Vol. 21, Mai-Iunie 2014, Nr. 4

CELE DOUĂ PĂRȚI ALE LUCRĂRII DE RĂSCUMPĂRARE

R 5128 W. T. 1 noiembrie 1912 (pag. 342-343)

Decalarația legii este foarte clară — Omul care face aceste lucruri va trăi prin ele”. Oricine ține poruncile lui Dumnezeu va trăi prin ele și va primi viață veșnică drept răsplată pentru ținerea lor (Lev. 18:5; Rom. 10:5). Când le-a făcut evreilor promisiunea vieții, Dumnezeu nu le-a spus în ce mod va aranja împlinirea ei. De fapt, deși evreii n-au înțeles tipurile Legământului Legii, Dumnezeu a arătat cum ținerea acelui Legământ va da viață veșnică; și anume, prin jertfă.

În marele Său Plan al Veacurilor, Dumnezeu a prevăzut deja un Răscumpărător (Efes. 1:4). De aceea, în vederea acelei prevederi a harului divin putea fi făcută promisiunea vieții prin ținerea legii. Dar prin faptul că a dat Legământul Legii, Dumnezeu n-a omis marele sacrificiu de Ispășire, care a fost tipul lucrării de Răscumpărare.

Faptul că Domnul nostru a avut o înțelegere cu Tatăl Ceresc înainte de a fi făcut trup, este evident în sine; căci schimbarea Sa de natură este reprezentată ca un act voluntar din partea Sa (Fil. 2:8). El n-a luat asupra Sa natura îngerilor, ci aceea a seminței lui Avraam (Evrei 2:16). El a avut un scop în luarea naturii urmașilor lui Avraam. A făcut aceasta pentru bucuria care Îi era pusă înainte” (Evrei 12:2). Această expresie implică faptul că El a avut o oarecare cunoștință despre natura lucrării pe care a venit s-o îndeplinească.

Această cunoștință pe care Domnul nostru a posedat-o în starea Sa preumană n-a inclus înțelegerea tuturor tipurilor, a căror antitip urma să fie El, dar evident știa că această umilire de la natura cerească la cea pământească era mijlocul pentru un scop, care urma să fie îndeplinit când devenea om. Pentru a face acest pas mare, a fost necesar ca El să aibă absolută încredere că Tatăl nu dorea de la El să facă ceva ce să fie în dauna Lui, ci dimpotrivă, ceva spre binele Lui. Atât de mare a fost credința în Tatăl Său, încât a dorit să facă voia Tatălui cu orice preț.

Primul pas spre împlinirea voinței Tatălui a fost de a lua o natură inferioară oricăreia de pe planul spiritual — cea umană. Atunci, fiind găsit la înfățișare ca om, El S-a umilit până la moarte, chiar moarte de cruce (Filip. 2:8). Nu S-a umilit înainte de a deveni om, ci după aceea. Ca băiat, El i-a întrebat pe Învățații Legii care ar fi timpul potrivit pentru El să intre în slujire. Evident satisfăcut prin investigația Sa, că nu era nimic de făcut atunci, S-a întors acasă cu mama și soțul ei și le-a fost supus până când a împlinit treizeci de ani. Luca 2:51.

La vârsta de treizeci de ani, Isus S-a oferit la Iordan unde a mers numai cu scopul de a-Și face consacrarea. El știa că a venit în lume pentru a fi Răscumpărătorul omului; căci voia lui Dumnezeu privind lucrarea Sa de răscumpărare era scrisă în tipurile și umbrele Scripturilor și această voie era total în afara părții morale a Legii, căci nu era obligatorie pentru cineva care ținea Legea. El știa de asemenea că pentru a face această lucrare de răscumpărare trebuia să Se prezinte ca sacrificiu (Psa. 50:5). Cu bucurie S-a oferit spunând: Iată-mă, vin ... să fac voia Ta, Dumnezeule”.

Numai O PARTE A LUCRĂRII DE RĂSCUMPĂRARE

este ÎNCĂ ÎMPLINITĂ

În sacrificiul Zilei de Ispășire, consacrarea Domnului nostru este ilustrată prin Marele Preot când a lovit vițelul și l-a ucis. Aici avem în tip o ilustrație a Domnului nostru care a fost reprezentat atât prin vițel cât și prin preot. Mintea nouă, voința nouă, Creatura Nouă a jertfit carnea. El nu S-a oferit ca Răscumpărător omului, El S-a prezentat ca sacrificiu — nu omenirii, nu lui Satan, nu lumii, ci lui Dumnezeu. A fost atât de loial încât a fost gata să sacrifice Tatălui orice avea; I-a fost permis să-Și dovedească loialitatea și credincioșia chiar până la moarte.

Ca rezultat al ascultării Sale până la moarte, chiar moarte rușinoasă de cruce, Domnul nostru a fost înviat din morți și I s-a dat chiar cea mai înaltă natură — cea divină. La timpul cuvenit Îi va fi permis să ofere meritul sacrificiului Său ca Preț de Răscumpărare pentru păcatele lumii întregi, și astfel va deveni Răscumpărătorul lumii.

Cuvântul Răscumpărător este larg. Înseamnă cineva care obține control asupra a ceva și-l aduce înapoi la starea avută înainte, într-un mod legal și satisfăcător. Domnul nostru a început să facă această lucrare. El a împlinit prima parte, care la timpul cuvenit va deveni prețul satisfăcător pentru păcatele lumii. El a fost deja mult înălțat și astfel calificat pentru marea funcție de Mijlocitor între Dumnezeu și oameni. El așteaptă numai până când membrii Corpului Său vor fi uniți cu El și făcuți participanți la gloria Sa, și atunci va începe lucrarea de Restabilire a omenirii.

Va dura o mie de ani pentru Domnul să facă a doua parte a acestei lucrări de răscumpărare. La sfârșitul miei de ani lucrarea va fi fost terminată. Acum El este Răscumpărătorul, Restauratorul, nu pentru că a făcut lucrarea, ci pentru că are puterea și autoritatea de a o face. La încheierea miei de ani, El va fi împlinit această lucrare de Restituire și numele de Răscumpărător va fi al Lui pentru totdeauna, chiar dacă lucrarea de răscumpărare va fi fost în trecut.

Nimic din Scripturi nu arată cât a înțeles de clar Domnul nostru termenii și condițiile în baza cărora va fi plăcut Tatălui după venirea Sa în lume. Noi, deci, nu trebuie să fim dogmatici în acest subiect. Dar probabil că El n-a știut toate experiențele prin care va trece în timp ce era în trup și că unele din acestea I-au fost descoperite, după aceea așa cum citim că după botez, atunci când a ieșit din apă, cerurile — lucrurile înalte, spirituale — I s-au deschis (Mat. 3:16). De atunci încolo a fost în stare să aprecieze trăsăturile mai adânci ale Planului lui Dumnezeu.