((61))

Vie Impărăția Ta - Studiul III
Zilele așteptării Împărăției

— Daniel XII —

Lucrarea Împărăției rezumată — Perioada așteptării marcată prin marea creștere a cunoștinței și a călătoriei — Previziunea domnului Isaac Newton în privința căii ferate — Cele 1260 de zile — Râul din gura șarpelui — Cele 1290 de zile marchează răspândirea unei înțelegeri parțial corecte a viziunii — Dezamăgirea, încercarea și consecințele — Cele 1335 de zile — Binecuvântarea de atunci asupra credincioșilor care „așteaptă” — Referirea Domnului la aceste zile de așteptare în pilda celor zece fecioare

„TIMPUL SFÂRȘITULUI” fiind arătat în capitolul 11, capitolul 12 indică spre Împărăție și spune despre așteptarea etc. care precede stabilirea ei în „Timpul Sfârșitului”. Primele trei versete exprimă în câteva cuvinte marele rezultat al planului lui Dumnezeu.

„În timpul acela se va scula marele prinț Mihail, ocrotitorul fiilor poporului tău; căci acesta va fi un timp de strâmtorare, cum n-a mai fost de când sunt popoarele și până la vremea aceasta. Dar în timpul acela poporul tău va fi mântuit, oricine va fi găsit scris în carte. Mulți dintre cei care dorm în țărâna pământului se vor trezi: unii pentru viața veșnică, și alții pentru rușine și dispreț veșnic. Cei înțelepți vor lumina ca strălucirea cerului [soarele — Mat. 13:43] și cei care vor îndruma pe cei mulți spre dreptate vor străluci ca stelele, în veac și în veci de veci.”

Dacă în capitolul 11 rezumatul a 2300 de ani din istoria lumii a fost scurt și accentuat, și totuși clar, acest rezumat al domniei Milenare a lui Mesia, în trei versete, este încă ((62)) mai scurt și mai accentuat. Și totuși, totul este acolo. Mihail (care înseamnă „cel asemenea lui Dumnezeu” sau unul care Îl reprezintă pe Dumnezeu) este numele aplicat aici marelui nostru Răscumpărător, care este într-adevăr marele Prinț rânduit de Dumnezeu să Se ridice și să elibereze poporul lui Daniel, poporul lui Dumnezeu — toți cei care Îl iubesc pe Dumnezeu în adevăr și sinceritate — israeliți cu adevărat (Rom. 9:6, 25, 26; Gal. 6:16). El îi va elibera din păcat, ignoranță, durere și moarte, și din toate persecuțiile și asalturile slujitorilor orbiți ai lui Satan, care în trecut aproape îi copleșiseră. Toți cei găsiți scriși în Cartea vieții Mielului vor fi eliberați pentru totdeauna de toți inamicii: cei scriși ca vrednici în timpul Veacurilor Iudaic și Patriarhal, precum și cei scriși în timpul Veacului Evanghelic și cei care vor fi scriși în timpul Veacului Milenar. Deși tot poporul lui Dumnezeu (toți cei care atunci când sunt aduși la o cunoștință de El Îl iubesc și Îl ascultă) va fi eliberat, totuși sunt notate cu atenție gradele de onoare care vor fi acordate unora — biruitorilor — de asemenea și faptul că unii din cei mari din trecut — Alexandru, Nero, Napoleon, Cezarii, papii etc. — ale căror talente, greșit folosite, au zdrobit în timp ce au orbit lumea cu strălucirea lor, vor fi văzuți în adevăratul lor caracter și vor fi rușinați și dezonorați în timpul acelui Veac Milenar. Acest scurt rezumat al domniei lui Cristos nu omite nici menționarea marelui timp de necaz prin care aceasta va fi inaugurată — un timp de necaz cu care nu se poate compara nici o revoluție din trecut, însăși Revoluția Franceză a fost mică în comparație cu acest necaz, un timp de necaz cum n-a mai fost de când sunt popoarele, nu, nici nu va mai fi vreodată; pentru că acest mare Prinț, Mihail, nu numai că va cuceri întreaga lume, dar stăpânirea Lui va fi o stăpânire veșnică. Dreptatea este temelia tronului Său, și odată ce omenirea va fi gustat ((63)) din beneficiile ei, marea majoritate nu va mai consimți niciodată la alta, fiindcă Împărăția Sa va fi „dorința tuturor popoarelor”.

Aici firul acestei profeții, după ce s-a desfășurat până la capăt, se oprește, și versetele care au rămas din capitol au scopul de a oferi (nu lui Daniel și tovarășilor săi de serviciu din zilele lui, ci copiilor lui Dumnezeu, tovarășilor de serviciu ai lui Daniel care trăiesc în Timpul Sfârșitului) anumite perioade, respectiv de 1260, 1290 și 1335 de zile simbolice, prin care, la timpul cuvenit, putem fi convinși cu privire la timpul în care trăim că este într-adevăr timpul Secerișului sau „sfârșitul” Veacului Evanghelic.

Daniel, care auzise lunga relatare a conflictelor dintre împărățiile acestei lumi și acum în sfârșit a triumfului Împărăției lui Dumnezeu în mâinile lui Mihail, marele Prinț, era nerăbdător să știe când va elibera aceasta pe poporul Domnului. Dar i se spune (versetul 4): „Tu, însă, Daniel, ține ascunse aceste cuvinte și pecetluiește cartea, până la timpul sfârșitului. [Atunci] Mulți vor alerga încoace și încolo și cunoștința va crește”.

Nu numai creșterea generală a cunoștinței la care suntem martori confirmă învățăturile din Daniel 11, că Timpul Sfârșitului a început în 1799, ci și prezisa alergare încoace și încolo — călătoria multă și rapidă — le confirmă. Toate acestea aparțin de Timpul Sfârșitului. Primul vapor cu aburi a fost pus în funcțiune în 1807; prima mașină cu aburi în 1831; primul telegraf în 1844; și totuși astăzi mii de mașini și vapoare uriașe cu aburi transportă mulțimile dintr-un loc în altul, „încoace și încolo”.

Sir Isaac Newton, celebrul astronom din secolul al XVIIlea, a fost profund interesat de această afirmație a profetului Daniel și și-a declarat credința că, în împlinirea ei, cunoștința umană va crește astfel încât oamenii vor călători probabil cu viteza de cincizeci de mile [80 km] pe oră.

((64))

Voltaire, vestitul necredincios francez, a luat această afirmație și a remarcat cu dispreț:

„Uitați-vă acum la mintea cea tare a lui Newton, marele filosof care a descoperit legea gravitației: când a îmbătrânit și a dat în mintea copiilor a început să studieze cartea numită Biblia, și pentru a da credit absurdităților ei fabuloase, ar vrea să credem că cunoștința omenirii va crește încă atât de mult încât în curând vom putea călători cu cincizeci de mile pe oră! Bietul ramolit!”

Amândoi acești oameni au murit cu mult înainte ca Timpul Sfârșitului să fi adus minunata lui creștere a cunoștinței, care împlinește cu prisosință prezicerea filosofului creștin, bazată pe revelația divină.

Nu pentru Daniel, ci pentru copiii lui Dumnezeu care trăiesc în Timpului Sfârșitului a fost conversația etc. relatată în versetele 5-7: „Și eu, Daniel, m-am uitat, și iată, alți doi oameni stăteau în picioare, unul dincoace de râu și altul dincolo de malului râului potopului, [traducerea Young]. Unul din ei a zis omului aceluia îmbrăcat în haine de in, care stătea deasupra apelor râului: «Cât va mai fi până la sfârșitul acestor minuni?» Și am auzit pe omul acela îmbrăcat în haine de in, care stătea deasupra apelor râului; el și-a ridicat spre ceruri mâna dreaptă și mâna stângă și a jurat pe Cel care trăiește veșnic, că [până va fi sfârșitul] va mai fi un timp, timpuri și o jumătate”.

Problema de interes special a fost „urâciunea pustiirii” din capitolul 11:31-33, pe care Daniel a asociat-o corect cu personajul teribil văzut în viziunile sale anterioare, consemnate în capitolele 7:8-11, 21, 24-26 și 8:10-12, 24-26.

Timpul, timpurile și jumătatea de timp, sau trei timpuri și jumătate sau ani (360 x 3-1/2 = 1260 de zile, timp simbolic — 1260 de ani literali) menționați aici, sunt arătați în altă parte ca fiind perioada puterii papalității. Compară Daniel 7:25; 12:7 și Apocalipsa 12:14 cu Apocalipsa 12:6; 13:5. ((65)) „Potopul” în care sau în timpul căruia s-au sfârșit acești 1260 de ani de putere papală — așa cum este arătat de îngerul care stătea deasupra râului declarând limita timpurilor — a simbolizat o stare de lucruri din timpul Revoluției Franceze la care s-a făcut deja referire. Acesta este același „râu” menționat în Apocalipsa 12:15, 16, unde este arătat mai deplin, ca ieșind din gura șarpelui sau balaurului, și unde scopul lui real, din punctul de vedere al lui Satan, după cum este explicat, a fost de a înghiți pe „femeie” (Biserica lui Dumnezeu care protestează), fiindcă cele trei timpuri și jumătate ale ei (1260 de ani) de ascundere în pustie erau pe punctul de a se încheia și ea venea la proeminență „rezemată de [brațul] preaiubitul ei”, Cuvântul lui Dumnezeu. Cânt. Cânt. 8:5.

