((135))

Vie Impărăția Ta - Studiul VI
Lucrarea secerișului

Caracterul lucrării de seceriș — Adunarea grâului — Strângerea în snopi, legarea și arderea neghinei — Originea și creșterea ei abundentă — Mistuită ca pleava Veacului Iudaic — Corespondențele de timp observate — Lepădarea, căderea treptată și nimicirea finală a Babilonului — Pecetluirea slujitorilor lui Dumnezeu înainte ca pedepsele să vină peste Babilon — Judecată sau încercare atât ca sisteme cât și individual — Încercarea sistemului iudeu tipic — Încercarea și cernerea grâului — Fecioarele înțelepte, separate de cele nechibzuite, intră la nuntă — „Și ușa s-a închis” — O inspectare ulterioară și scoaterea afară a unora — De ce și cum? — încheierea „chemării de sus” — Timpul este scurt — „Nimeni să nu-ți ia cununa” — Slujitorii și biruitorii din ceasul al unsprezecelea

„SECERIȘ” este un termen care dă o idee generală despre lucrarea care trebuie așteptată să aibă loc între datele 1874 și 1914. Este un timp de recoltare mai degrabă decât de semănare, un timp de încercare, de socotire, de reglare și de răsplătire. Secerișul Veacului Iudeu fiind un tip al secerișului acestui veac, observarea și compararea diferitelor aspecte ale acelui seceriș permit idei foarte clare în privința lucrării care este de realizat în secerișul actual. În acel seceriș, învățăturile speciale ale Domnului nostru au fost astfel încât să adune grâul care exista deja și să separe pleava națiunii iudee dintre grâu. Doctrinele lui au devenit de asemenea semințele pentru noua dispensație, care s-a deschis (la scurt timp după ce națiunea lui Israel a fost lepădată) la Cincizecime.

Cuvintele Domnului nostru către ucenicii Săi, când i-a trimis în timpul slujirii Sale la acea biserică-națiune, ar ((136)) trebui reamintite cu grijă, ca dovadă că lucrarea lor specială atunci a fost seceratul și nu semănatul. El le-a spus: „Ridicați-vă ochii și priviți holdele, care sunt albe acum, gata pentru seceriș. Cine seceră, primește plată și strânge roadă pentru viața veșnică” (Ioan 4:35, 36). Ca secerător principal în acel seceriș (cum este și în acesta), Domnul le-a spus secerătorilor subordonați: „V-am trimis să secerați ce n-ați muncit; alții [patriarhii și profeții și alți oameni sfinți din vechime] au muncit și voi ați intrat în munca lor” — să secerați roadele acelor secole de efort și să încercați acel popor prin mesajul „Împărăția cerurilor s-a apropiat!” și Împăratul este prezent — „Iată, Împăratul tău vine la tine”. Mat. 10:7; Ioan 12:15; Zah. 9:9.

În secerișul iudaic, Domnul, în loc să facă din capre oi, a căutat oile orbite și împrăștiate ale lui Israel, vizitând pe toți cei care erau deja oile Sale, pentru ca ele să-I audă glasul și să-L urmeze. Aceste constatări din tip dau o sugestie despre caracterul lucrării cuvenite în timpul actual de seceriș sau de recoltare. Curând va începe o altă semănare și mai mare, sub condițiile mai favorabile ale Veacului și Împărăției Milenare: într-adevăr, semințele adevărului în privința restabilirii etc., care vor produce acea recoltă viitoare, sunt chiar acum lăsate să cadă ici și colo în inimi doritoare, flămânde după adevăr. Dar aceasta este numai o lucrare suplimentară acum; căci, ca și tipul lui iudaic, secerișul actual este un timp pentru recoltarea bisericii declarate (așazisei creștinătăți), pentru ca sfinții adevărați adunați din ea să poată fi înălțați și asociați cu Domnul lor, nu numai să predice adevărul, ci și să pună în acțiune marea lucrare de restabilire pentru lume.

