face vreo referire la capacitățile mele superioare sau a le etala. Voi aștepta ca la timpul cuvenit eșecurile lui să-i recomande judecata mea mai bună, pe care însă eu n-o voi forța asupra lui și nu voi insista asupra ei, ci doar o voi spune într-o manieră blândă, potrivită pentru un ajutor. Așteptarea mea este că nu mult va trece până ce el îmi va căuta sfatul și-i va da tot mai multă greutate în toate afacerile vieții lui, și astfel vom putea crește împreună zi de zi și an de an în armonie cu modelul divin al relației dintre Cristos și Biserică. Eu voi fi binecuvântată ca soție în cultivarea smereniei și supunerii la aranjamentul divin: soțul meu va fi binecuvântat prin influențele înălțătoare pe care eu voi putea să i le aduc, și astfel căsătoria nepotrivită care la început părea atât de dezavantajoasă va putea avea ca rezultat, prin harul Domnului -- urmând instrucțiunile Domnului -- aducerea amândurora mai aproape de standardul divin așa cum este prezentat de apostol.

Un caz diferit de cel arătat mai sus poate fi sugerat ca posibil, și anume, că două Creaturi Noi, bine potrivite după trup, ar putea să devină nepotrivite după ani de părtășie și ajutorare. Astfel de concluzie la astfel de început favorabil ar implica faptul că unul sau celălalt și-a pierdut spiritul sfânt al iubirii -- dacă nu cu totul cel puțin în măsură foarte mare; că unul sau celălalt a neglijat porunca apostolică și toată reglementarea divină a datoriilor soților față de soții și a soțiilor față de soți. Dacă greșeala este a soțului și acesta ar înceta să se îngrijească de soție, ar înceta s-o aprecieze, și, dimpotrivă, ar părăsi-o în inimă sau în afecțiune, sau în realitate, ar implica faptul că el s-a depărtat grav de Domnul, de conducerea Spiritului Său și de „înțelepciunea care vine ((502)) de sus", care este „mai întâi curată, apoi pașnică, blândă, ușor de înduplecat, plină de îndurare și de roade bune". În asemenea împrejurări n-am putea considera că un atare este aprobat de Domnul ca „biruitor" până după reformare.

Sau dificultatea ar putea fi cu soția. Ea ar putea deveni încrezută, mândră, îndărătnică și treptat și-ar pierde respectul față de soț -- ar putea chiar să-l prezinte într-o lumină falsă și să-l părăsească spunând tot felul de lucruri rele despre el pe nedrept. O astfel de stare de lucruri ar indica o stare a inimii foarte greșită, foarte departe de cea învățată de Cuvânt și desigur ar implica degenerare spirituală, nu contează în ce grad ar putea fi menținută o formă de evlavie pe dinafară. Una ca aceasta ar fi desigur într-o stare slabă ca să apară înaintea Mirelui Ceresc cu vreo speranță de a-I avea aprobarea; căci un astfel de curs față de mirele pământesc ar semnifica desigur o apreciere slabă a datoriilor Bisericii față de Domnul ei. Dacă ar fi necredincioasă față de soțul pământesc pe care îl vede, aceasta ar dovedi și ar implica necredincioșie față de Mirele Ceresc nevăzut.

Legătura pământească de soț sau soție între o Creatură Nouă și unul care nu-i Creatură Nouă, este pentru unii o problemă de mare nedumerire, și mulți sunt în această stare. Chiar dacă cei doi se potrivesc bine după trup problema este destul de dificilă; dar când nu se potrivesc nici fizic nici spiritual, dificultățile se înmulțesc. Dacă soțul este din Noua Creație iar soția are spiritul lumii, religia lui adevărată și „spiritul chibzuinței" pe care aceasta i-l dă treptat în toate subiectele, precum și moderația pe care i-o insuflă în toate afacerile, ar trebui să-l ridice tot mai mult în stima soției sale lumești, dacă ea are prin natura sa un caracter nobil și o dispoziție prietenoasă. Tratamentul lui plin de considerație, libertatea deplină de conștiință pe care el ar fi dispus să i-o acorde, precum și propria sa devotare față de principiu, toate vor tinde să facă o astfel de căsătorie fericită, în afară de faptul că soțul n-ar avea în soția sa acea părtășie spirituală pe care el ca Nouă ((503)) Creatură trebuie s-o aprecieze mai mult decât oricare alte părtășii. Dar rugăciunile sale pentru o femeie atât de nobilă, exemplul său și prezentarea atentă a Adevărului, după toate probabilitățile vor câștiga pe o astfel de femeie pentru Domnul și vor face din ea un ajutor atât spiritual cât și natural. Astfel, răbdarea și credincioșia lui față de obligațiile conjugale i-ar putea aduce o mare recompensă, în timp ce credincioșia ei față de principiu i-ar aduce și aceasta binecuvântare și fericire în viață.

