UNSUL — MESIA — CRISTOS

R 5391a W. T. 1 februarie 1914 (pag. 35-40)

Învățătura Legii, în tip și mărturie, este în sensul că Dumnezeu a intenționat să ridice un mare Preot care va fi și Împărat; și că acest Împărat preoțesc și Preot împărătesc va anula păcatele poporului și va fi învestit cu putere ca să domnească, și cu autoritate ca Mijlocitor pentru a-i ajuta să se întoarcă la Dumnezeu. Spre surpriza poporului tipic, Israel, în loc să-și asume funcția unită de Preot și Împărat, El a murit! Luca 24:20, 21.

Apoi a venit timpul ca Spiritul sfânt să-i descopere Bisericii ceea ce înainte fusese o taină; căci atunci când Dumnezeu vorbise prin profeți despre Mesia ca Împărat pe Tronul Său, El declarase ceea ce va fi tainic pentru oameni — nu va fi ușor înțeles. Dumnezeu a ținut intenționat Planul Său în taină până va veni timpul potrivit pentru a-l descoperi. Taina a fost — „Hristos în voi, nădejdea slavei”. Coloseni 1:26, 27.

Cu alte cuvinte, Domnul nostru Isus este în primul rând Unsul și potrivit mărturiei scripturale este mult înălțat. Dar nu El a fost sfârșitul aranjamentului divin în privința Unsului. Tatăl ceresc a avut ca scop să fie nu numai Isus singur, ci El să fie Capul Unsului, iar Biserica Trupul (Efes. 1:22, 23; 5:29-32; Colos. 1:24). Aceasta a fost Taina. Marele Mesia urma să binecuvânteze lumea ca Profetul, Preotul și Împăratul antitipic. Dumnezeu L-a numit pe Isus drept Cap și a ales pe unii evlavioși ca să fie membri ai Corpului Său. Până când acest Corp al lui Cristos nu este complet, binecuvântarea promisă lui Avraam nu poate veni. Gal. 3:16,29.

Termenii în care unii pot veni ca membri în Corpul lui Cristos — pot fi membri ai Preotului și Împăratului uns — sunt ca aceștia să meargă în urmele Lui. Dacă dorim acest privilegiu, trebuie să ne aducem trupurile jertfe vii, așa cum Și l-a adus El. În plus, trebuie să-L avem pe El ca Avocat, pentru a putea completa ce lipsește suferințelor lui Cristos. Astfel, spune apostolul, am fost chemați să suferim cu Cristos, ca să putem și domni cu el. Col. 1:24; 2 Tim. 2:12.

Numai când această lucrare va fi completă poate fi o Restabilire pentru lume. Binecuvântarea lumii nu poate începe până când acest mare Preot-Împărat este complet și introdus în funcție. Atunci, ca Mijlocitor al Noului Legământ, El va aduce binecuvântările promise omenirii în general. Toate Scripturile par să dea această idee, și numai aceasta. În nici un alt mod nu putem explica de ce lucrarea Restabilirii (Fapt. 3:19-21) n-a putut începe imediat, după promisiunea lui Dumnezeu de a trimite un Răscumpărător și după venirea și moartea Răscumpărătorului, „Cel drept pentru cei nedrepți”. De-a lungul acestui Veac a fost lucrarea alegerii Bisericii. Timpurile Restabilirii sunt în viitorul imediat, când Domnul, la a Doua Sa Venire, va fi primit pe membrii Săi la Sine pe planul gloriei.

Scripturile declară că Domnul nostru Isus a fost sfânt, nevinovat, nepătat și despărțit de păcătoși. Ca atare El n-a avut nevoie pentru Sine de nici o jertfă pentru păcat. Totuși Scripturile spun că El a avut nevoie întâi să jertfească pentru Sine, apoi pentru popor (Evr. 7:26, 27). Aici vedem Biserica arătată clar ca parte din El Însuși — diferită de lume în general.