În simbol apa reprezintă în general adevărul, și simbolul își păstrează semnificația chiar dacă se spune că ieșea din gura balaurului sau șarpelui. Gândul transmis prin acest simbol este că va ieși adevăr prin mijloace rele și cu intenție rea. Și exact aceasta găsim: puterea Revoluției Franceze a stat în faptul că a fost instigată de multe adevăruri aspre, cu privire la clericalism și regalitate și cu privire la drepturile și libertățile individuale ale tuturor. „Drepturile omului” au fost într-adevăr cuvântul de ordine al acelei revolte împotriva asupririi civile și eclesiastice. Atunci au fost văzute și exprimate adevăruri cu privire la drepturile omului care ne surprind când ne gândim la ignoranța, superstiția și slugărnicia acelui timp, sub care masele stătuseră atât de multă vreme. Multe din adevărurile care au trecut atunci ca un „potop” peste Franța, inundând-o cu sânge, sunt acum foarte general acceptate printre toate popoarele civilizate; dar ele erau prea tari și prea brusc declarate pentru acel timp.

Într-adevăr, profeția arată clar că șarpele, Satan, n-a intenționat ceea ce a rezultat sub providența lui Dumnezeu, ci contrariul. În aceasta el a calculat greșit, cum a făcut și ((66)) cu alte ocazii. Satan nu va trimite niciodată apele adevărului ca să binecuvânteze, să împrospăteze și să elibereze din sclavie: dimpotrivă, efortul lui a fost tot timpul să orbească și să lege bine omenirea în ignoranță și superstiție; și acest potop brusc de ape (adevăr) a fost intenționat să acționeze ca un vomitiv, să ducă la respingerea hranei libertății care fusese deja primită de popor din Biblie, ca rezultat al Reformei, și astfel să-i forțeze pe conducători și pe învățători să se împotrivească adevărului prin frica de anarhie.

Scopul lui Satan în instigarea Revoluției Franceze a fost de a crea o alarmă în toată Europa, mai ales în clasa influentă care nu era în favoarea libertății, și de a ilustra în Franța teoria că dacă superstițiile Romei ar fi răsturnate și libertății i s-ar da stăpânire deplină, toată legea și ordinea ar lua sfârșit cu repeziciune. Aceasta a fost o lovitură de maestru a politicii, vrednică de autorul ei și menită, așa cum arată profetul, să înghită pe „femeie” (Biserica reformată) și să-i atragă pe toți conservatorii și iubitorii de pace — conducători și conduși — înapoi la unire și armonie cu papalitatea. Eșecul uneltirii nu s-a datorat lipsei de șiretenie a proiectantului ei, ci puterii conducătoare a lui Dumnezeu, prin care El poate face ca toate lucrurile să lucreze împreună spre bine.

În cazul acesta, planul lui Dumnezeu de a proteja „femeia” (Biserica) de șiretlicurile lui Satan și de a face ca răul plănuit să producă bine poate fi trasat clar în împlinirea exactă a prezicerii făcute cu 1700 de ani înainte, adică: „Dar pământul a dat ajutor femeii. Pământul și-a deschis gura și a înghițit râul pe care balaurul îl aruncase din gură”. „Pământul” în simbol, cum a fost deja explicat, reprezintă societatea — oamenii iubitori de ordine; și este un fapt al istoriei că râul de adevăr care s-a răspândit peste Franța — acuzând papalitatea și intrigile ei clericale, monarhia și aristocrația ei parazită, ca fiind cauzele răspunzătoare de mare parte ((67)) din ignoranța, sărăcia și superstiția oamenilor — a fost înghițit sau absorbit de oamenii din Europa în general („pământul” roman). În așa măsură au stat astfel lucrurile, încât, deși papalitatea și aristocrația regală au fost cu totul alarmate, ele au fost și cu totul separate, prin căderea influenței papale precum și prin armatele lui Napoleon. Și când „omul destinului” a fost în cele din urmă zdrobit, iar conducătorii Europei au format ceea ce s-a numit „Sfânta Alianță”, pentru suprimarea libertăților poporului și perpetuarea propriilor lor tronuri, a fost prea târziu ca să încătușeze poporul; căci, după ce au băut râul de ape, ei nau mai vrut să se supună. A fost de asemenea prea târziu să se gândească la restabilirea papalității, care fusese atât de grozav umilită și ale cărei anateme împotriva libertății și a francezilor reacționaseră astfel împotriva ei însăși; așa că papa nici măcar n-a fost invitat să se alăture „Sfintei Alianțe”, al cărei cap recunoscut ar fi fost înainte. Astfel „femeia”, Biserica lui Dumnezeu reformată și în progres, a fost ajutată, cruțată de a fi biruită, iar libertatea și adevărul au ieșit la proeminență înaintea oamenilor; și de atunci înainte spiritul de libertate și Cuvântul lui Dumnezeu i-au condus pe toți cei care erau dornici să le urmeze, în tot mai mare lumină și adevăr.

La momentul acesta deci, a fost „râul” care a marcat atât sfârșitul puterii papale cât și începutul „Zilei de Pregătire” a Domnului, sau „a Timpului Sfârșitului”. Pe acest râu a fost văzut profetic mesagerul Domnului stând, ca să anunțe sfârșitul timpului, timpurilor și jumătății de timp. Și acest anunț a fost făcut ca răspuns la întrebarea: „Cât va mai fi până la sfârșitul acestor lucruri ciudate?” „Lucrurile ciudate” sau „minunile” îîn Trad. Nițulescu — n. e.ș la care se face referire nu sunt lucrurile din capitolul 12:1-3, cu privire la Împărăția lui Dumnezeu. Acelea nu erau ciudate, ci așteptate. „Lucrurile ciudate” erau necazurile, persecuțiile și încercările poporului sfânt al lui Dumnezeu, care au ((68)) intervenit în special în timpul și ca rezultat al supremației puterii sau „cornului” deosebit, papalitatea, cu privire la care întrebase Daniel în mod special înainte (Dan. 7:19-22). Întrebarea era cât va permite Dumnezeu aceste denaturări uimitoare ale adevărului, această înșelare uimitoare a copiilor Săi și a națiunilor? Răspunsul dat măsoară puterea papală, dând în mod clar timpul sfârșitului ei și adaugă: „Toate aceste lucruri [ciudate] se vor sfârși când puterea poporului sfânt va fi zdrobită de tot”.

În versetul 5, lui Daniel i se arată câte o persoană pe fiecare parte a „râului”, întrebând împreună când se vor sfârși lucrurile ciudate. Aceasta pare să indice că, chiar și când puterea papală se va sfârși, poporul se va îndoi ca înainte, dacă puterea ei de persecuție și zdrobire a luat sfârșit sau nu. Și nu este de mirare când ne amintim că chiar și după ce puterea ei a fost zdrobită, după ce „a fost dezbrăcată de puterea ei”, și chiar în timp ce se mistuia, acest „corn”, nu mai departe decât în 1870, a rostit cuvinte mari cu privire la infailibilitatea lui. Daniel, reprezentându-i pe sfinți, spune (Dan. 7:11): „Eu mă uitam mereu [după ce stăpânirea lui a trecut și n-a mai avut putere să zdrobească adevărul, puterea poporului sfânt], din cauza cuvintelor pline de mândrie pe care le rostea cornul acela: m-am uitat până când [n-a mai avut putere asupra sfinților și adevărului, dar a avut un alt efect] fiara a fost ucisă și trupul ei a fost distrus și aruncat în foc, ca să fie ars” — anarhie generală. Astfel este arătată distrugerea rămășiței guvernelor din vechiul Imperiu Roman, cauzată de influența amăgitoare a declarațiilor bombastice neîncetate ale papalității, chiar și după ce stăpânirea ei a trecut.

Deoarece încheierea timpurilor puterii papale este clar fixată nu numai în acest fel, având loc în timpul Revoluției Franceze, dar și prin evenimentele din capitolul 11:40-44, care marchează exact anul 1799, putem măsura cu ușurință înapoi 1260 de ani ca să vedem dacă puterea papală și-a ((69)) avut începutul atunci. Dacă găsim că și-a avut, dovada pe care o avem este atât de clară și de tare cât poate cere credința. Să verificăm astfel.

Calculând înapoi 1260 de ani de la 1799 ne-ar duce la 539 d. Cr., unde vom arăta că a început puterea papală. Dar sistemul papal a fost așa un amestec de politică și clericalism și a avut un început atât de mic și de treptat, precum și un sfârșit treptat, încât o diversitate de opinii cu privire la începutul și sfârșitul lui ar fi atât rezonabilă cât și posibilă, până când vom obține datele fixate de Dumnezeu pentru ridicarea și căderea lui și vom vedea cât de exacte sunt. Papalitatea a pretins supremație în afacerile bisericii și ale statului și s-a amestecat în politică înainte ca ea să fie recunoscută de împotrivitori; întocmai cum ea a încercat și să exercite autoritate civilă și și-a declarat capul infailibil, de la perioada la care profeția arată că puterea i-a fost zdrobită și a început nimicirea ei. Dar papalitatea n-a fost recunoscută de poporul italian din provincia Romagna de când vraja ignoranței și reverenței superstițioase a fost ruptă în timpul Revoluției Franceze. Deși din când în când, între revoluții, papa a stat drept conducător nominal al statelor papale, a fost numai ca invadator străin, reprezentantul Austriei sau Franței, ale căror trupe îl protejau cu rândul în funcția sa.