Dacă soția ar fi un membru al Noii Creații iar soțul ar avea spiritul lumii și ei s-ar potrivi, problema ar fi tot așa, relativ ușor de rezolvat. Soțul cu o minte nobilă, chiar dacă ar fi lumesc, va recunoaște conștiința soției sale în exercitarea moderată a ei; iar dorința lui de a se îngriji de oportunitățile ei mintale, morale și spirituale, care ar fi datoria lui de soț, i-ar da tot ce și-ar putea dori ca soție, cu excepția dorinței de a avea părtășia spirituală a soțului ei. În privința unui astfel de bărbat nobil cum discutăm aici, credincioșia soției lui față de Domnul și față de el în toate datoriile vieții ar putea fi binecuvântată în cele din urmă, determinând consacrarea soțului față de Domnul. Soția ar putea să aibă dorințe și ambiții bune în privința problemelor pământești sau chiar religioase pe care soțul să nu le poată aprecia, oricât de nobil ar fi el ca om natural. În astfel de caz, ea ar trebui să se gândească la sfatul Domnului pentru poporul Său, să fie moderați în toate lucrurile; ea ar trebui să se gândească la liberalismul soțului ei, și în timp ce n-ar compromite nici o chestiune de conștiință sau de principiu, ea n-ar trebui să uite că printre datoriile ei de soție, recunoscute de Domnul, este una care-i cere să acorde soțului o măsură de tovărășie. Aceasta ar putea, în mod cuvenit, s-o împiedice de a freceventa unele dintre adunările Bisericii; dar ea să fie atentă ca nu cumva în dorința de a-i fi plăcută soțului să-și calce conștiința și să-și neglijeze responsabilitățile și supunerea față de Domnul, Mirele ei Ceresc. Ea trebuie să-și amintească porunca Lui, de a nu uita strângerea noastră laolaltă. Tot ceea ce îndemnăm noi aici este ca ea să practice moderația, ((504)) considerația față de soțul ei etc., așa încât să-și poată împărți timpul cu el într-o anumită măsură, acordându-i o parte rezonabilă a tovărășiei ei.

Acolo unde sunt doi înjugați inegal -- unul necredincios iar celălalt Creatură Nouă -- și unde, pe lângă aceasta, ei sunt nepotriviți după trup, așa încât soția este cea superioară iar soțul cel inferior din punct de vedere intelectual etc. -- cazul este mult mai complicat și cere mai multă înțelepciune și har din partea celui credincios. Apostolul îi sfătuiește în mod special pe aceștia care sunt în astfel de situație, zicând: „Dacă o femeie are un soț necredincios și el voiește să trăiască înainte cu ea, să nu se despartă de soțul ei . . . Dacă cel necredincios se desparte să se despartă; în împrejurarea aceasta, fratele sau sora nu sunt legați; Dumnezeu ne-a chemat să trăim în pace. Căci ce știi tu, soție, dacă îți vei mântui soțul? Sau ce știi tu, soțule, dacă îți vei mântui soția?" 1 Cor. 7:13-16.

Punctul clarificat în privința datoriei celui credincios este că el își va face datoria și va căuta pe orice cale onorabilă, cuvenită, să păstreze pacea casei și binele ei general, creând atât de puține puncte de dispută cât îi permit devotamentul său cuvenit față de principiu și conștiința sa. Dacă există pricină reală de despărțire, credinciosul trebuie să fie atent ca pricina să nu fie el. Spiritul lui Cristos din el trebuie să-l facă mai blând, mai smerit, mai împăciuitor, mai prudent, mai înțelept, mai îndelung răbdător, mai răbdător, mai iubitor și mai amabil cu fiecare zi. Toate acestea însă nu vor satisface în fiecare caz cerințele situației. Uneori cel necredincios este stăpânit de o dispoziție naturală atât de josnică și o manifestă într-o astfel de măsură încât devine cu totul irascibil; și după cum purtarea îndurătoare a lui Dumnezeu față de faraon n-a făcut decât să tindă a-i împietri inima, tot așa Spiritul lui Dumnezeu în copiii Săi, strălucind după cea mai bună capacitate a lor în toate darurile și roadele Spiritului, poate fi uneori întâmpinat numai cu acea ură pe care o are întunericul față de lumină, și la care Domnul nostru S-a referit zicând: „Întunericul urăște lumina pentru că este mustrat de ea" ((505)) (Ioan 3:19, 20). În astfel de cazuri poate urma despărțirea, după cum arată apostolul, însoțită sau nu de un act de divorț din partea curților de justiție pământești. În orice caz, Noua Creatură nu este liberă să se recăsătorească decât dacă se pronunță divorțul, iar acesta pe singurul motiv menționat de Domnul nostru -- necredincioșie adulteră a celuilalt. Mat. 19:9.

În textul citat mai sus, apostolul declară: „Dacă cel necredincios se desparte, să se despartă"; dar acestea nu trebuie înțelese a însemna că părăsirea unuia dintre soți i-ar da soțului sau soției libertatea de a se recăsători cu altul: ea arată doar că o astfel de părăsire trebuie privită de către cel credincios ca una din împrejurările vieții permise de providența divină, pe care Dumnezeu o poate conduce din abundență pentru binele lui -- și acceptând-o astfel, să se aștepte la ocazii corespunzătoare de folosire a lui în serviciul Domnului. Deși apostolul arată în mod foarte deosebit că nu cel credincios trebuie să fie acela care părăsește, noi credem că tribunalele umane au înțeles și au interpretat înțelept în privința deciziei că există un astfel de lucru ca „părăsire constructivă" -- adică, unul dintre soți își poate părăsi partenerul de viață în toate, fără a se despărți în mod absolut. Soția necredincioasă ar putea exercita, și în unele cazuri a exercitat, atât de multe acte mărunte de tiranie în casă încât să-i distrugă toate însușirile de casă, s-o facă un adevărat purgatoriu, distrugând literatura religioasă a soțului și străduindu-se să-l împiedice să citească, să studieze sau să gândească, prin agitația stârnită intenționat printre copii, influențați de ea să nesocotească cuvântul și sfatul tatălui lor și să-l trateze înjositor.