Toată lucrarea Bisericii în prezent este să-și sacrifice viața umană. După cum Isus va fi Împăratul Slavei, tot așa noi vom fi împărați-subordonați; după cum El va fi marele Preot, tot așa noi vom fi preoți subordonați. Paralela se găsește de-a lungul întregii Scripturi. Dacă am pierde înțelegerea acestui lucru, am fi practic în același întuneric în care am fost înainte de a ((1074)) primi Adevărul. Taina este că noi trebuie să fim asociați în suferințele lui Cristos acum, și în slava Sa în viitor. Oricine nu a găsit încă această cheie, nu a găsit Planul lui Dumnezeu în simplitatea și frumusețea lui.

Dumnezeu a orânduit ca împărații lui Israel să fie unși, iar Marele Preot al lui Israel să fie în mod special uns. Trebuie să ne amintim că există un Împărat anitipic și un Preot antitipic — Cristos, marele Profet, Preot și Împărat — care va aduce binecuvântare familiei umane în ansamblu. Înțelegem că în tip a existat o preoțime subordonată, și apostolul arată că exista o preoțime subordonată antitipică asociată cu Isus și cu lucrarea Lui.

Cuvântul uns este traducerea cuvântului ebraic Mesia și echivalentul lui în greacă este Cristos. Așadar, gândurile noastre se îndreaptă pe bună dreptate spre Cristos ca Unsul lui Dumnezeu. El va face marea lucrare stabilită de Tatăl. Privim în urmă și vedem când a primit El ungerea. Nu a primit-o când era în curțile cerești, nici când a devenit ființă umană. Nu era încă Unsul, deși era în deplină armonie cu Spiritul sfânt al lui Dumnezeu.

Dar la vârsta de 30 de ani a avut o anumită experiență. Atunci S-a consacrat să facă voia și lucrarea Tatălui. Atunci a primit ungerea specială. Aceasta L-a făcut să fie în sens incipient Împăratul și Preotul uns al lui Dumnezeu. Dar nu era încă pregătit să-Și ia marea putere și să domnească; dar dacă Se dovedea credincios în îndeplinirea legământului Său, va deveni la timpul cuvenit în sensul cel mai deplin marele Uns al lui Dumnezeu, va domni peste pământ o mie de ani și după aceea va avea în continuare mari onoruri și privilegii. Putem vedea toate acestea foarte clar înfățișate în privința Răscumpărătorului nostru.

Taina lui Cristos

La cine deci se referă apostolul în 1 Ioan 2:27 prin cuvântul voi? Tatăl ceresc a avut ca scop, cum s-a spus mai înainte, ca acest Uns să fie constituit din mai mulți, nu numai din Domnul nostru Isus. Scopul Lui a fost ca Domnul Isus să fie Capul unei companii unse, care să constituie Corpul Său. Și lucrul acesta este implicat în tip prin preoțimea subordonată care primea o măsură din uleiul ungerii. Aceștia au prefigurat adevărata preoțime care urma: „Voi însă sunteți ... o preoție împărătească, un neam sfânt, un popor ... ca să vestiți virtuțile Celui care v-a chemat din întuneric la lumina Sa minunată”. 1 Pet. 2:9.

Și studiind mai departe, găsim că aceasta este Taina menționată în Scripturi: și anume, că marele Mesia, de atâta timp promis în Scripturi, va fi compus din multe persoane, și aceste multe persoane, cu excepția Capului, să fie adunate dintre copiii mâniei, din omenirea decăzută, și să fie îndreptățite prin meritul Capului lor — meritul jertfei Sale umane.

Toți, prin urmare, care s-au alăturat Domnului sunt socotiți ca membre ale acelui singur Corp, „Adunarea Dumnezeului celui viu”, „Biserica celor întâi-născuți”, ale căror nume sunt „scrise în cer” (1 Tim. 3:15; Evr. 12:23). Privind în urmă la instituirea bisericii, vedem că n-a putut fi instituită până când Isus S-a prezentat ca jertfă, pentru ca meritul jertfei Sale să poată fi atribuit tuturor celor care vor deveni membri ai Corpului Său, celor care vor face aceeași consacrare la moarte cum a făcut El și care vor merge apoi în urmele Sale.

