Vol. 19, Septembrie-Octombrie 2011, Nr. 6

DIFERIȚII PAȘI AI ÎNDREPTĂȚIRII

R 5206 W. T. 15 martie 1913 (pag. 92-94)

Chiar înainte de a veni Cristos în lume, Dumnezeu a avut legături într-o anumită măsură cu unii din rasa umană. El a avut legături cu Adam, spunându-i despre pedeapsa pentru păcat și promițându-i că într-o zi Sămânța femeii va zdrobi capul șarpelui. De asemenea a avut legături cu Enoh, cu Noe, cu Avraam, Isaac, Iacov și cu alții, cu secole înainte de a Se naște Isus. Dumnezeu însă n-a avut legături cu acești oameni în sensul particular și special în care are cu Biserica evanghelică, cei care sunt privilegiați să fie numiți fii ai lui Dumnezeu”. Ioan 1:12.

Scripturile declară că Avraam L-a crezut pe Dumnezeu și credința lui i-a fost socotită ca dreptate (Gen. 15:6). Dumnezeu trebuie să fi avut unele legături cu Avraam înainte ca el să creadă, altfel nu ar fi avut în ce să creadă. Evident Dumnezeu a comunicat cu Avraam înainte ca credința și încrederea să-l fi adus chiar și într-o stare de îndreptățire nedeclarată.

Avraam a căutat să fie cât se poate de aproape de desăvârșire în conduită și să facă lucrurile plăcute lui Dumnezeu. După ce și-a arătat dorința de a fi ascultător, Dumnezeu a spus: Dacă-ți vei dovedi credința părăsindu-ți țara natală și riscând pierderea confortului pământesc actual și a casei copilăriei tale, voi face un Legământ cu tine”. Avraam L-a crezut pe Dumnezeu.

Imediat ce s-a ivit ocazia, Avraam a părăsit Caldeea și a plecat spre Haran. Mai târziu Dumnezeu i-a făcut anumite promisiuni cu condiția ca el să plece în ținutul Canaan. După ce a intrat în Canaan, Dumnezeu i-a zis: Toată țara pe care o vezi, ți-o voi da ție și seminței tale pentru totdeauna” (Gen. 13:15). Avraam a fost numit prietenul lui Dumnezeu” (Iac. 2:23). Sf. Pavel ne spune că Dumnezeu i-a vestit lui Avraam Evanghelia, spunând: Toate neamurile pământului vor fi binecuvântate în tine” Gal. 3:8; Gen. 12:3.

Credința În Dumnezeu Este Esența Dreptății

Astfel vedem că a fost un fel de lucrare cu Vrednicii din Vechime înainte de a veni Cristos — înainte de a fi vreo îndreptățire reală la viață. Nimeni nu putea fi astfel îndreptățit până când se dădea o viață ca preț corespunzător pentru viața pierdută a lui Adam. Ca atare, promisiunea lui Dumnezeu în privința acestora era numai o speranță. Ei au înțeles că într-un fel El intenționa să facă ceva pentru ușurarea lor, dar nu știau cum Dumnezeu, care-i condamnase o dată la moarte, putea să le dea viață veșnică. Totuși, ei aveau credință în făgăduință, și aceasta Dumnezeu le-a socotit-o ca dreptate; căci credința în Dumnezeu este esența dreptății. Prin această credință ei au fost îndreptățiți la părtășie cu Dumnezeu.

Când Avraam, Isaac și Iacov și toți profeții și-au arătat credința în Dumnezeu, ei și-au dovedit loialitatea inimii, așa încât cu mult după moartea lor, El a putut spune: Eu sunt Dumnezeul lui Avraam, Dumnezeul lui Isaac și Dumnezeul lui Iacov”. Ei au crezut că într-o zi vor fi înviați din morți. Dacă n-ar fi nici o înviere, Dumnezeu nu putea spune despre ei așa cum a spus: Căci El nu este un Dumnezeu al celor morți, ci al celor vii” (Luca 20:37, 38). Acesta este argumentul cu care Isus a combătut învățăturile saducheilor care nu credeau că va fi o înviere a morților; dar n-a fost dat ca dovadă că patriarhii erau în cer atunci, căci Isus ne spune în mod clar că pe timpul când vorbea El, nimeni nu se suise în cer. Ioan 3:13.

Vedem că Avraam a avut într-o măsură relație cu Dumnezeu, dar numai după ce și-a arătat credința. Dumnezeu a avut însă legături cu el înainte de a-și fi arătat această loialitate a inimii, și aceste legături au constat în faptul că i-a dat cunoștință cum să devină prietenul lui Dumnezeu.