O astfel de femeie nu și-ar părăsi soțul în realitate, dar cu un spirit josnic ar prefera să-l utilizeze ca sclavul ei -- ca prin energia lui ea să se poată bucura de comoditățile vieții. Legile umane au interpretat că un astfel de procedeu este părăsire -- părăsire a legământului, a obligațiilor de căsătorie și a datoriilor potrivite și raționale ale vieții. O astfel de persoană împiedică și dăunează în loc să fie ajutor. În asemenea caz, noi credem că un soț este cu totul ((506)) îndreptățit să se considere părăsit, și să se mute într-o casă separată unde să ia pe aceia dintre copii care n-au fost cu totul otrăviți de calea greșită a mamei. Obligațiile sale față de o astfel de soție au fost deja încheiate prin calea ei: ea este cea care a părăsit și a rupt contractul de căsătorie, și în retragerea sprijinului său, el doar consimte la ceea ce calea ei cere. Însă dacă ea se căiește cândva, el trebuie să fie generos peste măsură, iertând-o și restabilind pe bază cuvenită aranjamentul familiei. Nimic din acest sfat să nu fie înțeles că ar cultiva nerăbdarea sau dispoziția de a se simți ofensat și lezat. Iubirea cere să se suporte orice tratament suportabil; și dacă s-a răspuns cu rău la rău, în cuvânt sau faptă, greșeala să fie considerată ca fiind compensată și trecută cu vederea.

În alte cazuri părăsirea poate fi din partea soțului necredincios. Josnicia depravării lui l-ar putea face un tiran brutal, indiferent față de sănătatea și fericirea soției lui și în special ostil față de vederile ei religioase. După cum am arătat deja, cel credincios trebuie să caute și să ajungă la harul spiritului iubirii care i-ar face posibil să îndure practic „totul" și să aibă folos din aceasta -- să crească în har în astfel de condiții, cultivând Spiritul Domnului și diferitele lui haruri. Dar în toate există o limită și peste acea limită n-ar fi cuvenit să se treacă. Peste acea limită influența asupra tovarășului nedrept ar fi dăunătoare în loc să fie folositoare. Fiecare trebuie să decidă pentru sine care este limita cuvenită a supunerii în astfel de lucruri. Propria lui conștiință trebuie să decidă, după ce acea conștiință a fost educată atât prin litera cât prin spiritul Cuvântului divin. Pe măsură ce se ajunge la creștere în har, încercările pot deveni cu atât mai severe, dar cu atât mai mare trebuie să fie și capacitatea de îndurare cu smerenie și cu atât mai mare măsura de „spirit al chibzuinței" prin care să se decidă când s-a ajuns la punctul severității și daunei insuportabile. Harul de sus este necesar, este făgăduit și ar trebui căutat cu sârguință în asemenea condiții. Iac. 1:5.

((507))

Există soți josnici, brutali, care n-au o idee corectă nici despre datoriile soțului, nici despre libertățile cuvenite ale soției -- singura lor concepție despre o soție fiind aceea că este sclavă de corvoadă, mai bună decât una pe care ar plăti-o, sau că este o înlocuitoare ieftină a unei prostituate. Astfel de tratament ar fi părăsire din partea soțului, și legea lui Dumnezeu corect interpretată, așa cum este expusă aici de către apostol, noi credem că este în acord deplin cu legile umane care spun că pentru un astfel de bărbat este nepotrivit numele de soț -- că, dacă el cu adevărat și cu bună știință a făcut vreodată un contract de căsătorie cu soția sa, în mod categoric și hotărât el l-a rupt și prin astfel de tratament a dovedit foarte convingător acest lucru. O soție în astfel de circumstanțe este liberă să se considere părăsită și să-și creeze condiții cât poate ea de bune, dar, datorită acestui fapt, ei nu-i este permis nici prin legile umane nici prin legile divine să se recăsătorească. În astfel de caz, ea trebuie să caute spre Domnul, fie să-i îmblânzească situația, fie, poate, să-i deschidă o cale de scăpare din ea. Ea ar trebui să ia în considerare vârsta copiilor și ce prevedere s-ar putea face pentru ei și pentru ea, și cu rugăciune și grijă ar trebui să cântărească circumstanțele înainte de a face pasul. Dar dacă situația este suportabilă, să rămână, cum zice apostolul, și să spere că arătând spiritul smereniei, blândeții, răbdării, iubirii, ea va putea recâștiga inima soțului ei și poate îl va câștiga și pentru Domnul.