Acum, știind că cei 1260 de ani au început în 539 d. Cr., suntem ajutați să găsim ceea ce înainte nu s-ar fi recunoscut. Papiștii sunt mai înclinați să dateze începutul puterii lor, fie de la convertirea lui Constantin și de la creștinizarea nominală a Imperiului Roman în 328 d. Cr., fie de la oferirea statelor papale bisericii de către Carol cel Mare în 800 d. Cr. Faptul rămâne însă că Constantin n-a recunoscut nicidecum puterea civilă ca drept sau posesiune a bisericii. Dimpotrivă, deși el a favorizat creștinismul, mai degrabă biserica a fost cea care l-a făcut pe împărat cel puțin capul ei asociat, așa încât împăratul a convocat concilii ale bisericii și s-a amestecat în afacerile ((70)) bisericii, chiar dacă bisericii nu i s-a permis să se amestece în chestiunile civile. Data 539 d. Cr. arătată de rigla de măsurat profetică de 1260 de ani, este aproape la mijlocul drumului între această unire dintre biserică și imperiu, în 328 d. Cr., și recunoașterea ei deplină, completă de către Carol cel Mare, drept cap al întregii autorități — distribuitorul autorității atât civile cât și religioase — 800 d. Cr.

Din timpul lui Constantin, episcopii Romei au deținut o poziție foarte proeminentă în fața lumii, și au început curând să pretindă o autoritate asupra tuturor celorlalți — în biserică și în lume — cerând ca o persoană să fie recunoscută ca autoritate sau cap în biserică, și acela să fie episcopul Romei. Ei au pretins că atât Petru cât și Pavel au trăit în Roma și că Roma a fost astfel constituită ca scaunul autorității apostolice, și de asemenea, datorită faptului că fusese de multă vreme sediul cezarilor și sediul guvernului civil, deținea un loc de autoritate în mintea oamenilor.

Aceste pledoarii pentru supremație n-au fost însă satisfăcute imediat. Spiritul rivalității era larg răspândit și alți episcopi din alte orașe mari pretindeau și ei supremația, unii pe un temei alții pe altul. Numai în 533 d. Cr. episcopul Romei a fost recunoscut astfel de către împăratul Iustinian I. Aceasta a fost în legătură cu o discuție religioasă aprinsă în care împăratul a fost de partea episcopului Romei, recunoscând vrednicia de adorare a Fecioarei Maria și disputând cu eutihienii și nestorienii în privința deosebirilor și amestecurilor de naturi în Domnul nostru Isus. Împăratul s-a temut că discuția ar putea dezbina biserica și astfel să dezbine imperiul pe care el dorea să-l unească mai strâns; deoarece chiar și în acea vreme timpurie biserica nominală și imperiul erau una și aceeași — „Creștinătate”. Și dorind să aibă ceva autoritate ca standard ca să aplaneze disputa și să spună poporului ce să creadă și ce să nu creadă, și găsindu-l pe episcopul Romei deja cel mai popular dintre pretendenții la întâietate (pontificat sau conducere), precum și cel mai „ortodox” — cel mai în armonie cu vederile ((71)) împăratului în aceste chestiuni — Iustinian, prin documente, nu numai că a condamnat doctrinele eutihienilor și nestorienilor, ci, adresându-se episcopului Romei drept Capul tuturor sfintelor biserici și al tuturor sfinților preoți ai lui Dumnezeu, l-a recunoscut astfel și a dorit să-l ajute pe papă în reducerea la tăcere a ereziei și în stabilirea unității bisericii.

În legătură cu acest edict, împăratul s-a adresat astfel papei Ioan, patriarh al Romei:*

*„Victor Justinianus, pius, felix, inclytus, triumphator, semper Augustus, Joanni sanctissimo Archiepiscopo almae Urbis Romae et Patriarchae.

Reddentes honorem apostolicae sedi, et vestrae sanctitati (quod semper nobis in voto et fuit et est), et ut decet patrem honorantes vestram beatitudinem, omnia quae ad ecclesiarum statum pertinent festinavimus ad notitiam deferre vestrae sanctitatis; quoniam semper nobis fuit magnum studium, unitatem vestrae apostolicae sedis, et statum sanctarum Dei ecclesiarum custodire, qui hactenus obtinet, et in commote permanet, nulla intercedente contrarietate Ideoque omnes sacerdotes universi Orientalis tractus et subjicere et unire sedi vestrae sanctitatis properavimus. In praesenti ergo quae commota sunt (quamvis manifesta et indubitata sint et secundum apostolicae vestrae sedis doctrinam ab omnibus semper sacertotibus firme custodita et praedicata) necessarium duximus, ut ad notitiam vestrae sanctitatis perveniant. Nec enim patimur quicquam, quod ad ecclesiarum statum pertinet, quamvis manifestum et indubitatum sit, quod movetur, ut non etiam vestrae innotescat sanctitati quae caput est omnium sanctarum ecclesiarum. Per omnia enim (ut distum est) properamus honorem et auctoritatem crescere vestrae sedis.”

„Victoriosul Iustinian, piosul, norocosul, renumitul, triumfătorul, veșnic august, către Ioan, preasfântul arhiepiscop al nutritorului oraș al Romei și patriarh. Dând onoare Scaunului Apostolic și Sfinției voastre (cum întotdeauna a fost și este dorința noastră) și respectând Preafericirea voastră, cum i se cuvine unui tată, ne-am grăbit să aducem la cunoștința Sfinției voastre tot ce privește starea bisericilor, deoarece marea noastră dorință a fost întotdeauna să apărăm unitatea Scaunului vostru Apostolic și stabilitatea sfintelor biserici ale lui Dumnezeu, care încă se menține și rămâne nezdruncinată, ((72)) pe care nimic nu trebuie să o biruie. Și astfel ne-am grăbit să supunem Scaunului Sfinției voastre și să unim cu el pe toți preoții din întregul district de Răsărit. În prezent deci, am considerat necesar să ajungă la cunoștința Sfinției voastre lucrurile care sunt în agitație, oricât de clare și sigure sunt, și oricât de ferm au fost apărate și declarate întotdeauna de către toți preoții potrivit cu doctrina Scaunului vostru Apostolic. Căci noi nu îngăduim să se ridice nici o întrebare cu privire la nimic în privința stării bisericilor, oricât de clară și sigură ar fi, care să nu fie făcută cunoscută și Sfinției voastre, care este Capul tuturor sfintelor biserici. Fiindcă în toate privințele (cum s-a spus) suntem dornici să adăugăm la onoarea și la autoritatea Scaunului vostru”.

Scrisoarea se referă apoi la anumite vederi caracterizate drept eretice, care cauzau tulburarea, și dă credința împăratului ca fiind în armonie cu cea a bisericii Romei. Ea încheie după cum urmează:*

*„Suscipimus autem sancta quatuor concilia: id est, trecentorum decem et octo sanctorum patrum qui in Nicaena urbe congregati sunt: et centum quinquaginta sanctorum patrum qui in hac regia urbe convenerunt: et sanctorum patrum qui in Epheso primo congregati sunt: et sanctorum patrum qui in Chalcedone convenerunt: sicut vestra apostolica sedis docet atque praedicat. Omnes ergo sacerdotes sequentes doctrinam apostolicae sedis vestrae ita credunt et praedicant.

Unde properavimus hoc ad notitiam deferre vestrae sanctitatis per Hypatium et Demetrium, beatissimos episcopos, ut nec vestram sanctitatem lateat, quae et a quibusdam paucis monachis male et Judaice secundum Nestorii perfidiam denegata sunt. Petimus ergo vestrum paternum afectum; ut vestris ad nos destinatis literis, et ad sanctissimum episcopum hujus almae urbis, et patriarcham vestrum fratrem (quoniam et ipse per eosdem scripsit ad vestram sanctitatem, festinans in omnibus sedem sequi apostolicam beatitudinis vestrae), manifestum nobis faciatis, quod omnes qui praedicta recte confitentur, suscipit vestra sanctitas, et eorum qui Judaice aussi sint rectam denegare fidem, condemnat perfidiam. Plus enim ita circa vos omnium amor, et vestrae sedis crescet auctoritas; et quae ad vos est unitas sanctarum ecclesiarum inturbata servabitur, quando per vos didicerint omnes beatissimi episcopi eorum, quae ad vos relata sunt, sinceram vestrae sanctitatis doctrinam. Petimus autem vestram beautitudinem orare pro nobis, et Dei nobis adquirere providentiam.”

„Acum noi recunoaștem [validitatea celor] patru concilii sacre: adică, conciliul celor 318 sfinți părinți care s-au adunat în orașul ((73)) Niceea [Conciliul de la Niceea] și al celor 140 de sfinți părinți care s-au adunat în acest oraș regal [Conciliul de la Constantinopol], și al sfinților părinți care s-au adunat mai întâi la Efes [Conciliul de la Efes] și al sfinților părinți care s-au adunat la Calcedon [Conciliul de la Calcedon], așa cum Scaunul vostru Apostolic învață și afirmă. Toți preoții, prin urmare, care urmează doctrina Scaunului vostru Apostolic așa cred și mărturisesc și afirmă. De aceea ne-am grăbit să aducem în atenția Sfinției voastre, prin Hypatius și Demetrius, preafericiți episcopi, să nu rămână ascuns de Sfinția voastră ce [doctrine] a fost negat cu răutate de câțiva călugări, după modul evreiesc, conform ereziei lui Nestorius. Așadar noi căutăm părerea voastră părintească [rugându-vă] ca printr-o scrisoare adresată nouă și preasfinților episcopi din acest oraș frumos, și patriarhului, fratele vostru, (doarece și el a scris Sfinției voastre prin aceiași, grăbindu-se în toate privințele să urmeze Scaunul Apostolic al Sfinției voastre), să ne arătați că Sfinția voastră acceptă pe toți cei care mărturisesc cum se cuvine ceea ce este rânduit și condamnă erezia celor care au îndrăznit, după modul evreiesc, să tăgăduiască credința adevărată. Căci astfel iubirea tuturor pentru voi și autoritatea Scaunului vostru va crește cu atât mai mult; și unitatea sfintelor biserici, care a fost tulburată, vă va fi păstrată, deoarece prin voi vor fi învățat toți episcopii prea binecuvântați doctrina autentică a Sfinției voastre în privința acelor puncte care v-au fost aduse la cunoștință. Acum implorăm pe Sfinția voastră să se roage pentru noi și să obțină pentru noi protecția cerului”.