În acest seceriș, grâul și neghina trebuie să fie separate; deși ambele aceste clase, înainte de separare, alcătuiesc biserica nominală. Grâul sunt copiii adevărați ai Împărăției, adevărații consacrați, moștenitorii, în timp ce neghina este ((137)) cu numele, dar nu în realitate Biserica lui Cristos sau viitoarea mireasă. Neghina este clasa menționată de Domnul nostru, cei care-L numesc Domn, dar care nu-L ascultă (Luca 6:46). La înfățișarea exterioară cele două clase sunt adesea atât de asemănătoare încât se cere o examinare atentă pentru a face deosebire între ele. „Țarina este lumea” în pildă, iar grâul și neghina împreună (neghina mai numeroasă) constituie ceea ce uneori se numește „Lumea Creștină” și „Creștinătate”. Frecventând slujbele religioase ocazional sau în mod regulat, numindu-se creștini prin faptul că urmează anumite ritualuri și ceremonii, și fiind identificați mai mult sau mai puțin direct cu vreun sistem religios, neghina arată la fel, și uneori trece drept copii ai lui Dumnezeu consacrați din inimă. În așa-zisele „țări creștine” toți sunt socotiți astfel creștini, cu excepția necredincioșilor declarați și a evreilor; și numărul lor (incluzându-i pe puținii consacrați pe deplin — sfinții) este estimat la circa o sută optzeci de milioane greco și romano-catolici și circa o sută douăzeci de milioane protestanți.

În timpul Veacului Evanghelic, instrucțiunile Domnului nostru n-au fost să se încerce separarea copiilor adevărați ai Împărăției de imitația de copii ai Împărăției; căci a realiza o separare completă ar însemna întoarcerea generală a lumii (țarina) cu susul în jos — o tulburare generală atât a grâului cât și a neghinei. De aceea El a spus: „Lăsați-le să crească împreună până la seceriș”. Dar a adăugat: „La timpul secerișului, voi spune secerătorilor [îngerilor, mesagerilor]: «Culegeți întâi neghina și legați-o în snopi ca s-o ardem, iar grâul strângeți-l în grânarul meu” (Mat. 13:30). Prin urmare, la timpul secerișului trebuie să ne așteptăm la o lucrare generală de separare, înainte interzisă. Deși cei simbolizați prin grâu sunt întotdeauna încurajați să stea neclintiți în libertatea cu care Cristos i-a făcut liberi și să evite alianțele ademenitoare cu cei care păcătuiesc în mod deschis și cu ((138)) lupii în piei de oaie, totuși ei nu trebuie să încerce să tragă linia între clasa deplin consacrată (grâul, sfinții) și neghină, care declară numele și doctrinele lui Cristos, și care într-o oarecare măsură permite ca aceste doctrine să-i influențeze purtarea exterioară, dar ale cărei dorințe din inimă sunt departe de Domnul și de serviciul Lui. Această judecare a inimilor, motivelor etc., care este în afara puterii noastre și pe care Domnul ne-a poruncit s-o evităm cu totul, este tocmai lucrul pe care diferitele secte s-au străduit tot timpul să-l facă — încercând să separe, să încerce grâul și să țină deoparte ca neghină sau ca eretici, prin crezuri riguroase de fabricație omenească, pe toți cei declarați din creștinătate a căror credință nu se potrivea exact cu diferitele lor măsurători false. Totuși, cât de fără succes au fost toate aceste secte! Ele au stabilit standarde și doctrine false, nescripturale, care în realitate au dezvoltat multă neghină și au sufocat și au separat grâul; de exemplu, doctrina chinului veșnic al tuturor celor ce nu sunt membri ai Bisericii. Deși acum s-a modificat mult, sub lumina crescândă a zilei noastre, ce mulțime de neghină a produs această eroare, și cum a sufocat, a orbit și a împiedicat grâul de la o recunoaștere cuvenită a caracterului și a planului lui Dumnezeu. Astăzi vedem ce greșeală au făcut diferitele secte neurmând sfatul Domnului, să lase grâul și neghina, cei sfinți și cei declarați, să crească împreună, fără să încerce o separare. Oamenii onești din fiecare sectă vor admite că în sectele lor este multă neghină, pretinși, nu sfinți, și că în afara gratiilor lor sectare sunt mulți sfinți. Astfel, nici o sectă de astăzi nu poate pretinde și nu pretinde a fi toată grâu, fără neghină. Cu mult mai puțin ar putea vreo organizație pământească (cu excepția cristadelfienilor și a mormonilor) să fie destul de îndrăzneață ca să pretindă că ea conține tot grâul. De aceea ei n-au nici o scuză pentru organizațiile lor, pentru gardurile lor teologice etc. Ei nu separă grâul de neghină și nimic nu poate realiza complet ((139)) și amănunțit această separare a inimilor decât dacă metoda pe care Domnul a rânduit-o va fi pusă în execuție în timpul secerișului. Acest lucru arată necesitatea de a cunoaște când a sosit timpul și când se cuvine să înceapă lucrarea de separare a secerișului. Și Domnul nostru, credincios promisiunii Sale, nu ne-a lăsat în întuneric, ci dă informația cuvenită acum tuturor celor ale căror inimi sunt pregătite pentru ea. „Dar voi, fraților, nu sunteți în întuneric [nici nu dormiți], pentru ca ziua aceea să vă surprindă ca un hoț.” 1 Tes. 5:4.