Ne-am ocupat pe larg de acest subiect, dându-ne seama dintr-o bogată corespondență particulară că foarte mulți dintre cei mai credincioși copii ai Domnului trăiesc într-un cuptor de suferințe. Sub condițiile chemării Noii Creații nimeni să nu se aștepte ca viața prezentă să fie un vis lin și plăcut de fericire pământească, deoarece Domnul nostru în mod special a spus despre aceștia: „Omul va avea ca vrăjmași chiar pe cei din casa lui" (Mat. 10:36). Ei nu trebuie să fie surprinși că sunt chemați să suporte mult pentru Adevăr și astfel să-I dovedească Domnului credincioșia față de El și față de Cuvântul Lui, dispoziția lor de a suporta toate ((508)) încercările înfocate pe care El vede potrivit ca ei să le aibă pentru dezvoltarea harurilor Spiritului. Ei să-și dea seama de asemenea că nu trebuie să-și aleagă felul încercărilor arzătoare care-i vor dezvolta, îi vor pregăti și-i vor face potriviți pentru Împărăție, ci trebuie să lase totul în mâinile Domnului. Este însă datoria noastră să arătăm tuturor acestora care suferă că, după încercare și dezvoltare rezonabilă, trebuie să fie atenți la eliberarea divină și la deschiderea căii de scăpare din lucrurile prea greu de suportat. Aceasta este în armonie cu îndemnul și exemplul Domnului nostru: „Când vă vor prigoni într-o cetate, să fugiți într-alta". Mat. 10:23; 2:13; 4:12; 12:15.

Conștiința, proba finală

În legătură cu aceste lucruri ne-am referit la conștiință și ar fi potrivit să atragem aici atenția asupra a ceea ce înțelegem noi prin acest termen. Înțelegem convingerea în legătură cu ceea ce este corect, ceea ce este datorie. La omul perfect, conștiința ar fi un îndrumător absolut și el ar cunoaște din instinct ce este corect și datorie; dar cei șase mii de ani de decădere au adus rasa noastră într-o stare în care conștiința desigur nu este în ordine -- este stricată prin vederi greșite. Baza conștiinței creștine este credința în Dumnezeu și acceptarea că voința Lui este absolut corectă, precum și recunoașterea obligației noastre cuvenite de a fi în toate amănuntele și cu sinceritate supuși voinței divine. Prin urmare, conștiința are nevoie doar de educația pe care i-o oferă Cuvântul lui Dumnezeu, și pentru acest motiv Noua Creatură dezvoltată trebuie să aibă „spiritul chibzuinței" -- convingerea lui cu privire la ceea ce este corect și ceea ce este greșit lărgindu-se și clarificându-se pe măsura creșterii în har, în cunoștință și în spiritul iubirii. A asculta de conștiință înseamnă a face ceea ce crede că vrea Domnul de la el; și nu trebuie să sară la o concluzie în această chestiune, ci să cântărească atent mărturia Cuvântului divin și să decidă în consecință. Sunt oameni care permit fricii și servilismului să le domine conștiința și să-i vicieze însușirea de monitor adevărat. O cale cuvenită pentru poporul ((509)) Domnului este să-și îndrume conștiința -- adică, să-și îndrume convingerile cu privire la ceea ce este corect și ceea ce este greșit după Regula de Aur și după toată informația colaterală pe care i-o oferă Scripturile.

Fameni, fecioare, celibat

Printre problemele care fără îndoială dau considerabilă nedumerire Noii Creații sunt și cele de sexologie, și de aceea nu ar trebui să fie ignorate aici. Cei concepuți de Spirit la bucurii și binecuvântări spirituale, la părtășie și comuniune, își dau seama instinctiv că relația trupească sau carnală nu este înălțătoare spiritual, ci tendința ei este mai degrabă în direcție opusă. Este bine ca toți aceia necăsătoriți dintre consacrații Domnului să cântărească bine acest subiect înainte de a intra sub legătura căsătoriei și a-i prelua responsabilitățile. Se pare că Domnul S-a referit aprobator la starea de celibat când a spus: „Sunt fameni care s-au născut așa din pântecele mamei lor; sunt fameni care au fost făcuți fameni de oameni; și sunt fameni care singuri s-au făcut (figurativ) fameni pentru Împărăția cerurilor" (Mat. 19:12). Adică, unii prin exercitarea voinței, după ce s-au consacrat Domnului, s-au hotărât să nu se căsătorească, ci să-și păstreze fecioria trăind o viață de celibat. Însuși Domnul a fost unul dintre aceștia și El este desigur cel mai nobil exemplu al nostru, noi trebuind să urmăm în toți pașii Lui cât se poate de aproape. Apostolul supune această chestiune atenției noastre zicând:

„Cât despre fecioare (atât bărbați cât și femei) nu am o poruncă din partea Domnului, dar îmi dau o părere, ca unul care am primit de la Domnul harul să fiu vrednic de crezare. Iată deci ce gândesc eu că este bine, având în vedere strâmtorarea de acum (adică, în condițiile prezente -- propriile noastre imperfecțiuni și imperfecțiunile altora pe de-o parte, și datoriile, privilegiile și oportunitățile speciale ale celor care au făcut o deplină consacrare Domnului pe de altă parte), este bine pentru bărbat să rămână așa cum este (în starea în care l-a găsit Adevărul, căsătorit sau singur). Ești legat de o soție? Nu căuta să fii dezlegat. Nu ești legat ((510)) de o soție? Nu căuta soție. Însă dacă te însori, nu păcătuiești. Dacă fecioara se mărită, nu păcătuiește.