Papa Ioan a răspuns la cele de mai sus la data de 24 martie 534 d. Cr.*

*Cităm din răspunsul lui după cum urmează:

„Gloriosissimo et clementissimo filio Justiniano Augusto,

Johannes Episcopus Urbis Romae.

Inter claras saptentiae ac mansuetudinis vestrae laudes, Christianissime principum, puriore luce tanquam aliquod sydus irradiat, quod amore fidei, quod charitatis studio edocti ecclesiasticis disiplinis, Romanae sedis reverentiam conservatis, et ei cuncta subjicitis, et ad ejus deducitis unitatem, ad cujus auctorem, hoc est apostolorum primum, Domino loquente praeceptum est, Pasce oves meas: Quam esse omnium vere ecclesiarum caput, et patrum regulae et principum statuta declarant, et pietatis vestrae reverendissimi testantur affatus. ... Proinde serenitatis vestrae apices, per Hypatium atque Demetrium, sanctissimos viros, fratres et coepiscopos meos, reverentia consueta sescepimus: quorum etiam relatione comperimus, quod fidelibus populis proposuistis edictum amore fidei pro submovenda haereticorum intentione, secundum apostolicam doctrinam, fratum et coepiscoporum nostrorum interveniente consensu. Quod, quia apostolicae doctrinae convenit, nostra auctoritate confirmamus.”

((74))

Cu aceeași ocazie împăratul i-a scris patriarhului din Constantinopol. Cităm primul paragraf al acestei scrisori după cum urmează:*

*„Epiphanio sanctissimo et beatissimo Archiepiscopo Regiae hujus Urbis et Ecumenico Patriarchae.

Cognoscere volentes tuam sanctitatem ea omnia quae ad ecclesiasticum spectant statum: necessarium duximus, hisce ad eam uti divinis compendiis, ac per ea manifesta eidem facere, quae jam moveri coepta sunt, quamquam et illa eandem cognoscere sumus persuasi. Cum itaque comperissemus quosdam alienos a sancta, catholica, et apostolica ecclesia, impiorum Nestorii et Eutychetis sequutos deceptionem, divinum antehac promulgavimus edictum (quod et tua novit sanctitas) per quod haereticorum furores reprehendimus, ita ut nullo quovis omnino modo immutaverimus, immutemus aut praetergressi simus eum, qui nunc usque, coadjuvante Deo, servatus est, ecclesiasticum statum (quemadmodum et tua novit sanctitas) sed in omnibus servato statu unitatis sanctissimarum ecclesiarum cum ipso S. S. Papa veteris Romae, ad quem similia hisce perscripsimus. Nec enim patimur ut quicquam eorum, quae ad ecclesiasticum spectant statum, non etiam ac ejusdem referatur beatitudinem: quum ea sit caput omnium sanctissimorum Dei sacertotum; vel eo maxime quod, quoties in eis locis haeretici pullularunt, et sententia et recto judicio illius venerabilis sedis coerciti sunt.”

„Epifanius prea sfântul și prea fericitul Arhiepiscop al acestui oraș regal și Patriarh Ecumenic: Dorind ca Sfinția voastră să cunoască toate chestiunile legate de starea bisericii, am considerat necesar să ne folosim de aceste rezumate eclesiastice, și prin acestea să arătăm ce mișcări sunt deja începute, cu toate că suntem convinși că și dumneavoastră aveți cunoștință de acestea. Și deoarece am luat la cunoștință că unii, străini de Sfânta Biserică Catolică și Apostolică, au urmat erezia nepioșilor Nestorius și Eutih, am promulgat un edict eclesiastic (după cum și Sfinția voastră știe) în care am criticat nebunia ereticilor. În nici un chip n-am schimbat sau nu vom schimba sau n-am trecut (cum știe și Sfinția voastră) peste acea poziție a bisericii, care prin favoarea lui Dumnezeu a fost păstrată până acum, ((75)) ci în toate privințele a fost menținută unitatea prea sfintelor biserici cu Suprema sa Sfinție, Papa vechii Rome (căruia iam scris în același fel). Căci noi nu permitem ca vreuna din acele chestiuni care privesc starea bisericii să nu fie adusă la cunoștința Preafericirii sale, deoarece el este capul tuturor prea sfintelor biserici ale lui Dumnezeu; îndeosebi pentru acest motiv, că ori de câte ori ereticii au apărut în acele părți, ei au fost reprimați [literal, tăiați, ca vlăstarii unui copac] prin înțelepciunea și hotărârile drepte ale acelui Scaun venerabil”.

Scrisorile din care am redat extrasele de mai sus se pot găsi în întregime, împreună cu Edictul lui Iustinian* la care s-a făcut referire, în Volumul Legii Civile. Codicis lib. I tit. i.

*Un extras din acest edict spune după cum urmează:

„Imp. Justinian. A. Constantinopolitis.

Cum Salvatorem et Dominum omnium Jesum Christum verum Deum nostrum colamus per omnia, studemus etiam (quatenus datum est humanae menti assequi) imitari ejus condescensionem seu demissionem. Etenim cum quosdam invenerimus morbo atque insania detentos impiorum Nestorii et Eutychetis. Dei et sanctae catholicae et apostolicae ecclesiae hostium, nempe qui detrectabant sanctam gloriosam semper virginem Mariam Theotocon sive Deiparam appellare proprie et secundum veritatem: illos festinavimus quae sit recta Christianorum fides edocere. Nam hi incurabiles cum sint, celantes errorem suum passim circumeunt (sicut didicimus) et simpliciorium animos exturbant et scandalizant, ea astruentes quae sunt sanctae catholicae ecclesiae contraria. Necessarium igitur esse putavimus, tam haereticorum vaniloquia et mendacia dissipare, quam omnibus insinuare, quomodo aut sentiat sancta Dei et catholica et apostolica ecclesia, aut praedicent sanctissimi ejus sacerdotes; quos et nos sequuti, manifesta constituimus ea quae fidei nostrae sunt; non quidem innovantes fidem (quod absit) sed coarguantes eorum insaniam qui eadem cum impiis haereticis sentiunt. Quod quidem et nos in nostri imperii primordiis pridem satagentes cunctis fecimus manifestum.”

Această primă recunoaștere oficială a pretențiilor papalității a fost după aceea mărturisită tot mai accentuat de Focus și de împărații care au urmat.

Dar chiar și după ce a fost recunoscut în calitate de conducător, împărat sacerdotal, pentru un timp acesta n-a fost un avantaj special pentru papalitate, în afară de un nume gol; căci Iustinian era departe de Roma, avându-și ((76)) capitala la Constantinopol. Roma și Italia în general erau sub stăpânirea altei împărății — ostrogoții — care nu l-au recunoscut pe episcopul Romei ca pontif suprem; căci ei erau mai cu seamă arieni în credință. Prin urmare, papalitatea a fost înălțată și avantajată numai cu numele, prin recunoașterea împăratului, până la căderea monarhiei ostrogote când înălțarea ei a devenit un fapt real. Întradevăr, ca printr-un aranjament prestabilit, împăratul a trimis îndată (534 d. Cr.) pe Belizarius cu o armată în Italia, și la șase ani după recunoașterea papei de către împărat, puterea ostrogotă a fost înfrântă și regele lor Vitiges și floarea oștirii sale au fost duși cu alte trofee la picioarele lui Iustinian. Aceasta a fost în 539 d. Cr., care este, așadar, punctul în timp din care ar trebui să socotim „așezarea Urâciunii care Pustiește”. Atunci și-a avut papalitatea micul ei început. Atunci „cornul” cel mic, deosebit, remarcat în profeția lui Daniel (Dan. 7:8, 11, 20-22, 25), tocmai începea să-și facă loc ca să iasă din fiara romană. El începuse să se formeze sau să-și facă rădăcini cu două secole înainte, și la două secole după apariția lui mică „avea o înfățișare mai mare decât celelalte” — celelalte coarne, autorități sau puteri de pe teritoriul vechiului imperiu — și ochii lui și gura lui care rostea cuvinte pline de mândrie au început să se dezvolte; și el a domnit peste celelalte coarne, pretinzând că are drept divin de a face astfel.

Profetul spusese că trei coarne vor fi smulse sau dezrădăcinate pentru a face loc sau a pregăti calea pentru această putere sau „corn” deosebit. Și chiar așa aflăm: Constantin a construit Constantinopolul și și-a mutat capitala acolo; acest lucru, deși favorabil dezvoltării papalității în scaunul cezarilor, a fost nefavorabil imperiului; și curând s-a găsit a fi eficient să se împartă imperiul, și de atunci Italia a fost cunoscută ca Imperiul de Apus, al cărui scaun sau capitală a fost la Ravenna. Acesta a fost unul dintre „coarne”: el a căzut în 476 d. Cr. ((77)) în mâinile herulilor, un alt corn, care s-a stabilit pe ruinele aceluia. A urmat apoi regatul ostrogot, alt „corn”, răsturnându-i pe heruli și stabilindu-se drept conducător al Italiei, în 489 d. Cr. Și, după cum tocmai am văzut, în timpul puterii acestui „corn” (al treilea care va fi smuls ca să facă loc cornului papal), Iustinian a recunoscut supremația papală; și prin ordinele lui, prin generalul și armata lui acesta a fost smuls. Și după cum am văzut, smulgerea lui a fost necesară pentru avansarea papalității la putere, ca un amestec special de putere politică și religioasă — un „corn” deosebit, diferit de tovarășii săi. Întradevăr, nu pare improbabil ca papalitatea să fi fost în secret favorabilă căderii fiecăruia dintre aceste „coarne” sau puteri, sperând astfel să deschidă calea propriei sale înălțări, așa cum a și rezultat în final.