Adevărul cuvenit acum este secera în acest seceriș, întocmai cum o seceră asemănătoare a fost folosită în secerișul iudaic. Secerătorii, îngerii* sau mesagerii sunt acum urmașii Domnului, întocmai cum o clasă asemănătoare au fost secerătorii în secerișul iudaic. Și deși altora, în tot cursul veacului, li s-a spus să nu încerce separarea grâului de neghină, totuși celor care acum sunt pregătiți, vrednici și ascultători, li se va arăta planul și aranjamentul Domnului atât de clar încât ei vor recunoaște glasul Lui în timpul secerișului, spunând: „Trimiteți secera” adevărului prezent și „Adunați-Mi pe credincioșii Mei care au făcut legământ cu Mine prin jertfă!” „«Ei vor fi ai Mei», zice Domnul oștirilor «... o comoară deosebită, în ziua pe care o pregătesc Eu»”. Ps. 50:5; Mal. 3:17.

*Cuvântul „înger” înseamnă mesager.

Acesta este timpul nu numai pentru adunarea sfinților prin adevăr (în unitate cu Domnul și unul cu altul, și în afara părtășiei cu cei care sunt numai declarați, neghină), ci un timp și pentru curățirea țarinei prin mistuirea neghinei, miriștei, buruienilor etc., pregătitoare pentru noua semănare. Într-un sens „grâul” este adunat dintre neghină — din cauza marii abundențe a neghinei — ca atunci când Domnul spune: „Ieșiți din mijlocul ei, poporul Meu”. Totuși, în alt sens, separarea este potrivit reprezentată prin ((140)) strângerea neghineidintre grâu. În realitate, locul este de drept al grâului; este o țarină de grâu, nu o țarină de neghină (lumea fiind socotită țarina din care cresc sau se dezvoltă atât grâul cât și neghina); deci neghina este cea care nu-și are locul și trebuie înlăturată. Domnul a inițiat țarina de grâu și grâul reprezintă copiii Împărăției (Mat. 13:38). Și deoarece țarina sau lumea trebuie să le fie dată acestora, și deja le aparține prin făgăduință, pilda arată că de fapt neghina este cea care se strânge și se arde, lăsând grâului țarina și tot ce este în ea. Neghina se întoarce în pământ (în lume), de unde a venit, iar primele roade ale grâului trebuie să fie adunate în grânar, așa încât pământul să poată produce altă recoltă.

Grâul nu urma să fie legat în snopi: la început boabele au fost semănate separat și independent, ca să fie asociate numai cele de același fel, în condiții asemănătoare. Dar pilda declară că unul dintre efectele secerișului va fi să adune și să lege neghina în snopi înainte de „ardere” sau de „timpul de necaz”. Și această lucrare progresează peste tot în jurul nostru. Niciodată n-a mai fost un timp ca acesta pentru sindicate muncitorești, trusturi capitaliste și asociații protectoare de toate felurile.