Dar ființele acestea (care sunt căsătorite) vor avea necazuri pământești și eu aș vrea să vi le cruț. Iată ce spun, fraților: timpul s-a scurtat; de aceea cei care au soții să fie ca și cum n-ar avea (să ignore relația pământească pe cât posibil și să-și îndrepte sentimentele spre cele cerești); cei care plâng (care au necazuri pământești), ca și cum n-ar plânge (străduindu-se să uite încercările, dezamăgirile și dificultățile stării pământești în bucuria și veselia făgăduințelor mai bune care sunt ale noastre pentru viitor); cei care se bucură (de prosperitate pământească), ca și cum nu s-ar bucura (bucuria lor în cele spirituale punând în umbră toate sursele de bucurie pământească); cei care cumpără, ca și cum n-ar stăpâni (nefixându-și sentimentele pe lucrurile pământești); cei care se folosesc de lumea aceasta, ca și cum nu s-ar folosi de ea (permițând moderației și intereselor Naturii Noi să exercite o influență stăpânitoare în toate afacerile vieții); căci chipul lumii acesteia trece (trebuie, ca Noi Creaturi, să trăim în armonie cu speranțele noastre noi și să nu facem continuu pregătiri pentru carne, ci mai degrabă să căutăm cu orice preț să ne întărim chemarea și alegerea și astfel să fim moștenitori împreună cu Domnul nostru în dispensația glorioasă a lumii viitoare).

Dar eu aș vrea ca voi să fiți fără griji (de felul celor lumești; și, ca atare, pe lângă îndemnurile anterioare, de schimbare a sentimentelor și de transformare a minții, vă atrag acum atenția asupra unor fapte neîndoielnice). Cine (cel deplin consacrat) nu este căsătorit se îngrijește de lucrurile Domnului, cum să placă Domnului. Dar cine este căsătorit se îngrijește de lucrurile lumii, cum să placă soției. (Acesta se va găsi în continuu pericol de împărțire a sentimentelor sale și în continuă nevoie de a fi atent ca nu cumva sentimentele pământești să-i absoarbă tot timpul, iubirea și interesul, și aceasta spre încălcarea legământului său cu ((511)) Domnul; și interesele Adevărului trebuie să fie cele mai importante dacă vrea să fie ucenic învingător și comoștenitor în Împărăție). Și (tot așa) între o soție și o fecioară (între starea lor) este o deosebire: cea nemăritată (deplin consacrată) se îngrijește de lucrurile Domnului, ca să fie sfântă și cu trupul și cu duhul; iar cea măritată se îngrijește de lucrurile lumii, cum să placă soțului ei.

Vă spun lucrul acesta pentru binele vostru (nu ca să caut a vă aduce în robie sau să vă măresc poverile în vreun fel, ci pentru ca voi care sunteți necăsătoriți să cântăriți cu grijă problema și să vă gândiți la interesele voastre spirituale și la privilegiile pe care le veți pierde căsătorindu-vă), nu ca să pun o cursă înaintea voastră (să vă opresc de la exercitarea libertăților voastre), ci pentru ceea ce este frumos (cel mai favorabil pentru voi ca Noi Creaturi) și ca să puteți sluji Domnului fără piedică. Dacă cineva gândește că virginitatea (că rămânând necăsătorit) este nepotrivită (față de o prietenă căreia îi dăduse motive să aștepte că se va căsători cu ea), că a trecut de floarea vârstei (așa încât a pierdut alte ocazii de căsătorie prin logodna cu el) și nevoia cere așa (dacă ea are nevoie de un protector sau de un sprijinitor), să facă ce vrea (să se căsătorească sau nu); nu păcătuiește, să se căsătorească (dacă astfel par să dicteze necesitățile cazului). Dar cine a luat o hotărâre tare și nu este forțat de nevoi, ci este liber să lucreze cum vrea (să exercite stăpânire de sine și să trăiască o viață de celibat, ca să se dedice mai deplin Domnului și serviciului Său) și a hotărât în inima lui să-și păstreze virginitatea (sa proprie), bine face. Astfel, cine se căsătorește (dându-și virginitatea) bine face; și cine nu se căsătorește, mai bine face.

O soție este legată de lege atâta timp cât îi trăiește soțul; dar dacă-i moare soțul, este liberă să se mărite cu cine vrea, numai în Domnul. Dar, după părerea mea, va fi mai fericită dacă rămâne așa cum este. Și gândesc că și eu am Duhul lui Dumnezeu (gândul Domnului în acest subiect, pe care deja l-am spus. Nu vorbesc după poruncă sau sub inspirație ((512)) directă, ci conform convingerii sau judecății mele despre voința divină.)" 1 Cor. 7:25-40.