Cu răsturnarea ostrogoților, împăratul roman a fost recunoscut o vreme drept conducător al Italiei și a fost reprezentat prin exarhi; dar, deoarece aceștia își aveau capitala la Ravenna și nu la Roma, și deoarece ei ajunseseră să recunoască papalitatea în felul arătat, rezultă că din 539 d. Cr. papalitatea a fost recunoscută ca autoritatea principală în orașul Roma; și că de la acea dată (când a fost „așezată”) a început să crească și să prospere în calitate de „corn”sau putere printre celelalte „coarne” sau puteri, reprezentând puterea înainte unită a Romei. Faptul că starea Italiei și în special a Romei, cam în acea perioadă, era în mare măsură tulburată, supusă jafului invadatorilor din nord, ca și taxele grele puse de orice stăpân care era mai aproape la acel timp, a ajutat la ruperea loialității politice față de puterea imperială de la Constantinopol; așa încât conducătorii bisericii, fiind tot timpul cu ei, vorbind aceeași limbă și împărtășindu-le avantajele și pierderile, au fost ușor acceptați de popor ca sfătuitori, protectori și conducători ai orașului Roma și ai împrejurimilor lui.

((78))

Fără îndoială, într-adevăr, obiectivul lui Iustinian în recunoașterea pretențiilor episcopului Romei la superioritate asupra altora a fost de asemenea în parte pentru a-i câștiga cooperarea în războiul pe care era pe punctul să-l ducă împotriva ostrogoților, pentru a recâștiga Italia ca parte a Imperiului Roman de Răsărit; pentru că influența papei și a bisericii nu era nicidecum neînsemnată chiar și atunci; și a-i avea de partea lui în război însemna lupta pe jumătate câștigată, chiar de la început.

Deși goții s-au răsculat împotriva imperiului și au prădat orașul Roma, ei nu și-au restabilit conducerea și singura guvernare a acestuia a fost cea a bisericii. Și cu toate că regatul lombard a urmat curând și și-a stabilit conducerea peste cea mai mare parte a Italiei, chiar răsturnând conducerea Imperiului de Răsărit stabilită de Iustinian în mâinile exarhilor, totuși să se remarce cu grijă faptul că lombarzii au recunoscut autoritatea papalității în Roma. Numai spre sfârșitul acestui regat, în secolul al VIII-lea, s-au făcut tentative serioase împotriva autorității papale, a căror relatare servește numai să se stabilească faptul că papii erau pe rând adevărații conducători ai Romei, pretinșii „succesori ai cezarilor” — „cezarii spirituali” — cu toate că ei pretindeau protecția guvernului de la Constantinopol atât timp cât le era în avantaj să facă astfel. Când lombarzii au căutat în cele din urmă să pună stăpânire pe Roma, papa a apelat la regele francez să protejeze biserica (papalitatea) și să-i mențină în lungul control neîntrerupt a ceea ce ei numeau „Patrimoniul Sfântului Petru”, care, pretindeau ei*, fusese acordat bisericii de Constantin.

*Că acele pretenții au fost false și bazate pe falsificări — „Decrete falsificate” — este recunoscut acum deschis, chiar și de către romano-catolici. Constantin n-a făcut nici un astfel de dar: papalitatea a crescut în putere și control asupra Romei, după cum am descris aici.

((79))

Regii francezi, Pepin și Carol cel Mare, și-au adus fiecare la rândul lui armata pentru protecția stăpânirii papalității și i-au învins pe lombarzi. Acesta din urmă a fost cel care în anul 800 d. Cr. a dăruit în mod oficial papalității câteva state cunoscute ca „Statele Papale”, la care ne-am referit deja — în plus față de orașul și suburbiile Romei, deținute de fapt de papalitate din 539 d. Cr. Așadar, regatul sau „cornul” lombard n-a impiedicat, nici n-a ocupat locul cornului papal, așa cum au presupus unii, chiar dacă uneori l-a presat.

Despre acest atac al lombarzilor asupra Romei, Gibbon spune:

„Un memorabil exemplu de căință și pietate a fost arătat de Lutiprand, rege al lombarzilor. Înarmat la poarta Vaticanului, cuceritorul a ascultat glasul lui Grigore I, și-a retras trupele, a renunțat la cucerirea sa, a vizitat cu respect biserica Sfântul Petru și după ce și-a făcut devoțiunile, și-a oferit sabia și pumnalul, cuirasa și mantaua, crucea sa de argint și coroana de aur pe mormântul apostolului”. Dar „Succesorul său, Astolfus, s-a declarat inamic atât al împăratului cât și al papei: ... Roma a fost somată să-l recunoască pe victoriosul lombard ca suveranul ei legal. ... Romanii au ezitat; au implorat; s-au plâns; și barbarii amenințători au fost ținuți în frâu prin arme și negocieri până când papii au câștigat prietenia unui aliat și răzbunător de peste Alpi”.

Papa (Ștefan al III-lea) a vizitat Franța și a reușit să obțină ajutorul necesar; și, spune Gibbon, s-a întors ca un cuceritor în fruntea unei armate franceze care era condusă de regele (Pepin) în persoană. Lombarzii, după o rezistență slabă, au obținut o pace umilitoare și au jurat să restituie posesiunile și să respecte sanctitatea Bisericii Romane.

Ca o ilustrație a pretențiilor papilor și a felului de putere prin care ei pretindeau și dețineau stăpânirea, cităm din nou din Gibbon o scrisoare a papei Ștefan al III-lea, trimisă la acea vreme regelui Franței. Lombarzii asaltaseră din nou ((80)) Roma, la scurtă vreme după ce armata franceză se retrăsese, și papa dorea un nou ajutor. El a scris în numele apostolului Petru spunând:

„Apostolul îi asigură pe fiii săi adoptivi, regele, clerul și nobilii Franței, că deși mort în trup, el este încă viu în spirit; că ei acum aud și trebuie să se supună glasului întemeietorului și păzitorului bisericii romane; că fecioara, îngerii, sfinții, martirii și toată oștirea cerului în unanimitate solicită cererea și vor mărturisi obligația; că bogățiile, victoria și paradisul vor încorona inițiativa lor pioasă, și că veșnica condamnare va fi pedeapsa neglijenței lor, dacă îngăduie ca mormântul său, templul său și poporul său să cadă în mâinile perfizilor lombarzi”. Și Gibbon adaugă: „A doua expediție a lui Pepin n-a fost mai puțin rapidă și norocoasă decât prima. Sfântul Petru a fost mulțumit; Roma era din nou salvată”.

Deoarece acest început al stăpânirii papalității a fost obscur, și totuși este important să fie clar recunoscut, ni s-a părut că cere o marcare atentă, ca mai sus. Încheind dovada că 539 d. Cr. a fost data arătată profetic, cităm o mărturie întăritoare din scrierile romano-catolice, după cum urmează:

„După căderea Imperiului Roman de Apus, influența politică a papilor în Italia a devenit de o importanță încă și mai mare, prin faptul că papii trebuiau să ia sub protecția lor nefericita țară, dar în special Roma și împrejurimile ei, care schimba atât de des stăpânii și era expusă în mod continuu invaziilor cuceritorilor aspri și brutali. În timp ce urmașii sfântului Petru se interesau cu atâta energie de bunăstarea locuitorilor Italiei, aceștia din urmă au fost neglijați cu totul de împărații romani de Răsărit care încă emiteau pretenția de a conduce țara. Chiar și după ce Iustinian I a recucerit o parte a Italiei [539 d. Cr.] și a transformat-o în provincie grecească, soarta locuitorilor n-a fost mai bună; deoarece împărații bizantini nu puteau decât să epuizeze prin impozite pe supușii Exarhatului Ravenna, dar în nici un fel nu-i puteau oferi protecția necesară.

((81))

În aceste împrejurări s-a întâmplat că ... împărații ... au pierdut toată puterea reală și au rămas numai cu numele stăpâni ai guvernului, în timp ce papii, în virtutea necesităților de moment, au ajuns practic în posesia acelei supremații peste domeniul roman. ... Acest rezultat spontan al străduinței generoase a fost recunoscut în timpurile care au urmat ca o achiziție legală [de către Pepin și Carol cel Mare]. ... Pepin, după cum spun scriitorii contemporani, «a restituit» Scaunului Apostolic teritoriul cucerit. Această donație sau restituire a lui Pepin a fost confirmată și mărită de fiul său, Carol cel Mare, care în 774 d. Cr. a pus capăt stăpânirii lombarde în Italia. Pe această cale legitimă puterea Și suveranitatea laicĂ a papilor au fost, prin providența divină, stabilite treptat”.

Citatele de mai sus sunt din „The History of the Catholic Church” (Istoria Bisericii Catolice), de H. Brueck, doctor în teologie, Vol. I, pag. 250, 251. Deoarece aceasta este o lucrare de referință printre romano-catolici, folosită în colegiile și seminariile lor și aprobată de demnitarii papali, mărturia ei este de valoare, abordând ridicarea treptată a puterii laice a papalității și timpul când începutul ei a fost favorizat de împrejurări. Ea dovedește că decăderea regatului ostrogot în 539 d. Cr., așa cum este clar indicat de măsura profetică (1260 ani), este exact punctul în timp când a fost „așezat” acest sistem pustiitor și urât în ochii Domnului.