Chiar în acel timp erau unii din această clasă în așteptare. Ei fuseseră ucenicii lui Isus, ascultând cuvintele Sale. Ei I-au crezut mărturia că dacă își vor lua crucea și Îl vor urma, se vor împărtăși de gloria Lui. Sub influența acestei făgăduințe, ei au devenit urmașii Lui. Dar n-au putut primi ungerea până când El a făcut satisfacție pentru păcatele lor. De aceea Domnul nostru le-a spus să aștepte în Ierusalim până când va veni această binecuvântare peste ei. Scripturile ne spun că ungerea a venit peste ei la Cincizecime. A venit de la Tatăl prin Cristos, după înălțarea Sa. Într-adevăr, sf. Pavel ne spune că toate binecuvântările vin de la Tatăl, care este Fântâna binecuvântărilor; și toate vin prin Fiul, care este Canalul. 1 Cor. 8:6.

Ce anume este ungerea, este greu să înțelegem sau să explicăm. Numai în măsura în care o înțelegem o putem clarifica altora. Domnul S-a străduit să ne-o clarifice cât se poate de mult prin folosirea diferiților termeni și ilustrații. El o numește concepere, în sensul că începe o viață nouă. În momentul în care primim această concepere, începe natura spirituală în noi. Și oricine o primește nu o poate reține decât dacă crește și spiritul Domnului se desăvârșește în El.

Diferitele caracteristici ale spiritului sfânt

Despre Spirit se vorbește în Scripturi din diferite puncte de vedere — evident cu scopul de a ne da o concepție despre el și în ideea că este o chestiune greu de înțeles. Este numit Spiritul Adevărului. Nimeni nu poate avea Spiritul sfânt și să fie în ignoranță despre Dumnezeu; și creșterea lui în lucrurile spirituale va fi în măsura creșterii în cunoștință. Dacă nu crește în cunoștință, nu poate crește în Spirit; de aceea acest Spirit este numit Spiritul Adevărului.

Este numit și spiritul minții sănătoase; fiindcă toate judecățile noastre sunt imperfecte și umane, și prin urmare în mod firesc sunt contrare în unele privințe minții Domnului. Și influența transformatoare care ne dă o privire nouă asupra lucrurilor și ne face în stare să vedem lucrurile din punctul de vedere al lui Dumnezeu este influența Spiritului sfânt; de aceea, este numit spiritul sau dispoziția unei minți sănătoase.

Este numit spiritul iubirii, căci numai în măsura în care cultivăm această caracteristică a asemănării lui Dumnezeu putem primi acest spirit. Oricine nu are spiritul iubirii nu poate avea Spirit sfânt. Iubirea este necesară înainte de a putea primi acest Spirit. Dumnezeu este ((1075)) Iubire. Și astfel toți cei care vreau să fie ai Lui trebuie să aibă această dispoziție — trebuie să fie în simpatie, în armonie cu El.

Este numit și spiritul ascultării, în sensul că cei care posedă acest Spirit doresc să facă voia lui Dumnezeu. Este o ungere în sensul că este calitatea prin care Dumnezeu ne recunoaște drept copii ai Săi și ca moștenitori ai făgăduințelor Sale, și care trebuie să se considere ambasadorii Săi. El îi recunoaște numai pe aceia care sunt astfel numiți de Spiritul sfânt. Aceștia vor împlini funcția de împărați și preoți.