După căsătorie este prea târziu ca cineva să decidă dacă preferă să trăiască o viață de celibat sau nu. Apostolul arată foarte clar acest lucru, declarând că nici soțul nu are singur stăpânire asupra trupului său, nici soția nu are singură stăpânire asupra trupului său, ci în căsătorie fiecare s-a predat celuilalt în astfel de grad încât orice refuzare a drepturilor conjugale moderate, rezonabile, ar însemna o nedreptate și o încălcare a contractului de căsătorie. Apostolul vorbește despre un astfel de curs spunând: „să nu vă lipsiți unul pe celălalt" (1 Cor. 7:5). Timpul considerării unei astfel de chestiuni este înainte de căsătorie. N-ar fi cuvenit nici ca unul să încerce să-l oblige pe celălalt, nici ca amândoi să se angajeze la o viață de celibat în lanțurile căsătoriei. În aceasta, ca și în oricare altă chestiune pământească, legea trebuie să fie moderația, frâna prin care Natura Nouă va căuta să-și mențină controlul asupra cărnii* -- aducând până și gândurile inimii în supunere față de Domnul. Reținerea absolută, oricât ar fi de dorit, după cum arată apostolul, nu trebuie să fie impusă unul altuia, ca să nu devină o cursă și o ispită spre încălcarea obligațiilor conjugale. El spune:

„Soțul să dea soției ce-i datorește (ceea ce ea ar cere în mod rațional, natural și drept), și tot așa și soția față de soțul ei. Soția nu este stăpână (n-are stăpânire) pe trupul ei, ci soțul; tot astfel, nici soțul nu este stăpân (n-are stăpânire) pe trupul lui, ci soția. Să nu vă lipsiți unul pe celălalt decât doar prin bună învoială, pentru un timp, ca să vă dedicați rugăciunii; apoi să fiți iarăși împreună, ca să nu vă ispitească Satan, din cauza lipsei voastre de stăpânire. Lucrul acesta îl spun ca o îngăduință, nu ca o poruncă. Eu aș vrea ca toți oamenii să fie ca mine (reținut și liber, practic un famen). . . . Celor necăsătoriți și văduvelor le spun că este bine pentru ei să rămână ca mine. Dar, dacă nu se pot înfrâna, să se căsătorească, pentru că este mai bine să se căsătorească decât să ardă" -- să fie mistuiți de o pasiune nestăpânită care le-ar împiedica părtășia cu Domnul și s-ar putea dovedi pentru ei o capcană. 1 Cor. 7:3-9.

*Restricții evreiești din Leviticul 20:18; 15:25.

((513))

„Numai în Domnul"

Ce raționale, ce înțelepte sunt poruncile Domnului! -- ce folositoare sunt pentru cei care au ureche să le audă și care se supun sfatului lor! Ca poporul Domnului să se căsătorească „numai în Domnul", la început ar putea să pară o limitare, o constrângere, o robie: dar nu este așa -- este numai un sfat. Oricine urmează sfatul va afla în cele din urmă că a fost binecuvântat prin aceasta, și oricine nesocotește sfatul va afla în general mai târziu nechibzuința căii sale prin experiențe aspre.

Nici un alt contract sau aranjament aparținător lucrurilor vieții prezente nu este atât de important ca și contractul de căsătorie: totuși, oameni cu o minte destul de echilibrată par să-l trateze într-o manieră ușoară și lipsită de seriozitate. Unii părinți par să analizeze mai atent și cu o judecată mai sănătoasă problema cumpărării unei ferme, a creșterii vitelor, oilor, cailor, câinilor și porcilor, decât își analizează partea lor în propagarea speciei umane. Astfel de nechibzuință este greu de explicat, afară doar de presupunerea că ei privesc căsătoria ca un fel de loterie, condusă de întâmplare în loc să fie condusă de rațiune; sau că ei consideră pe Dumnezeu ca și Creatorul fiecărui membru individual al neamului omenesc -- nediscernând că lucrarea perfectă a lui Dumnezeu în privința neamului nostru omenesc a fost îndeplinită în prima pereche, căreia El i-a dat puteri de reproducere care au trecut și la urmașii lor. Vederea corectă asupra naturii umane este aceea că ea e cel mai înalt tip al creației animale, și, asemenea restului creației animale, ea a fost înzestrată de Creator cu putere de a se reproduce fiecare după specia ei proprie. Din acest punct de vedere, devine imediat evident că Dumnezeu nu este Creatorul direct al nici unuia din familia umană acum în viață și că diferitele slăbiciuni, imperfecțiuni și debilități mintale sub care suferă rasa nu pot fi puse pe seama imperfecțiunii lucrării Sale, ci pe seama căderii rasei noastre în păcat și a acțiunilor naturale ale păcatului -- care înclină tot mai mult în jos spre imperfecțiune, degradare, moarte.