În armonie cu aceeași linie de gândire și în străduința de a stabili în mod clar faptul că autoritatea papală a început înainte de timpul lui Carol cel Mare, o altă lucrare catolică, „The Chair of St. Peter” (Scaunul Sfântului Petru), într-un capitol despre „Creșterea puterii laice” (pagina 173), spune: „Roma era condusă numai nominal de un patrician numit de împărat, dar în realitate, prin forța împrejurărilor, papii au devenit domnii supremi ai orașului”. Ca dovadă a acestei autorități și conduceri, scriitorul continuă să citeze dovezi istorice privind puterea papilor și neputința conducătorilor oficiali. El se referă la papa Grigore cel Mare (590 d. Cr. — ((82)) la numai cincizeci de ani după ce papalitatea a fost „așezată”) ca o ilustrare a puterii deja posedate de papi, spunând:

„Îl găsim trimițându-l pe Leontius ca guvernator la Nepi, în Etruria, poruncind locuitorilor să-l asculte ca pe el însuși. Iarăși, îl numește pe Constantius în importantul post de guvernator al Neapolelui. Apoi scrie episcopilor despre apărarea și aprovizionarea respectivelor lor orașe; emite ordine comandanților militari. ... Într-un cuvânt, el devine conducătorul și protectorul adevărat al Italiei; așa că este pe deplin îndreptățit să spună: «Oricine ocupă locul meu ca păstor este foarte ocupat cu griji exterioare, astfel încât adesea devine nesigur dacă îndeplinește funcțiile unui păstor sau ale unui prinț laic»”.

Atât de mare a fost creșterea puterii laice în intervalul scurt de cincizeci de ani de la micul său început, în 539 d. Cr. Prin urmare, putem fi siguri că cei 1260 de ani, sau trei timpuri și jumătate de stăpânire papală, sunt bine și clar marcați la ambele capete.

Daniel, care auzise limita pusă asupra puterii urâciunii de a pustii Biserica și de a zdrobi adevărul, puterea poporului Domnului, a văzut că aceasta nu va introduce încă împărăția lui Mihail (Cristos) și înălțarea sfinților la putere, ci ea numai le va acorda eliberare de asupritorul lor. Aceasta, prin urmare, nu era totuși înțelegerea pe care el o dorea: „Eu am auzit, dar [totuși] n-am înțeles; și am zis: «Domnul meu, care va fi sfârșitul acestor lucruri [sau ce va fi după ele]?» El a răspuns: «Du-te, Daniel [este zadarnic să încerci să înțelegi chestiunea]! Căci cuvintele acestea vor fi ascunse și pecetluite până la timpul sfârșitului. ... De la vremea când va înceta jertfa necurmată și de când se va așeza urâciunea care pustiește [539 d. Cr.], vor mai fi o mie două sute nouăzeci de zile [ani. Atunci] Mulți vor fi curățiți [separați], albiți și lămuriți; cei răi vor face răul și nici unul din cei răi nu va înțelege, dar cei înțelepți vor înțelege [atunci]. Ferice de cine ((83)) va aștepta și va ajunge până la o mie trei sute treizeci și cinci de zile [1335]! Iar tu, du-te [pe calea ta], până va veni sfârșitul; tu te vei odihni și te vei ridica în partea ta de moștenire [porția, răsplata], la sfârșitul zilelor”.

Cercetătorul atent va observa că aceste 1290 și 1335 de zile profetice, ani literali, au același punct de plecare ca și cei 1260 de ani ai puterii papale de a zdrobi, adică, de la timpul când a fost „așezată” urâciunea pustiirii — 539 d. Cr. Acolo unde sunt menționate două evenimente care se petrec în timpuri diferite, ca și în acest caz — desființarea jertfei „zilnice” (sau mai corect a jertfei necurmate), și așezarea urâciunii — trebuie întotdeauna să socotim de la timpul când ambele au fost adevărate. Desființarea „jertfei necurmate”, vom arăta în capitolul următor, a avut loc cu câțiva ani înainte de așezarea urâciunii în 539, și a fost elementul important care a făcut ca ea să fie numită „urâciune”. Ar trebui să socotim, și socotim prin urmare, „așezarea” urâciunii de la ultimul din aceste două evenimente.

Să se remarce, mai departe, că amândouă aceste măsuri sunt date ca răspuns la întrebarea lui Daniel cu privire la ce se va întâmpla cu sfinții lui Dumnezeu după ce puterea lor (adevărul) va fi eliberată de zdrobirea papală (adică după 1799) și înainte de așezarea Împărăției lui Mesia — Mihail. Răspunsul în esență este că Daniel nu trebuia să spere să înțeleagă mai departe, dar că în treizeci de ani după începutul Timpului Sfârșitului (1260+30=1290) va începe în poporul sfânt o lucrare de purificare, de curățire, de rafinare, și în legătură cu aceasta va fi acordată celor înțelepți din această clasă încercată, curățită, separată o înțelegere a profeției; totuși, cunoștința va fi astfel comunicată, încât cel lipsit de evlavie și necurățit n-o va primi sau crede. S-a arătat, în continuare, că înțelegerea corectă a viziunii va fi departe ((84)) de a fi completă sau deplină; de fapt va fi deficitară în unele din elementele ei principale, până după 45 de ani (1290+45=1335) sau la 75 de ani după începutul Timpului Sfârșitului, 1799 d. Cr. (1260+75=1335). Aceasta este clar indicată de textul ebraic, care arată chestiunea ca și cum veghetorii, care deja au văzut ceva și așteaptă cu răbdare, ar primi dintr-odată (când „1335 de zile” vor fi trecut) o vedere deplină, clară, cu mult peste așteptările lor. „Ferice de acela!”

Socotind de la 539 d. Cr., cele 1290 de zile simbolice sau sfârșit în 1829, iar cele 1335 de zile la sfârșitul lui 1874. Cititorul să judece cu grijă cât de corect marchează aceste date înțelegerea viziunii și a tuturor profețiilor legate de Timpul Sfârșitului, și a separării, curățirii și rafinării ca prin foc, ca să-i aducă pe copiii lui Dumnezeu la starea de inocență, umilință, încredere a minții și inimii, necesare pentru ca ei să poată fi gata să primească și să aprecieze lucrarea lui Dumnezeu în felul și la timpul lui Dumnezeu.

O mișcare religioasă și-a avut punctul culminant în 1844, ai cărei participanți au fost atunci și de atunci încoace cunoscuți în general ca „adventiști” și „milleriți”, deoarece ei au așteptat ca a doua venire a Domnului să aibă loc la acea dată și deoarece conducătorul și inițiatorul ei a fost domnul William Miller. Mișcarea, care a început prin 1829, atrăsese înainte de 1844 (când ei au așteptat întoarcerea Domnului) atenția tuturor claselor de creștini, în special în Statele din est și centrale îale SUA — n. e.ș, unde a ajuns să stârneasă mare interes. Cu mult înainte de aceasta, profesorul Bengel, în Tubingen, Germania, începuse să atragă atenția asupra profețiilor și asupra Împărăției viitoare a lui Mesia, în timp ce renumitul misionar Wolff făcuse același lucru în Asia. Centrul lucrării a fost însă America, unde condițiile sociale, ((85)) politice și religioase favorizau, mai mult decât în altă parte, independența în studiul Bibliei, ca și în alte chestiuni; întocmai cum mișcarea primei veniri a fost limitată la Iudeea, deși toți israeliții evlavioși de pretutindeni au auzit mai mult sau mai puțin de ea. Fapt. 2:5.

Toți știu câte ceva despre eșecul așteptărilor fratelui Miller. Domnul n-a venit în 1844 și lumea n-a fost arsă cu foc, așa cum așteptase el și învățase și pe alții să aștepte; și aceasta a fost o mare dezamăgire pentru acei „sfinți” care așteptaseră atât de încrezători ca Cristos („Mihail”) să Se arate atunci și să-i înalțe cu El în putere și glorie. Dar, în ciuda dezamăgirii, mișcarea și-a avut efectele ei intenționate — de a trezi un interes pentru subiectul venirii Domnului și de a arunca ocară asupra subiectului din cauza așteptărilor greșite. Spunem efecte intenționate deoarece, fără nici o îndoială, mâna Domnului a fost în ea. Ea nu numai că a făcut o lucrare care corespundea cu cea a mișcării primei veniri, când Sa născut Domnul nostru, când au venit înțelepții din răsărit și când „poporul era în așteptarea” Lui (Mat. 2:1, 2; Luca 3:15), ci corespundea cu ea și în timp, fiind chiar cu treizeci de ani înainte de ungerea Domnului nostru, la vârsta de treizeci de ani, la începutul lucrării Sale ca Mesia. Acea „mișcare a lui Miller”, așa cum este denumită în batjocură, a adus și o binecuvântare individuală „sfinților” care au luat parte la ea: a dus la o cercetare atentă a Scripturilor și la încredere în Cuvântul lui Dumnezeu mai presus de tradițiile oamenilor; și a încălzit, a hrănit și a unit inimile copiilor lui Dumnezeu în părtășie nesectară, căci cei interesați erau din toate denominațiile, deși în principal erau baptiști. De când s-a sfârșit acea mișcare, unii din aceștia s-au organizat și s-au legat ca secte noi, orbindu-se astfel față de unele binecuvântări cuvenite în „seceriș”.