Lumea civilizată este „țarina” din pildă. Pe timpul Reformei, vânturile luptei doctrinare au aruncat în ea dintro parte și din alta grâul și neghina laolaltă în grămezi mari (denominații), înclinând pe unii într-o direcție (doctrinară), iar pe alții în alta. Aceasta a strâns grămadă grâul și neghina și a luat mult din individualitatea tuturor. Furtunile doctrinare au trecut de mult, dar diviziunile continuă prin forța obișnuinței și numai ici și colo câte un spic de grâu a încercat să se ridice la poziția verticală de sub greutatea grămezii.

Dar odată cu timpul de seceriș vine eliberarea grâului de greutatea și piedica neghinei. Secera adevărului pregătește această clasă pentru libertatea cu care Cristos i-a făcut pe ((141)) toți liberi la început, deși aceeași seceră are o influență opusă asupra neghinei. Spiritul neghinei este spre mărime și spectacol sectar, mai degrabă decât spre ascultare și loialitate individuală lui Dumnezeu. De aceea ei resping și se opun cu putere adevărurilor prezente, descoperind imediat că tendința acestor adevăruri este să condamne tot sectarismul și să încerce pe fiecare individ. Și, chiar dacă sunt dispuse să se unească una cu alta, toate sectele se unesc în împotrivirea lor la tendințele dezintegrante ale adevărului prezent, în așa măsură încât să tragă corzile încetișor, cu precauție, și încă mai strâns, în jurul oricărui gând și oricărui studiu individual asupra subiectelor religioase, ca nu cumva organizațiile lor să se destrame și, tot grâul scăpând, să nu lase decât neghina.

Fiecare din clasa neghină pare să fie conștient că dacă ar fi examinat individual n-ar avea nici o pretenție la Împărăția făgăduită urmașilor apropiați ai Mielului. Neghina ar prefera ca diferitele secte să fie judecate ca tot atâtea corporații și în comparație una cu alta, sperând ca astfel să se strecoare în slava Împărăției pe meritele grâului cu care ea este asociată. Dar aceasta ei n-o pot face: încercarea vredniciei pentru onorurile Împărăției va fi una individuală — de fidelitate individuală față de Dumnezeu și de adevărul Său — și nu o încercare a sectelor ca să se vadă care dintre ele este cea adevărată. Și fiecare sectă pare să-și dea seama, în lumina mai mare de astăzi, care risipește cețurile bigotismului și ale superstiției, că alte secte au un drept la fel de bun (și la fel de slab) ca ea însăși să pretindă că este singura și adevărata biserică. Forțați să admită aceasta, ei caută să-i lege pe toți prin impresia că pentru mântuire este esențial să te alături vreuneia dintre sectele lor — puțin contează la care. Astfel ei combină ideea responsabilității individuale cu robia sectară.

Ca o ilustrație a unei corzi populare recent trase strâns de sectarism în jurul adepților săi, cităm aparent ((142)) inofensivele, și pentru mulți aparent avantajoasele lecții ale Școlii Duminicale Internaționale. Acestea dau impresia unei cooperări nesectare în studiul biblic, printre toți creștinii. Astfel ele par să facă un pas mare la o parte și înainte de la vechile metode de studiere cu catehismele sectare. Aceste lecții uniforme au aparența de a fi o abandonare a sectarismului și o unire a tuturor creștinilor în studiul Bibliei în propria ei lumină — un lucru pe care toți îl recunosc a fi singura cale potrivită, dar pe care toți sectarii refuză să-l facă în realitate; pentru că, să se observe, aceste lecții ale Școlii Duminicale Internaționale numai par a fi nesectare: ele numai par a acorda libertate în studiul biblic. În realitate, fiecare denominație își pregătește propriile ei comentarii asupra scripturilor conținute în lecții. Iar comitetul care selectează aceste lecții, urmărind înfățișarea exterioară de armonie și unire, alege astfel de pasaje din Scriptură asupra cărora nu prea sunt diferențe de opinie. Pasajele și doctrinele asupra cărora nu sunt de acord, chiar cele care necesită cel mai mult să fie discutate, pentru ca adevărurile și erorile fiecărei secte să se poată manifesta, ca să se poată ajunge la o unire reală pe baza unui singur „Domn, unei singure credințe și unui singur botez” — acestea sunt ignorate în lecții, dar sunt totuși ferm menținute de fiecare sectă ca înainte.