La timpul cuvenit Dumnezeu le va indica membrilor familiei umane că El este dispus să-i accepte în condițiile în care El va fi Dumnezeul lor, iar ei vor fi poporul Lui, dar va trebui ca ei să-și dovedească credința, umblând înaintea Lui cum vor putea de bine. Aceasta este cel mai mult ce poate face Dumnezeu pentru cineva — numai să-i dea cunoștință despre pașii pe care trebuie să-i facă pentru a avea îndreptățire completă. El spune: Fiule, dă-Mi inima ta” (Prov. 23:26). Pe acest principiu Dumnezeu I-a vorbit Domnului Isus Cristos și continuă să le vorbească tuturor celor care vin la Tatăl prin El.

ÎNDREPTĂȚIREA DE PROBĂ NU ESTE CONSACRARE

Evident, lucrurile stau cumva diferit acum față de cum erau pe timpul lui Avraam. Avraam n-a devenit fiu al lui Dumnezeu, căci el a trăit înainte de a se deschide calea spre viață, și ceea ce Dumnezeu a socotit ca o credință îndreptățitoare nu i-a putut aduce răscumpărarea. Domnul nostru nu deschisese calea cea vie încă. În pofida faptului că răscumpărarea nu fusese făcută, Avraam a avut făgăduința lui Dumnezeu că la timpul cuvenit el și Sămânța lui vor binecuvânta lumea.

Mesajul care se dă acum este că Dumnezeu este dispus să primească iarăși pe acei care odată au fost fiii Lui, dar care și-au pierdut poziția de fii prin neascultarea lui Adam. Prin urmare, însăși cunoștința Planului lui Dumnezeu este o ofertă de mântuire pentru oricine aude despre acel Plan. Dumnezeu spune în esență: Dacă dorești să devii fiul Meu, aceasta este calea: Fiule, dă-Mi inima ta”. După ce ai făcut o deplină consacrare, îți voi descoperi lucrurile adânci din Cuvântul Meu”.

Trebuie să facem o deosebire clară între ceea ce a făcut Dumnezeu și ce intenționază să facă. Dumnezeu l-a considerat pe Avraam și pe toți credincioșii din veacurile trecute ca o clasă a servitorilor (Evr. 3:5). Dar în privința credincioșilor din Veacul Evanghelic este diferit. Sf. Ioan ne spune că Tuturor celor ce L-au primit le-a dat dreptul să fie copii ai lui Dumnezeu” (Ioan 1:12). Numai de la Cincizecime i s-a dat cuiva posibilitatea să devină fiu. Ca atare, înainte de aceasta nimeni n-a putut deveni moștenitor al lui Dumnezeu și împreună moștenitor cu Hristos” — moștenitori ai făgăduinței avraamice. Rom. 8:17.

Celor care au venit în Cristos de la Cincizecime li se dă asigurarea că vor fi făcuți moștenitori împreună cu Domnul dacă vor continua credincioși până la sfârșit; că, dacă vor suferi cu El, vor fi și slăviți împreună cu El (Rom. 8:17). Singurii care au o relație deplină cu Dumnezeu sunt cei consacrați, care au primit îndreptățirea deplină la viață, pe care nimeni altcineva din lume n-o are.

Întocmai cum Dumnezeu a lucrat în trecut cu aceia care au ținut legătura cu El, și cum El i-a încurajat și îndrumat pe aceștia cu vocea Sa, tot așa acum, celor care țin legătura cu El le dă anumite informații în privința voinței Sale, prin Fiul și prin credință în sângele Domnului nostru Isus Cristos. Oricine începe acum astfel, începe să vină într-o stare îndreptățită; și fiecare pas de progres pe care-l face, îl aduce tot mai aproape de consacrare.

De La Cunoștință La Îndreptățire De Probă

Primul pas care duce la îndreptățire este câștigarea unei anumite cunoștințe; căci nimeni nu poate fi îndreptățit în ignoranță. Această cunoștință duce la un pas de credință. Cu fiecare înaintare în credința bazată pe acea cunoștință vine mai mare ocazie de creștere a cunoștinței și credinței. Astfel învățăm să umblăm prin credință, nu prin vedere.

Toți acești pași însă duc la îndreptățire deplină și perfectă. Întâi ajungem la o credință în Dumnezeu, crezând că există un Creator mare, că noi suntem creaturile Lui și că El are intenții îndurătoare față de noi. Apoi alți pași ne conduc să vedem că Dumnezeu a făcut aranjamente pentru a ne primi iarăși la părtășie cu El prin Domnul Isus Cristos și prin lucrarea harului Său. Noi vedem că Hristos a murit pentru păcatele noastre, după Scripturi” (1 Cor. 15:3). Acesta este un pas de cunoștință mai mare și ne conduce la un alt pas de ascultare. Astfel ne apropiem mai mult de Dumnezeu. După cum zice sf. Iacov: Apropiați-vă de Dumnezeu și El Se va apropia de voi” (Iac. 4:8). Fiecare pas ne ajută să vedem că ne apropiem mai mult de binecuvântare.