((86))

Deși, după cum cititorul va fi observat, noi nu suntem de acord aproape în nici un punct cu interpretările și deducțiile domnului Miller — văzând scopul, precum și felul și timpul venirii Domnului nostru într-o lumină foarte diferită — totuși recunoaștem acea mișcare ca fiind în ordinea lui Dumnezeu și făcând o lucrare foarte importantă în separarea, purificarea, rafinarea, și astfel în pregătirea unui popor care să fie gata în așteptarea Domnului. Și nu numai că aceasta a făcut o lucrare de purificare și de încercare în ziua ei, ci, aruncând ocară asupra studiului profeției și asupra doctrinei venirii a doua a Domnului, a servit de atunci să-i încerce și să-i probeze pe consacrați, indiferent de vreo asociere cu vederile și așteptările domnului Miller. Simpla menționare a subiectului profeției, a venirii Domnului și a Împărăției Milenare stârnește acum disprețul înțelepților lumești, în special în biserica nominală. Aceasta a fost fără îndoială din providența Domnului și cu un scop foarte asemănător celui al trimiterii pruncului Isus pentru o vreme la Nazaret, ca să fie „numit Nazarinean”, deși în realitate S-a născut în onorabila cetate Betleem. Aceasta a fost în mod evident pentru ca adevărul să-i poată separa pe „israeliții cu adevărat” de pleava din poporul ales al lui Dumnezeu. Pleava a fost îndepărtată prin declarația că Domnul nostru a fost nazarinean, căci ei s-au gândit: „Poate ieși ceva bun din Nazaret?”. Chiar așa întreabă unii acum cu dispreț: „Poate ieși ceva bun din adventism?” și resping fără a analiza mărturia Domnului, a apostolilor și a profeților. Dar cei umili, cei sfinți, cei înțelepți în ochii lui Dumnezeu, deși nebuni în aprecierea lumii, nu iau o asemenea atitudine.

Dar „mișcarea lui Miller” a fost mai mult decât atât: ea a fost începutul înțelegerii corecte a viziunilor lui Daniel și la timpul potrivit ca să corespundă profeției. Aplicarea de către domnul Miller a celor trei timpuri și jumătate (1260 de ani) a fost practic aceeași cu cea pe care noi tocmai am dat-o, dar el a ((87)) făcut greșeala de a nu începe perioadele de 1290 și 1335 în același timp. Dacă ar fi făcut așa, ar fi fost corect. Dimpotrivă, el le-a început cu treizeci de ani mai devreme — cam la 509 în loc de 539, care a sfârșit cele 1335 de zile în 1844, în loc de 1874.* Ea a fost, cu toate acestea, începutul înțelegerii corecte a profeției; căci, la urma urmelor, perioada de 1260, pe care a văzut-o corect, a fost cheia; și propovăduirea acestui adevăr (chiar dacă în combinație cu erori, aplicări greșite și deducții false) a avut efectul de a separa și purifica pe „mulți”, și chiar la timpul pe care l-a prezis Domnul.

*N-am putut procura scrierile domnului Miller pentru a compara interpretările lui. Doar am aflat datele la care a aplicat el cifrele profetice.

Neînțelegând nici felul, nici scopul întoarcerii Domnului, ci așteptând o arătare bruscă și sfârșitul tuturor lucrurilor într-o zi, el a presupus că toate profețiile timpului trebuie să se sfârșească atunci; și scopul și efortul lui au fost să le forțeze pe toate să se termine în acest punct final comun: de aici rezultă eșecul lui — după care Dumnezeu n-a mai luminat atunci pe nimeni, nefiind cuvenită atunci o luminare suplimentară.

Domnul Miller a fost un membru serios și stimat al Bisericii Baptiste; și fiind un cercetător atent al Scripturilor, profețiile au început să se deschidă înaintea lui. După ce a ajuns să se convingă deplin în privința corectitudinii aplicărilor sale, a început să-și răspândească vederile printre slujitorii bisericilor, în principal baptiști la început, dar după aceea printre toate clasele și toate denominațiile. Pe măsură ce lucrarea s-a răspândit, el, cu mulți colaboratori, a călătorit și a predicat pe scară largă. Începutul acestei lucrări printre slujitorii baptiști, după cât se poate afla din memoriile sale, a fost în 1829, primul convertit care i-a predicat vederile în public fiind Fuller, Bătrân al Bisericii Baptiste din Poultney, Vermont. Într-o scrisoare scrisă cam la trei ani după aceea, domnul Miller spune:

((88))

„Domnul împrăștie sămânța. Pot număra acum opt slujitori care predică această doctrină, mai mult sau mai puțin, în afară de mine. Știu de peste o sută de frați individuali care spun că mi-au adoptat vederile. Fie cum o fi: «Adevărul este puternic și va triumfa»”.

Astfel se va vedea că lucrarea separatoare a „mișcării lui Miller” și-a avut începutul la timpul prezis — la sfârșitul celor 1290 de zile, în 1829.

Acum, ce putem spune despre așteptarea serioasă până se va ajunge la 1335 de zile? Cine a așteptat în acest fel?

Unii dintre copiii lui Dumnezeu, „sfinți”, scriitorul fiind din numărul lor, deși n-au fost asociați cu „mișcarea lui Miller”, nici cu denominația organizată ulterior, care se autodenumește „Biserica celei de-a doua veniri”, au căutat și „au așteptat cu seriozitate” Împărăția lui Mihail; și mărturisim bucuroși despre „fericirea” dezvăluirilor minunat de clare ale planului Tatălui nostru în toamna lui 1874 și de atunci încoace — sfârșitul celor 1335 de zile.

Cuvintele nu reușesc să exprime această fericire! Numai cei care au fost înviorați în spirit cu acest vin nou al Împărăției ar putea s-o aprecieze, dacă am putea s-o descriem. Prin urmare, este ceva ce trebuie simțit, mai degrabă decât spus. La sfârșitul celor 1335 de zile profetice, simbolice, și de atunci încoace, au ajuns să fie cunoscute vederile prețioase despre prezența Domnului și faptul că noi trăim chiar acum în timpul „secerișului” acestui Veac Evanghelic și în timpul stabilirii Împărăției lui Mihail (a lui Cristos).

O, fericirea acestui timp favorizat! O, armonia, frumusețea, măreția planului divin așa cum acesta a început să se dezvăluie când s-a „ajuns” la cele 1335 de zile! Această serie de Studii În Scripturi este publicată tocmai pentru a exprima, cât stă în puterile noastre, această „fericire” și dezvăluire mai deplină a planului divin cuvenit să fie înțeles de toți „sfinții” care trăiesc acum. Nimeni în afară de „sfinți” ((89)) nu-l va înțelege. Este acordat ca o favoare. „Nici unul din cei răi nu va înțelege”; și aceia dintre „sfinți” care au tovărășie cu cei lumești, care în mod neînțelept stau în adunările celor răi și se așează pe scaunul celor batjocoritori nu vor înțelege și nu vor fi în stare să simtă această fericire cuvenită acum numai celor „sfinți”, cu adevărat „înțelepți”, care își găsesc plăcerea în Legea Domnului și zi și noapte cugetă la ea [o studiază]. Ps. 1:1, 2.

Acest mesaj cu privire la Împărăția lui Mihail, deschizându-se treptat de la 1829 încoace, este reprezentat simbolic în Cartea Apocalipsei (cap. 10:2, 8-10) ca o „cărticică”, pe care „înțelepții” din „poporul sfânt”, reprezentați prin Ioan, sunt instruiți s-o mănânce. Și experiența lui Ioan, așa cum este exprimată în versetul 10, este experiența tuturor celor care primesc aceste adevăruri. Ele aduc o minunată dulceață: O, fericirea! Dar efectele ulterioare sunt întotdeauna mai mult sau mai puțin un amestec de amărăciune a persecuției cu dulceață. Și efectul asupra celor care îndură cu răbdare până la sfârșit este să curețe, să purifice, să rafineze, și astfel să pregătească mireasa lui Cristos pentru nuntă și înălțare, cuvenite spre încheierea Zilei Pregătirii.

În privința acestei dezamăgiri, pe care am arătat-o că a fost totuși o binecuvântare și un început al interpretării corecte a viziunii, profetul Habacuc este făcut să scrie un cuvânt de încurajare, spunând (capitolul 2:2, 3): „Scrie viziunea și graveaz-o pe table [hărți], ca să se poată citi ușor [de către cel care dorește]! ... dacă întârzie, așteapt-o [„Ferice de cine va aștepta ... până la o mie trei sute treizeci și cinci de zile!”], căci va veni și se va împlini negreșit”. Aparenta întârziere sau amânare n-a fost de fapt așa, ci o greșeală parțială din partea domnului Miller, cunoscută dinainte și permisă de Domnul pentru încercarea „poporului sfânt”.

Ca o dovadă a consacrării, a studiului biblic și a credinței generate de această mișcare, cităm dintr-o scrisoare scrisă ((90)) de domnul Miller după dezamăgirea din 1844 celor care fuseseră dezamăgiți odată cu el, după cum urmează:

„Mulțumim lui Dumnezeu întotdeauna pentru voi, când auzim, cum deja am auzit, că dezamăgirea recentă a voastră și a noastră a produs în voi, și sperăm că și în noi, o adâncă umilință și o verificare atentă a inimilor noastre. Și deși suntem umiliți, și într-o măsură îndurerați, de batjocurile unei generații rele și stricate, nu suntem nici înspăimântați nici descurajați. Cu toții puteți, când sunteți întrebați despre motivele speranței voastre, să vă deschideți Bibliile și cu blândețe și frică să arătați celui care vă întreabă de ce sperați în glorioasa arătare a marelui Dumnezeu și Mântuitorul nostru, Isus Cristos. Nu trebuie în nici un caz să-l trimiteți pe cel care întreabă la slujitorul bisericii voastre, pentru motivul credinței voastre. Crezul vostru este Scriptura ... filosofia voastră este înțelepciunea care vine de sus de la Dumnezeu; legătura unirii voastre este iubirea și părtășia sfinților; învățătorul vostru este Spiritul sfânt și profesorul vostru este Domnul Isus Cristos. ... Vă îndemn, prin toată iubirea și părtășia sfinților, să țineți cu tărie la această speranță. Ea este garantată de fiecare promisiune din Cuvântul lui Dumnezeu. Ea vă este asigurată prin două lucruri neschimbătoare — sfatul și jurământul lui Dumnezeu, în care este cu neputință ca El să mintă. Ea este ratificată și sigilată prin moartea, sângele, învierea și viața lui Isus Cristos. ... Nu vă temeți niciodată, fraților; Dumnezeu v-a spus ce să ziceți. Faceți așa cum vă cere și El va avea grijă de consecințe. Dumnezeu spune: «De aceea spune-le: Se apropie zilele și toate viziunile se vor împlini» [vezi Ezechiel 12:22, 23]. ... Pentru mine este aproape o demonstrație că mâna lui Dumnezeu este în acest lucru. Multe mii de oameni au fost făcuți să studieze Scripturile prin predicarea din acel timp. ... Înțelepciunea lui Dumnezeu a marcat în mare măsură cărarea noastră, pe care El a plănuit-o pentru un bine pe care îl va îndeplini la timpul și în felul Său”.