Aceste diferite definiții și descrieri ale puterii și influenței Spiritului ne ajută să înțelegem mai bine chestiunea. În sens larg, termenul Spirit sfânt înseamnă orice influență sau putere sau dispoziție sfântă care emană de la Dumnezeu. Expresia conține ideea de spirit al Adevărului și spirit al dreptății, fiindcă tot ce este adevărat și drept este prin aranjament și ordine divină. Acesta este deci Spiritul sfânt sau influența sfântă sau puterea sfântă care lucrează în orice mod în care vrea Dumnezeu. Poate fi prin Cuvântul Adevărului dat prin literatură, sau poate fi arătat prin influența vieții și exemplul unora din poporul lui Dumnezeu — dar în oricare mod ar lucra, întotdeauna lucrează spre bine.

Darurile față de roadele Spiritului

Deoarece chestiunea era atât de greu de înțeles, mai întâi Domnul a dat Bisericii timpurii semne speciale care au fost numite daruri. Unii au primit darul limbilor, alții darul de a face minuni, iar alții darul special de vindecare. Apoi au fost și alte daruri pe care le-a dat Domnul, cum ar fi apostolia etc. Dar aceste diferite daruri au fost numai manifestări ale Spiritului sfânt atunci. Darurile n-au fost Spiritul sfânt, ci manifestări ale Spiritului sfânt. După ce și-au îndeplinit lucrarea în Biserica timpurie, aceste daruri au trecut. Aceasta nu înseamnă că Spiritul sfânt a încetat să fie puterea de concepere printre poporul Domnului; dar dacă n-ar fi fost asemenea manifestări ale puterii lui Dumnezeu la început, noi n-am putea înțelege atât de bine faptele. Înainte de Cincizecime, Isus le-a dat spiritul Său ucenicilor și i-a făcut în stare să facă minuni. Luca 10:17-20.

Tuturor copiilor Domnului le este dată o măsură de Spirit care să le folosească, pe care să o folosească. Și astfel vedem că atunci când darurile Spiritului sfânt au trecut, roadele Spiritului au rămas, ca să fie manifestate și dezvoltate. „Roada Duhului, dimpotrivă, este: dragoste, bucurie, pace, îndelungă răbdare, bunătate, facere de bine, credincioșie, blândețe, stăpânire de sine” (Gal. 5:22, 23); și o persoană după ce primește Spiritul sfânt va începe să dea dovadă de această roadă a Spiritului. Dacă o persoană nu dă dovadă de această roadă, sunt toate motivele de îndoială că a fost concepută de Spirit.

Dacă o persoană are unele din aceste calități, trebuie să ne amintim că unii sunt în mod natural foarte blânzi, smeriți. De aceea, să nu gândim că este o dovadă a posesiunii Spiritului sfânt dacă cineva are ceva smerenie și blândețe. Acesta ar putea avea aceste calități în mod natural. Dar ar trebui să ne așteptăm ca atunci când primește o cunoștință de Adevăr, în loc să fie încrezut și îngâmfat, acesta să fie cu atât mai blând și smerit. Ori de câte ori vedem un spirit lăudăros, îngâmfat, încrezut, neiubitor, neplăcut etc., am avea motive să gândim că n-a fost primit Spiritul sfânt, sau că n-a făcut dezvoltarea cuvenită în inimă.

Aceasta este o chestiune în privința căreia Domnul nu ne permite să judecăm pe alții, dar El așteaptă să ne judecăm pe noi înșine. Oricine are acest Spirit sfânt să-l dezvolte. Cei care au fost concepuți de Spiritul sfânt veniseră înainte în atitudinea potrivită a inimii pentru a-l primi, și Domnul este binevoitor să înceapă acolo lucrarea care nouă ne este atât de greu să o înțelegem. Acest Spirit al lui Dumnezeu aduce odihnă, pace, bucurie, fiindcă ne-am supus lui Dumnezeu. Și această pace și bucurie trebuie să crească tot mai mult pe măsură ce suntem umpluți cu Spirit sfânt.