Efectul acestora și al altor metode asemănătoare de „unire” este să facă protestantismul mai impunător în aparență și să spună oamenilor în fapt, dacă nu în cuvinte: trebuie să vă atașați la una din aceste secte, sau altfel nu sunteți deloc un copil al lui Dumnezeu. De fapt nu este o unire ca o singură biserică, ci o combinație de organizații separate și distincte, fiecare la fel de nerăbdătoare ca întotdeauna să-și păstreze propria sa organizație ca sectă sau snop, dar fiecare fiind dispusă să se combine cu altele ca să le dea o aparență mai mare și mai impunătoare în fața lumii. Este ca îngrămădirea snopilor într-o claie. Fiecare snop își menține propria sa robie ((143)) sau organizație și devine legat încă și mai strâns, fiind înțepenit și fixat cu alte legături într-un stog mare și impunător.

Sistemul Lecțiilor Internaționale, în legătură cu metodele moderne de „funcționare” a Școlilor Duminicale, ajută mult sectarismul și împiedică creșterea reală în cunoștința adevărului încă într-un mod. Atât de generală este lecția prezentată în legătură cu „exercițiile” școlii, încât nu prea este timp să se analizeze întrebările tipărite, atent formulate, cu răspunsuri pregătite; și nu se lasă nici un timp pentru cel ce studiază Biblia flămând după adevăr, sau pentru ca puținii învățători serioși să aducă alte întrebări de mai mare importanță, care conțin hrană pentru gândire și discuție profitabilă. Odinioară grupele de studiu biblic se întâlneau să studieze acele părți ale Bibliei pe care le alegeau, și erau împiedicate de la obținerea adevărului numai prin robia față de propria lor prejudecă și superstiție, iar cei serioși, flămânzi după adevăr, erau întotdeauna capabili să facă un oarecare progres. Dar acum, când lumina crescândă luminează fiecare subiect și împrăștie ceața superstiției și prejudecății, ea este împiedicată de a străluci peste cel care face parte dintr-o grupă de studiu biblic chiar prin Lecțiile Internaționale care pretind că-l ajută. Timpul său pentru studiu biblic este îndrumat cu dibăcie, așa încât să nu poată obține nici o idee nouă, ci să fie atât de continuu ocupat cu folosirea „laptelui duhovnicesc” (mult diluat cu tradițiile oamenilor), încât să-i taie toată pofta pentru „hrana tare” a adevărului mai avansat (Evr. 5:14). În asemenea grupe, tot timpul și toată posibilitatea de a gusta și a învăța să aprecieze „hrana” este sacrificată, în ascultare de cuvintele: „Trebuie să rămânem la lecția noastră, pentru că ora se va termina curând”. Bine a declarat profetul, precum și apostolul, că pentru a aprecia marile doctrine ale lui Dumnezeu, atât de esențiale pentru creșterea noastră în har, în cunoștință și în iubirea lui Dumnezeu, trebuie să lăsăm primele principii și să mergem spre perfecțiune „înțărcați” și „luați de la sân”. Evr. 6:1; Isa. 28:9.

((144))

Deși metodele Școlii Duminicale au fost de curând îmbunătățite considerabil, ele încă lasă mult de dorit. În acestea sunt cuprinși unii dintre cei mai buni din poporul Domnului — care, doritori să-L servească pe Învățător, sunt mai mult sau mai puțin nedumeriți de priveliștea numărului și aparenței „lucrării pentru Domnul”. Ceva bine se realizează, admitem, dar acesta își are dezavantajele lui. Cei serioși sunt împiedicați de la datoria și progresul personal, în realizarea a ceea ce Dumnezeu le-a încredințat părinților, a cărei neglijare este o daună atât pentru părinți cât și pentru copii. Cei imaturi găsesc părțile scurte și „exercițiile” mai agreabile decât studiul biblic. Ei sunt făcuți să simtă că au împlinit o datorie; și sacrificiul celor câteva momente este răsplătit prin taclalele și discuțiile sociale care se permit. Celor mici, de asemenea, le plac cel mai mult „exercițiile”, cântatul, cărțile de povestiri, picnicurile, gustările și amuzamentele generale; iar ei și mamele lor se simt bine răsplătiți pentru efortul de a se îmbrăca, de ocazia oferită astfel ca să-și arate îmbrăcămintea lor frumoasă. Și responsabilitatea părintească de instruire religioasă acasă este în foarte mare măsură neglijată în favoarea simulacrului și mașinăriei Școlii Duminicale. Școala Duminicală a fost în mod potrivit numită creșa bisericii, iar micuții astfel crescuți prin alimentarea și sfatul spiritului lumesc sunt mlădițele tinere ale acelei recolte bogate de neghină de care este complet năpădit marele Babilon.