După ce vedem că Domnul Isus a pregătit calea pentru iertarea păcatului, aflăm că sunt anumite condiții în care ne vor fi iertate păcatele. Acesta este un alt pas de cunoștință. Apoi suntem aduși la punctul în care Domnul ne spune prin Cuvântul Său și prin cuvintele apostolilor că această iertare este bazată pe credința în El și pe acceptarea deplină a lucrării Sale terminate, că singura cale prin care putem deveni părtași în acea lucrare este prin consacrarea noastră și a tot ce avem Tatălui, și prin a lua crucea și a-L urma pe Isus. De asemenea aflăm că dacă nu facem acest pas, nu putem ajunge la îndreptățirea deplină.

Definirea Îndreptățirii De Probă

Când cineva a fost atras spre Tatăl prin Cuvântul și prin providențele Sale, și a acceptat sângele lui Isus Cristos ca singurul mijloc de mântuire, acesta ajunge la punctul în care trebuie să decidă dacă se va prezenta lui Dumnezeu, sau dacă va aștepta binecuvântările milenare ale Restabilirii. Nu este sigur ce să facă. El este îndreptățit de probă (adică temporar) cu un scop — acela de a se gândi ce pas să facă. El este încă pe plan uman — om natural.

Îndreptățirea de probă deci, este cu scopul de a da o poziție în fața lui Dumnezeu, din care un credincios în Jertfa de Răscumpărare a Domnului nostru ca singura sa speranță de mântuire, poate constata dacă are spiritul de sacrificiu care să-l ducă la deplina consacrare. Credinciosul este liber să aleagă pe ce cale să meargă. El se poate oferi în consacrare, sau poate decide să nu se ofere. Dar dacă va decide să aștepte Restabilirea, prin aceasta va dovedi că n-a apreciat oferta lui Dumnezeu.

Obiectivul în vestirea Evangheliei în acest Veac — sau vestirea ca atare — este să dea ocazie celor care vor auzi, să ajungă la privilegiul naturii spirituale. Cine aude chemarea și neglijează a se folsi de ea, în mod evident a primit harul lui Dumnezeu în zadar. El suferă pierderea a ceea ce ar fi putut avea dacă ar fi acceptat oferta. Dacă pentru realizarea unei lucrări se promite o răsplată, cel care nu face lucrarea pierde răsplata, onoare, bani, sau orice a fost promis pentru acea lucrare.

Dumnezeu nu intenționează să aplice pedeapsă asupra celor care decid să nu sacrifice umanitatea lor. Dar această clasă nu poate câștiga premiul oferit celor care fac astfel. Numai cei care folosesc ocazia de a fi morți cu Cristos vor trăi cu El — vor deveni participanți la lucrurile glorioase care sunt ale Lui. Cei care fac acest pas constituie acum Biserica.

În privința celorlalți, totuși, avem încredere că vor avea ocazii în viitor, în Veacul Milenar. În condițiile favorabile de atunci, sperăm că vor face mai bine decât au făcut în acest Veac. Ne gândim însă că persoana care a ajuns la o cunoștință a harului lui Dumnezeu și a primit o măsură de lumină în privința lui, dar l-a respins, va fi într-o poziție mai rea decât cei care n-au auzit niciodată despre el.

Totuși, nu dorim să descurajăm pe nici unul care are credință în Restabilire, într-o viață viitoare, în fapte bune. Nu vrem să descurajăm pe nici unul care are speranțe de viață pământească, de binecuvântări ale Restabilirii. Credem că sunt mulți oameni care trăiesc o viață nobilă, dar care n-au nici credință nici lumină în privința chemării de sus. Ei nu vor suferi veșnic din acea cauză, decât în sensul că vor fi pierdut ocazia de a ajunge la binecuvântarea Împărăției.

Îndreptățirea La Viață

Domnul spune că pasul consacrării se face numai după ce persoana și-a făcut socoteala cheltuielilor (Luca 14:27-33). După ce a decis să facă acest pas, acesta se prezintă la Domnul. Dacă consacrarea îi este acceptată, Domnul îi atribuie destul din meritul Său ca să-i facă sacrificiul perfect; căci nimic imperfect nu-I poate fi prezentat lui Iehova. Chiar în momentul când este acceptat ca perfect prin meritul atribuit al lui Cristos, el este socotit viu în sensul deplin al cuvântului; a primit îndreptățirea reală în sens legal. Îndreptățirea lui se spune că a devenit vie. Cu alte cuvinte, imediat ce Domnul nostru Isus devine avocatul lui, Dumnezeu este împăcat cu acel păcătos și-l tratează ca pe unul în realitate perfect. A fi îndreptățit deplin înseamnă a fi făcut drept pe deplin în ochii lui Iehova.