Piedici în calea plinătății Spiritului

Biblia ne spune că Domnul Isus a avut Spiritul fără măsură. Dar noi, în starea noastră imperfectă, nu suntem în stare să primim Spirit sfânt în aceeași măsură. Dacă inimile noastre sunt golite în întregime, atunci ele pot fi umplute mai mult. Dar dacă în minte și în inimă sunt erori de doctrină, acestea ne vor împiedica să primim plinătatea Spiritului sfânt. Treptat, Noua Creatură va scoate afară mintea pământească și se va debarasa de erorile de doctrină etc., care au fost piedici. Și pe măsură ce ne scăpăm de acestea, vom fi făcuți părtași ai Spiritului sfânt în măsură îmbelșugată.

Spiritul sfânt pe care-l primim de la El este asigurarea că aparținem Domnului. Și atâta timp cât acest Spirit rămâne în noi, el este o mărturie și o garanție că încă suntem ai Domnului. Ambele clase, Turma Mică și Mulțimea Mare, primesc ungerea de la Domnul, conceperea Spiritului sfânt. Apostolul spune că „suntem chemați la o singură nădejde a chemării noastre” (Efes. 4:4). Toți am primit această ungere a Spiritului, altfel n-am putea aparține deloc Corpului lui Cristos. Mai departe este o chestiune de dezvoltare.

Cei care continuă să se dezvolte în Spiritul Domnului vor obține un loc pe Tron cu Isus. Dar vor fi unii care nu vor fi socotiți vrednici să domnească împreună cu El; totuși ei au primit de la Domnul această ungere, această concepere. Aceștia nu vor fi din Corpul lui Cristos, fiindcă n-au progresat din cauza lipsei de zel în îndeplinirea legământului lor.

În tipul marelui preot, uleiul de ungere curgea în jos peste veșminte. În antitip, ungerea Domnului nostru Isus a curs în jos peste tot Corpul de la Cincizecime, dându-ne această ((1076)) relație specială cu Tatăl ceresc. Ungerea care vine peste poporul Domnului trebuie să afecteze mai devreme sau mai târziu conduita lor exterioară prin manifestări de mai mare blândețe, răbdare, amabilitate frățească, afecțiune și generozitatea cuvântului și faptei. Toate acestea sunt ilustrate prin uleiul ungerii folosit pentru împărații și preoții lui Israel, care a simbolizat Spiritul de la care avem o ungere, o lubrifiere.

Dar această netezire și înmuiere a caracterului nu trebuie să fie așteptată să aibă loc brusc, cum a fost cazul cu schimbarea din mintea noastră; dimpotrivă, ea va veni treptat. Totuși, voința reînnoită trebuie să preia controlul corpului pământesc și să-i dea spiritul și dispoziția pe cât este posibil, și să înceapă lucrarea imediat. Dacă spiritul sau dispoziția iubirii de Dumnezeu locuiește într-o persoană cu bogăție, acest lucru se va vedea curând într-o anumită măsură. Să fim constant veghetori să creștem în spiritul iubirii și ascultării, și să lăsăm Spiritul lui Cristos să locuiască din belșug în noi și să prisosească.

Consacrare și concepere

Nimeni nu poate fi membru al Noii Creații înainte de a fi uns sau conceput de Spirit sfânt. Scripturile arată că este necesară o lucrare dublă, una care se aplică la carne, iar cealaltă la Noua Creatură. Ceea ce este sacrificat nu este Noua Creatură, iar ceea ce este uns nu este vechea creatură. Repetăm: Noua Creatură este unsă și vechea creatură este sacrificată.

Ungerea și conceperea de Spirit sfânt sunt practic același lucru și urmează repede după îndreptățire. Ca oameni îndreptățiți suntem botezați în moarte și ca membri ai Noii Creații suntem constituiți ca membri ai ecclesiei, sau corpul lui Cristos. Acceptarea noastră de către Tatăl este baza conceperii noastre de Spirit sfânt, a ungerii noastre.