((514))

Chiar bărbatul natural și femeia naturală, deci, trebuie să se gândească atent la problema căsătoriei, așa încât să-și facă pe cât este posibil partea în compensarea influențelor degradante care afectează rasa. Ei ar trebui să-și dea seama, de exemplu, de necesitatea legilor consanguinității -- că mariajul celor cu legături de sânge apropiate ar trebui evitat. Astfel de reglementări n-au fost necesare la început, când fiii și fiicele lui Adam s-au căsătorit între ei liber și fără pericol, pentru că omenirea fiind încă aproape perfectă, aceasta nu le cauza copiilor anumite slăbiciuni; dar acum, fiindcă omenirea a devenit foarte coruptă și deoarece nu numai bolile, ci și caracteristicile mintale, trăsăturile și sensibilitățile se transmit prin ereditate în familii, face parte din înțelepciune -- da, mai mult chiar, parte din datorie, din dreptate față de copiii pe care ei ar vrea să-i aducă în existență -- că ar trebui nu numai să evite legăturile de sânge apropiate, care ar putea intensifica particularitățile și sensibilitățile mintale și fizice, ci, în plus, ar trebui pe cât posibil să recunoscă faptul că este potrivit să-și aleagă o pereche cu temperament diferit de al său. Natura pare să ajute într-o anumită măsură în această chestiune, așa încât cei pur blonzi sau cei pur bruneți în mod natural preferă de obicei o pereche cu o înfățișare contrară.

Dar, deși aceste reguli care aparțin omului natural s-ar aplica la Noua Creatură, dacă ar hotărî că în toate modurile ar fi mai înțelept să se căsătorească, mai există încă o prevenire a apostolului, ca să îndrume potrivirea Noii Creații după trup -- el ar trebui să aleagă „în Domnul". Atunci ar fi potrivit atât în cele spirituale cât și în cele naturale. Unii ar putea spune că dacă legătura apropiată după trup ar putea produce extreme la copii, atunci și legătura apropiată după spirit s-ar putea dovedi dăunătoare -- să fie socotită că produce copii excentrici în privința chestiunilor morale și religioase. Răspunsul nostru este, nu: căci în măsura în care se primește mintea cea nouă, influența ei este contrară excentricităților trupului. Apostolul declară: „Noi avem gândul lui Hristos", „un duh ... de chibzuință" -- noi vedem aceste lucruri din punctul de vedere al lui Cristos. Noua ((515)) Creație este concepută de spiritul Său, chiar dacă este încă imperfectă după trup; și este îndrumată de Spirit prin Cuvânt în înțelegerea gândului divin în toate lucrurile.

Este adevărat, această minte nouă trebuie să lucreze în corpul muritor și cu aparatul lui de gândire imperfect; totuși, deși imperfecțiunile cărnii ar putea într-o măsură colora mintea nouă și i-ar putea deforma marea și frumoasa simetrie, voința este superioară, iar carnea este mai mult sau mai puțin influențată, formată, îndrumată și transformată treptat de ea, așa încât, în măsura în care unul va primi mintea lui Cristos, în aceeași măsură va deveni, în mod sigur, tot mai chibzuit în gândirea sa asupra tuturor problemelor și intereselor vieții. Aceasta nu înseamnă că el va fi apreciat de lume ca fiind mai înțelept decât înainte, ci înseamnă că va fi într-adevăr mai înțelept, și neputința lumii de a discerne înțelepciunea sa crescândă va fi din cauză că lumea este oarbă, este neînțeleaptă, n-are mintea lui Cristos și în general vede lucrurile dintr-un punct de vedere deformat, al depravării și egoismului. Înțelepciunea pe care o dorim noi este aceea care vine de sus, care, după explicația apostolului, ne va face mai curați, mai pașnici, mai îndurători, mai blânzi față de frați, față de familie, față de omenire în general -- da, și față de creația animală. Înțelepciunea acestei lumi, după cum explică apostolul, este pământească, senzuală, drăcească. Nu înseamnă că toți bărbații și toate femeile lumești sunt senzuali și drăcești, ci tendința generală a înțelepciunii lumești este în această direcție; iar omenirea, oricât de orbită ar fi, se străduiește împotriva legilor egoismului cu care este legată, deși oamenii caută continuu să ascundă de ei și de alții lanțurile robiei lor.

„În Domnul" ar trebui înțeles că înseamnă cu mult mai mult decât doar o credință nominală în Domnul, cu mult mai mult decât doar a fi un membru în biserica nominală. Oamenii din lume ar trebui să se căsătorească cu oameni din lume; oamenii din biserica nominală ar trebui să se căsătorească cu oameni din biserica nominală; cei care doar cred, care se încred în sângele merituos al lui Cristos, ar trebui să ia în căsătorie tovarăși asemănători. Dar cei care au făcut pasul deplinei consacrări și au devenit membri ai ((516)) corpului lui Cristos, ai Noii Creații, concepuți din nou, ar trebui să se căsătorească numai cu cei de felul lor -- numai cu Creaturi Noi -- numai cu cei care sunt „în Domnul" ca membri acceptați ai corpului lui Cristos, părtași ai spiritului Său de sfințenie; și, pe lângă aceasta, după cum s-a arătat deja, fiecare trebuie să caute să mențină relația cuvenită privitoare la sexe. Femeia trebuie să caute să se căsătorească „în Domnul" numai cu un astfel de bărbat pe care-l poate privi ca și cap al familiei, moral, intelectual, spiritual -- unul pe care ea îl poate „respecta". Bărbatul trebuie să caute să se căsătorească „în Domnul" cu una care să fie, după cât poate el judeca, un adevărat ajutor, cu minte curată, iubitoare, blândă, de ajutor -- nu una superioară lui, spre care în mod natural ar fi obligat să privească și s-o aprecieze ca și capul cuvenit al familiei. Toate aceste reguli de căsătorie ar trebui respectate de către Creația Nouă, care posedă spiritul unei minți sănătoase, oricât de mult ar fi ele nesocotite de oamenii din lume, care nu sunt conduși de mintea Domnului, ci sunt dispuși să meargă pe propria lor cale, să fie conduși de propriile lor capricii sau fantezii, sau de înșelarea unuia de către altul. Dacă se ridică îndoieli, să fie rezolvate pe partea sigură -- să aștepte până se rezolvă.