Să ne asigurăm că înțelegem clar acest punct important. Îndreptățirea se spune că este vie când, prin atribuirea meritului lui Cristos, unul care a făcut o consacrare deplină primește prin credință partea sa din lucrarea răscumpărătoare a lui Cristos. Cei care au primit îndreptățirea vie nu pot avea parte în restabilire. Deoarece ceea ce este vitalizat este făcut viu, îndreptățirea care este făcută vie se spune că este la viață, fiindcă existența viitoare depinde de reținerea acelei îndrepățiri după ce a fost atribuit meritul Domnului nostru. Îndreptățirea lui Avraam, dimpotrivă, n-a fost la viață, ci numai la părtășie cu Dumnezeu. Cristos n-a murit în zilele lui Avraam și de aceea meritul nu putea să fie atribuit nimănui.

Prin diferiții pași prin care Dumnezeu ne-a condus la El, ajungem la plinătatea și completarea îndreptățirii. Acea îndreptățire este făcută vie prin Isus care ne atribuie o îndestulare din meritul Său ca să ne acopere deficitul. În același moment Dumnezeu ne acceptă sacrificiul care a fost deja oferit prin Avocat. Această acceptare este indicată prin conceperea de Spirit sfânt.

Cel care este astfel acoperit cu meritul lui Cristos și este conceput de Spirit sfânt, este de atunci încolo o Creatură Nouă (2 Cor. 5:17). Dacă el continuă credincios angajamentului său de consacrare, în cele din urmă va fi prezentat Tatălui ca membru al clasei Miresei. Cei care nu-și respectă angajamentul, vor trece prin încercări aspre, mare strâmtorare, care în cele din urmă îi vor pregăti pentru un loc mai jos decât ar fi avut dacă și-ar fi păstrat hainele nepătate.

În acest Veac Evanghelic, numai celor care și-au prezentat corpurile ca jertfe vii li se dă Spirit sfânt. Această putere operează în viața lor pentru dezvoltare ca Noi Creaturi, să-i aducă în armonie cu Dumnezeu și să-i pregătească pentru locuri de membri în Corpul lui Cristos.

Sfințirea Este Un Proces Treptat

În etapele timpurii ale Bisericii, existau daruri ale Spiritului” necesare pentru inaugurarea Bisericii. Aceste daruri ale Spiritului au încetat însă, de îndată ce Biserica a fost stabilită și Noul Testament s-a completat. Noi nu mai avem darurile vindecării, ale vorbirii în limbi etc., dar avem ceva mai valoros decât darurile. Acestea au fost pentru starea de copilărie a Bisericii. În schimb astăzi avem roadele Spiritului sfânt care se dezvoltă și se coc treptat ca rezultat al muncii.

În unele caractere perioada coacerii roadelor de mărime și gust bune este mai lungă decât în altele. Totuși, pe cât este de sigur că primim Spirit sfânt în inimi bune și oneste și ne supunem la curățirile Marelui Viticultor, la fel este de sigur și că la timpul cuvenit vom aduce roadă mare, bogată. Apostolul spune că roadele Spiritului sunt evidente, adică pot fi văzute în viața noastră. Ele sunt: smerenia, stăpânirea de sine, credința, bunătatea, blândețea, îndelunga răbdare, amabilitatea frățească, iubirea.

La începutul existenței noastre ca Noi Creaturi, roadele Spiritului sfânt încolțesc în noi, dar acestea trebuie să crească până devin mature. Noi trebuie să aducem roadă. Domnul spune: Pe orice mlădiță care n-aduce roadă în Mine, El o taie” — o îndepărtează — și pe orice mlădiță care aduce roadă, o curățește, ca să aducă și mai multă roadă” (Ioan 15:2). Curățirile și încercările loialității și ascultării se fac cu mai multă sau mai puțină durere, dar orice manifestare a ascultării ne ajută să ne pregătim ca să fim membri în clasa Miresei.

Lucrarea îndreptățirii reale și a sfințirii și creșterii reale în har este treptată. Completarea va fi atinsă numai la Întâia Înviere, căci nu pot carnea și sângele să moștenească împărăția lui Dumnezeu” (1 Cor. 15:50). Cei care vor constitui Întâia Înviere sunt cei binecuvântați — cei sfinți, care au cultivat roadele și harurile Spiritului. După cum ne spune sf. Petru: De aceea, dați-vă și voi toată silința ca să uniți cu credința voastră virtutea, cu virtutea cunoștința; cu cunoștința, înfrânarea; cu înfrânarea, răbdarea; cu răbdarea, evlavia; cu evlavia, dragostea de frați; cu dragostea de frați, iubirea. Căci, dacă aveți din belșug aceste lucruri în voi, ele nu vă vor lăsa să fiți nici leneși, nici neroditori în ce privește deplina cunoaștere a Domnului nostru Isus Hristos”. 2 Pet. 1:5-8.