În timp ce acești doi termeni, concepere și ungere, sunt folosiți ca să reprezinte ceea ce pentru noi este practic același lucru, ele sunt două ilustrații diferite. Ideea de concepere se referă la starea noii vieți, starea noii naturi. Ideea de ungere aparține de funcție. Dumnezeu cheamă un popor ca să devină comoștenitori cu Cristos în Împărăție. Ungerea este recunoașterea divină a lor ca împărați și preoți. În ceea ce ne privește pe noi, chestiunea este reprezentată prin ambele expresii.

Cuvântul Cristos înseamnă uns. Dumnezeu a declarat că va avea un Împărat și Mare Preot uns ca să fie Agentul Lui în binecuvântarea lumii. El a declarat că acel mare Împărat este în primul rând Domnul Isus Cristos. El de asemenea declară că Unsul în loc să fie format numai din Domnul Isus, buna Sa plăcere este ca și alții să fie adăugați la El. Și adăugarea acestor membri este completarea acestui Uns.

Intrarea noastră în Corp este intrarea noastră sub ungere. O persoană este membru al Unsului în momentul când este concepută. Când ne gândim la concepere și la ungere, doar privim chestiunea din două unghiuri diferite. Noi cei de astăzi nu am fost unși acum o mie opt sute de ani, deși atunci a venit ungerea asupra Bisericii. Funcția unsă poate fi pierdută, fără ca viața concepută de spirit să fie pierdută, ca în cazul Mulțimii Mari.

Dar în momentul în care suntem introduși individual în acel Corp, intrăm sub ungere. „Ungerea pe care ați primit-o de la El rămâne în voi.” Partea noastră în ea este tot atât de personală cum este și conceperea. Să repetăm declarația: Conceperea noastră este individuală — botezul nostru sau ungerea este colectivă, dar ambele sunt chestiuni personale.

Aceeași ungere pentru Isus și pentru Biserică

Ungerea care a venit peste Biserică la Cincizecime și care a curs peste toți membrii evrei care au fost adăugați după aceea, a fost aceeași ungere pe care a primit-o Isus la Iordan, aceeași ungere care a fost turnată mai târziu asupra neamurilor, cum s-a arătat întâi în cazul lui Corneliu și a prietenilor săi, când „Spiritul sfânt s-a coborât peste toți cei ce ascultau Cuvântul” din gura sf. Petru. Este aceeași ungere care a venit de-a lungul Veacului peste toți membrii Corpului — o singură ungere.

Dar deși este aceeși ungere sau botez, totuși Corneliu n-a avut parte de ungere sau botez la Cincizecime, după cum nici ucenicii n-a avut parte de ungere la Iordan, căci aceasta n-a devenit o chestiune personală pentru nici un membru până când a fost conceput individual și astfel a fost introdus în Corp. După înțelegerea noastră, aceeași idee se aplică la ambele aceste aspecte, ilustrând diferitele părți ale acestui proces.

La început Iehova Dumnezeu a știut și a preorânduit ca o sută patruzeci și patru de mii să constituie Unsul, al cărui Cap este Isus. Și El a făcut aranjamentul ca toți cei concepuți de Spirit să intre prin aceasta în Corp și să fie socotiți ca membri ai acestuia. Ca atare, numele acestora sunt scrise în Cartea Vieții Mielului. Dar El a făcut și aranjamentul ca, dacă vreunii dintre ei nu ar respecta condițiile legământului lor, aceștia ar înceta să fie membri ai acelei clase a Corpului. Și această clasă în glorie va fi compusă din cei o sută patruzeci și patru de mii, deși multe alte mii au fost asociați cu ei în tot Veacul Evanghelic, dar nu toți și-au menținut starea.

„Celui care va birui îi voi da să stea cu mine pe scaunul Meu de domnie” (Apoc. 3:21). Marele rezultat al acestei chestiuni, fixitatea acestei chestiuni, este în viitor. Toți cei care vin la Domnul, vin prin consacrare, și acum sunt socotiți ca membri ai acestei clase unse. Și ungerea va rămâne în ei atâta vreme cât continuă în această stare de ascultare.