S-ar putea obiecta că dacă mariajul ar fi privit dintr-un punct de vedere atât de deosebit, ar fi mai puține căsătorii. Noi răspundem că se poate să fie așa, dar că o mare proporție a celor care sunt acum căsătoriți, în special a celor care au ajuns prin harul Domnului la o înțelegere mai clară a relației lor cu Domnul ca Noi Creaturi, și la o cunoaștere a sfatului Său în interesul dezvoltării lor spirituale în chestiuni aparținătoare cărnii, nu s-ar mai căsători așa cum s-au căsătorit -- ei sunt mai înțelepți acum. Conform curților de justiție și uzanțelor, posibilitatea unui divorț complet și a unei noi căsătorii pare să-i facă pe mulți din lume mai puțin pretențioși, mai puțin grijulii în privința găsirii unei perechi. Dar Noua Creatură ar trebui să nu uite că pentru ea contractul de căsătorie este asemănător cu cel dintre Domnul și Biserică -- continuu; că nu este anulat de nici o curte de justiție pământească în așa măsură încât să-i permită căsătoria cu altul, cu excepția singurului caz specificat (Mat. 19:9). Pentru poporul Domnului ((517)) căsătoria „în Domnul" este de aceea un contract care atârnă greu și ar trebui întreprins numai după analizare atentă, cu rugăciune și cu examinarea fiecărui aspect legat de situație în măsura în care acestea pot fi discernute.

Noua Creație mai are încă o protecție în această problemă. Conform legământului lor cu Domnul, ei și-au predat propria voință și au acceptat în locul ei voința Capului, a Domnului; și dacă aceasta este atitudinea minții lor -- o dorință sinceră de a cunoaște voința lui Cristos (1) cu privire la întrebarea dacă să se căsătorească sau nu, și (2) cu privire la alegerea Domnului pentru ei, aceștia, după exercitarea celei mai bune judecăți și înțelepciuni a lor, vor încredința Domnului întreaga chestiune și se vor ruga pentru conducerea lucrurilor conform înțelepciunii Sale, cu mulțumire bazându-și inima pe conducerea ulterioară a providenței divine oricare va fi ea -- fie că va fi favorabilă fie că va fi contrară cu ceea ce aprobase judecata lor cea mai bună. În acest fel și nu în alt fel poporul Domnului poate fi sigur că merge pe o cale corectă. Având în vedere cele precedente, ce important este ca Noua Creație să aibă clar în minte instrucțiunile Cuvântului Domnului asupra acestui subiect; să aibă însuși spiritul Adevărului și să țină minte continuu faptul că sunt Creaturi Noi -- că nu trăiesc așa cum trăiește lumea, doar să se bucure de viața prezentă, doar să crească familii după trup, ci scopul lor cel mai înalt, obiectivul, străduința lor, trebuie să fie umblarea după Spirit și urmarea îndrumărilor Domnului în toate lucrurile, atât naturale cât și spirituale. Ei ar trebui să aibă totdeauna în vedere că sunt consacrați Domnului, morți cu Cristos în ceea ce privește această lume, și că scopul și obiectivul lor major în continuare trebuie să fie folosirea vieții prezente și a vaselor pământești ca sacrificii, în modul cel mai înțelept posibil pentru interesul Noii Creaturi și al lucrării ei generale de slujire și slăvire a Domnului, precum și de zidire a sa și a altora de aceeași credință prețioasă în harurile spirituale! Ce important este pentru cei căsătoriți și pentru cei necăsătoriți, precum și pentru cei care se gândesc la căsătorie, să nu uite că tot ce au este pus pe altar și că biruința lor și obținerea lucrurilor ((518)) glorioase promise pot veni numai prin consumarea sacrificiului; și, ca atare, toate afacerile vieții prezente ar trebui orânduite, cât sunt ei în stare, în astfel de manieră cum le-ar sluji mai bine pentru bunăstarea lor spirituală, pentru bunăstarea fraților și pentru gloria Capului nostru!

El Știe
El calea mea o știe --
Și-atunci, ce dacă-i neguroasă,
Ori aspră, ori încercuită --
Toiagul Lui mă mângâie.
Și dragostea-I de Și-ar reține,
Vreun lucru ce atâta de-aproape, drag
și dulce mie-mi pare,
Eu l-aș lua și cu smerire
L-aș pune la ale Lui picioare.
Ce dulce-i gândul că El știe
Și-I pasă și mâna mi-o ține --
Și sigur mă-ndrumă până ajung
În Patria Cerească în fine.