Una dintre pildele Domnului nostru a fost dată în mod expres ca să ilustreze această perioadă de așteptare, de la ((91)) dezamăgirea din 1844 până la realizările de la sfârșitul celor „1335 de zile”. Ne referim la —

Pilda celor zece fecioare
— Matei 25:1-12 —

Această pildă începe cu „atunci”, indicând astfel că ea n-a fost aplicabilă imediat, în ziua Domnului, ci cândva în viitor. „Atunci împărăția cerurilor [în starea ei embrionară — reprezentată de unii sau de toți din poporul sfânt, candidați la moștenire în Împărăție] se va asemăna cu zece fecioare care și-au luat candelele și au ieșit în întâmpinarea mirelui. Cinci din ele erau înțelepte și cinci nechibzuite.”

Cifrele nu sunt semnificative; nici proporțiile. Pilda învață despre o mișcare printre moștenitorii Împărăției în așteptarea întâlnirii Mirelui — o mișcare în care se vor manifesta două clase, numite aici „înțelepte” și „nechibzuite”. Cuvântul „fecioară” înseamnă curat; așa că cele prezentate în pildă, atât cele înțelepte cât și cele nechibzuite, reprezintă „oameni sfinți”. De fapt, nici un iubitor al Mirelui care dorește să-L întâlnească nu poate fi iubitor al păcatului, chiar dacă mulți dintre ei sunt „nechibzuiți”.

Mișcarea indicată de Domnul nostru în această pildă corespunde exact cu cea începută prin „mișcarea lui Miller” și care este încă în progres. Aceea, deși începută de un baptist, a fost o mișcare neconfesională, la care s-au alăturat cei mai evlavioși și mai credincioși din toate denominațiile. Relatările din acele timpuri, despre înflăcărarea zelului lor etc. ne umplu inimile de admirație pentru bărbații și femeile care au avut onestitatea să-și pună în practică convingerile, chiar dacă noi nu suntem de acord cu acele convingeri. Sau vărsat banii ca apa pentru tipărirea de pliante și articole în diferite limbi și pentru trimiterea mesajului în lumea întreagă. Se spune că în bisericile tuturor denominațiilor se răspândise un spirit de înviorare, și că în unele adunări, unde toți erau sub influența acestei învățături, cei care aveau bani de prisos îi puneau grămadă pe o masă în fața ((92)) amvonului, unde erau la dispoziția tuturor celor care aveau nevoie; și se spune că sinceritatea și zelul credincioșilor de atunci erau așa încât banii consacrați astfel Domnului nu trebuia să fie păziți, căci cei care nu aveau nevoie nu se atingeau de ei.

Se arată că toate fecioarele din pildă aveau candelele curățate și acestea le dădeau lumină. Aceste candele reprezintă Scripturile („Cuvântul Tău este o candelă pentru picioarele mele”); și o asemenea curățire generală a candelelor — cercetare a Scripturilor — de către toate clasele de creștini, probabil că n-a avut loc niciodată înainte. Untdelemnul reprezintă spiritul adevărului. Era deci evident în candelele tuturor, dar nu toți aveau spiritul adevărului în ei înșiși — în „vase”.

Dezamăgirea din 1844 este consemnată pe scurt în pildă prin afirmația că „Mirele întârzia” — adică celor care așteptau li s-a părut că întârzie. Și confuzia și întunericul prin care au trecut toți, și multele vederi false și iluzorii în care au intrat unii dintre cei care au fost dezamăgiți atunci, sunt arătate în pildă prin declarația: „Fiindcă mirele întârzia, au ațipit toate și au adormit”. Da, și în întunericul și somnul lor multe dintre ele au visat lucruri ciudate, neraționale.

Dar pilda arată o a doua mișcare, similară și totuși diferită, printre aceleași fecioare. Este vorba despre aceeași clasă generală, dar nu în mod necesar aceiași indivizi. După cum prima mișcare a fost rezultatul luminii asupra profeției cu privire la timpul venirii a doua a lui Mesia ca Mire al Bisericii, tot așa a fost și a doua mișcare. Dar sunt câteva diferențe. În prima, candelele tuturor fecioarelor au ars la fel și ceata care aștepta pe Mire a fost amestecată; pe când în a doua mișcare, deși toate se vor trezi, numai acelea vor fi conduse afară care au spiritul adevărului în inimi, precum și o cunoștință a Bibliei — o candelă curățată. Pentru prima mișcare a fost prezisă dezamăgirea, și așteptarea celor 1335 ((93)) de zile a fost necesară; dar a doua n-a fost o dezamăgire și n-a mai fost necesară o așteptare; pentru că împlinirea a venit exact la încheierea celor 1335 de zile profetice — în octombrie 1874. Faptul prezenței Domnului nostru, așa cum este învățat de profețiile de mai înainte, a început să fie recunoscut chiar după încheierea celor 1335 de ani, perioada „așteptării”. Când a ieșit strigătul (care sună încă) „Iată, Mirele!” — nu iată, vine* Mirele, ci iată, El a venit și noi trăim acum „în prezența [parousia] Fiului Omului”, a fost foarte devreme în dimineața veacului nou, dar în ceea ce privește somnul adânc al fecioarelor a fost ceasul de la „miezul nopții”. Și așa este caracterul mișcării actuale, de la acea dată: o vestire a prezenței Domnului și a lucrării Împărăției acum în progres. Scriitorul și colaboratorii au vestit faptul prezenței Domnului, demonstrându-l din profeție, și pe diagrame sau table, ca cele folosite în această carte, până în toamna lui 1878 când s-au făcut aranjamente pentru începerea publicației noastre actuale „Turnul de Veghere al Sionului și Vestitorul prezenței lui Cristos”. Prin binecuvântarea Domnului, milioanele de exemplare ale acestei publicații au dus pretutindeni veștile că timpul s-a împlinit și că Împărăția lui Cristos este chiar acum în stabilire, în timp ce împărățiile și sistemele oamenilor se fărâmițează spre deplina lor distrugere.

*Cele mai vechi manuscrise grecești (Sinaitic și Vatican) omit vine, și spun: „Iată, Mirele!”

Pilda ne avertizează că deși întreaga clasă a fecioarelor își curăță candelele, nu toate pot vedea. Numai cei care au untdelemn în vasele lor (în ei înșiși — cei pe deplin consacrați) pot obține lumină din candelele lor și pot aprecia faptele. Ceilalți (toți cei curați, fecioarele) vor obține untdelemnul și lumina cândva și vor fi mult binecuvântați de ea; dar numai cei umpluți cu untdelemn, spiritul ((94)) adevărului, vor avea lumina la timp și vor obține marea binecuvântare. Numai aceștia intră cu Mirele la nuntă. Untdelemnul, sau spiritul consacrării și lumina care-l însoțește nu pot fi transmise de la o fecioară la alta. Fiecare pentru sine trebuie să fie umplut de spirit; fiecare trebuie să obțină propria lui rezervă din acest untdelemn (Adevărul și spiritul lui de consacrare și sfințenie); și costul este considerabil în direcția lepădării de sine, a denaturării și încercării de foc. Experiența din marele timp de necaz va fi piața în care fecioarele nechibzuite își vor cumpăra untdelemnul lor. Dar atunci va fi prea târziu pentru a intra la nuntă, ca membre ale Miresei, soția Mielului. Scripturile indică însă că, în calitate de vase pentru „mai puțină cinste”, aceștia, care se căiesc de nechibzuința lor, nu vor fi nimiciți, ci, fiind pregătiți astfel pentru folosul Stăpânului, Îl vor sluji totuși în templul Său.

Revenind la cuvintele îngerului către Daniel — citim în versetul 13: „Iar tu, du-te, până va veni sfârșitul; tu te vei odihni și te vei ridica în partea ta de moștenire [porție, răsplată], la [după] sfârșitul zilelor [1335]” — în timpul secerișului care va începe atunci.

În expresia „Du-te, până va veni sfârșitul”, „sfârșitul” trebuie considerat ca având o semnificație foarte diferită de „Timpul Sfârșitului”. „Secerișul este sfârșitul veacului”; și secerișul, cum s-a arătat deja, este perioada de 40 de ani din toamna lui 1874 d. Cr., terminarea celor „1335 de zile”, până în toamna lui 1914 d. Cr. Și Daniel își va primi partea, răsplata sau sorțul său în Împărăția lui Mihail (Cristos), împreună cu toți sfinții profeți, precum și cu sfinții Veacului Evanghelic, la sfârșitul acestei perioade de „seceriș”; sfinții îVeacului Evanghelic — n. e.ș fiind primii în ordine, precum și în onoare, în acea Împărăție (Evr. 11:40). Vezi Studii În Scripturi, Volumul I, pagina 288.