Relație dublă cu Cristos

Expresia concepere de spirit deci, este folosită în Scripturi ca să descrie acea experiență personală ((1077)) prin care Dumnezeu acceptă persoana ca Nouă Creatură și începe noua natură. După aceea această natură nouă prosperă, se dezvoltă și dacă este credincioasă se va naște din Spirit. Termenii concepere și naștere sunt folosiți simbolic pentru a reprezenta începerea și completarea Noii Creaturi.

Botezul sau ungerea Spiritului, desigur, este legat de același Spirit sfânt și într-o anumită măsură de aceleași experiențe ca și conceperea, dar dintr-un unghi diferit. Botezul Spiritului sfânt nu este un lucru care vine individual, ci colectiv. Botezul Spiritului sfânt a venit asupra Bisericii la Cincizecime și n-a fost repetat zi de zi, și nici altcândva, decât în cazul lui Corneliu, primul convertit dintre neamuri, și „rudele și prietenii apropiați” pe care i-a chemat în casa lui să audă cuvintele de pe buzele apostolului Petru. Atunci a fost acordat un botez asemănător cu cel de la Cincizecime — „Duhul sfânt s-a coborât peste toți cei ce ascultau cuvântul” (Fapte 10:24, 44), indicând că neamurile urmau și ele să aibă ocazia să devină membri ai Unsului.

Cuvântul botez înseamnă scufundare. Sf. Pavel arată că toți suntem botezați sau scufundați sau unși de același Spirit într-un singur corp. Ungerea sau botezul Spiritului a venit întâi pentru Domnul nostru Isus, a trecut apoi la Biserică la Cincizecime, și de atunci a fost întotdeauna ca ungere cu Biserica. Toți care venim la Dumnezeu prin Cristos, mărturisindune păcatele și cerând iertare prin meritul Său, și care ne predăm să fim morți cu El prin botez în moartea Lui, suntem scufundați ca membri în Corpul Lui, venind astfel sub ungere.

Rezultatul acestei acțiuni este îndoit: întâi de toate, devenim membri ai Cristosului în carne, iar El ne acceptă și ne tratează ca atare. Întâi suntem botezați sau scufundați în moarte — moartea Lui, Botezul Lui. Apoi ilustrația se schimbă și suntem ridicați din acest botez în moarte ca Noi Creaturi. După aceea carnea noastră este socotită ca a Lui. Astfel relația noastră cu Cristos este îndoită: una aparține de carne, cealaltă de spirit.

Mulți nu au observat această dublă relație cu Cristos — ca Noi Creaturi și de asemenea în carne. Forța acesteia ne este prezentată în cuvintele lui Cristos glorificat către Saul din Tars: „Saul, Saul, pentru ce MĂ prigonești? ... Sunt Isus pe care-L prigonești” (Fapt. 9:4, 5). Astfel Domnul nostru a declarat că persecutarea Bisericii în carne a însemnat persecutarea Lui. Ceea ce suferă Biserica face parte din suferințele lui Cristos. Suferințele lui Cristos nu vor fi împlinite până când ultimul membru al Corpului Său își va fi sfârșit cursul.

Decizia Domnului este încă în viitor

Locul nostru ca membri în Corpul spiritual al lui Cristos este de asemenea dublu. Întâi avem în prezent un loc ca membri de probă — deși noi suntem acceptați de Dumnezeu ca și când acesta ar fi complet. Astfel momentul acceptării consacrării noastre este momentul când primim Spiritul sfânt. Noi suntem consacrați cu Cristos până la moarte — suntem înviați cu El ca Noi Creaturi, părtași cu El în învierea Lui. Dar acest număr, concepuți de Spirit sfânt și asociați cu Cristos ca membri în Corpul spiritual, conține trei clase: (1) Turma Mică, cei care vor fi Corpul lui Cristos dincolo de perdea, cei „mai mult decât biruitori”; (2) Marea Mulțime, cei care nu vor fi din cea mai înaltă clasă, ci vor fi însoțitoarele clasei Miresei (Ps. 45:14); (3) unii care vor fi respinși și vor merge în Moartea a Doua.

Nu ne aparține nouă acum să judecăm pe cineva. Nu ne aparține nouă să spunem că acesta sau acela aparține Turmei Mici sau Mulțimii Mari. Potrivit instrucțiunilor scripturale, știm că Domnul nu va face publică decizia Sa în această chestiune până la sfârșitul acestui Veac. Atunci El va lua decizia în privința celor care vor primi natura mai înaltă și a celor care vor primi natura subordonată.

Totuși „suntem chemați la o singură nădejde a chemării noastre” (Efes. 4:4) și ține de fiecare dintre noi să ne întărim chemarea și alegerea. Încercările noastre, dificultățile noastre, slăbiciunile noastre sunt atât de diferite încât numai Domnul poate ști sau determina care sunt vrednici. Apostolul declară că el nu se judecă nici pe sine, darămite pe alții. Este unul care judecă, Însuși Cristos.

Două clase de întâi-născuți

Biserica Întâilor-născuți, adică toți care vor ajunge la perfecțiunea vieții, viață veșnică, grupa celor Întâi-născuți, în comparație cu lumea sunt un număr mic. Imaginea omenirii dată de Domnul nostru în Predica de pe munte a prezentat lumea în general mergând în jos pe calea lată spre nimicire. Apoi El a descris o cale îngustă care duce la viață, o cale pe care a dechiso și a făcut-o posibilă El Însuși. El ne spune că dintre cei care găsesc această cale îngustă numai relativ puțini, vor intra și vor merge pe ea.

În altă scriptură ni se spune că toți cei care merg pe calea lată vor fi aduși în cele din urmă la cunoștința Adevărului, și prin Împărăția lui Mesia vor fi luminați și binecuvântați cu ocazia de a veni în armonie cu Dumnezeu; și că atunci va fi o Cale mare pentru întoarcerea lor la perfecțiune umană. Găsim deci trei căi. În Veacul de acum însă, există numai o cale care duce la viață.

Examinând ce spun Scripturile despre cei care vor câștiga viață veșnică drept rezultat al vieții de acum, găsim că numai Biserica Întâilor-născuți primește această binecuvântare. Viața pe care o va primi lumea va fi obținută treptat în timpul miei de ani, când se vor ridica pas cu pas tot mai sus la perfecțiune. Dar pentru viața care este oferită acum trebuie stăruință sub condiții adverse. Noi o vom primi prin (1) concepere și (2) prin învierea la perfecțiune. Această înviere o vom primi la încheierea acestui Veac Evanghelic.

((1078))

Scripturile ne arată că dintre cele două clase care vor obține această mare binecuvântare, o clasă vor ieși biruitori și vor primi viață spirituală, dar nu cea mai înaltă. Cealaltă clasă vor ieși „mai mult decât biruitori” și vor ajunge la înviere pe planul cel mai înalt. Aceștia vor fi de natură divină. Noi ne străduim să avem loc în această clasă — să avem parte cu Cristos de Învierea principală. Cei care rămân în urmă și sunt neglijenți cu angajamentele lor de consacrare vor fi totuși puși în cele din urmă la probă. Lucrurile vor merge pe un făgaș așa de îngust, încât vor fi obligați să hotărască dacă se vor dovedi loiali lui Dumnezeu sau nu. Cei care vor păcătui cu voia vor merge în Moartea a Doua. Cei care se vor strădui pentru viață veșnică vor fi aduși la perfecțiune într-un timp de mare strâmtorare, chiar dacă vor pierde marele premiu de comoștenire cu Cristos.