Oriunde există, ici și colo, o grupă de studiu biblic pentru adulți, și învățătorul este destul de sincer și independent încât să lase lecția prescrisă și să urmărească subiecte mai importante, dând libertate ca adevărul să fie adus în față, fie el favorabil sau nefavorabil crezului sectei, acesta este însemnat ca învățător periculos de către pastorul sau supraveghetorul înțelept din punct de vedere lumesc. Astfel de învățători sunt într-adevăr periculoși pentru sectarism și foarte curând rămân fără participanți la adunări. Astfel ((145)) de învățători și adevărurile pe care le vor admite pentru investigare sinceră vor tăia degrabă corzile și vor împrăștia snopii sectari, și ca atare nu vor mai fi doriți. Prin urmare, sunt preferați alții care pot susține ideile celor ce participă la adunare, care îi abat de la „hrana tare” și îi țin ca prunci neînțărcați, prea slabi ca să poată sta singuri pe picioare și legați de sistemele pe care învață să le iubească și să creadă că ar muri fără ele. Locul adevăratului învățător și locul adevăratului învățăcel al Bibliei este în afara oricărei robii omenești, liber să examineze și să se hrănească din toate părțile Cuvântului bun al lui Dumnezeu și neîmpiedicat să-L urmeze pe Miel oriunde îl conduce. Ioan 8:36; Gal. 5:1.

Deși libertatea individuală exterioară trebuie recunoscută ca niciodată înainte, vedem că în realitate n-a fost niciodată un timp în care legăturile să fie atât de bine strânse, pentru a lega tot grâul și neghina în mulți snopi. Niciodată n-a fost un timp când să fi fost aranjamente atât de strânse și atât de restrictive ca acum în privința tuturor libertăților personale. Fiecare ceas liber al unui sectar zelos este umplut de una din multele adunări sau proiecte, astfel încât să nu poată avea deloc timp pentru gândire și studiu biblic nestânjenit. Scopul principal al acestor adunări, distracții etc. este creșterea și puterea sectară; iar efectul este robia menționată, atât de păgubitoare dezvoltării adevărate a copilului consacrat al lui Dumnezeu, a grâului. Aceste legături se întăresc, așa cum sugerează profetul (Isa. 28:22). Ceva grâu și multă neghină alcătuiesc acești snopi, din care zilnic devine tot mai greu a se elibera.

Din cele ce am văzut despre cantitatea mică de grâu cu adevărat consacrat și marea masă a „mărturisirii botezate” (cum a descris expresiv un episcop metodist clasa neghinei), este evident că arderea neghinei va fi un eveniment extraordinar. Este o greșeală însă, pe care mulți o fac, a presupune că arderea neghinei într-un cuptor de foc unde va fi plânsul și scrâșnirea dinților (Mat. 13:42) se referă fie ((146)) la un foc literal, fie la un necaz de după viața actuală. Întreaga pildă aparține veacului actual. Nu numai că focul acesta este un simbol, precum sunt și grâul și neghina, ci el simbolizează distrugerea neghinei în marele timp de necaz cu care se va încheia acest veac și din care clasei grâului i se promite scăpare (Mal. 3:17; Luca 21:36). Marele cuptor de foc simbolizează „marele timp de necaz” care vine, la sfârșitul acestui seceriș, peste clasa nevrednică a neghinei din „Creștinătate”.

Nici nimicirea neghinei nu înseamnă distrugerea, actuală sau viitoare, a tuturor indivizilor care compun clasa neghinei. Înseamnă mai degrabă o distrugere a pretențiilor false ale acestei clase. Pretenția sau declarația lor este că sunt creștini, în timp ce sunt încă copii ai acestei lumi. Când vor fi arși sau nimiciți ca neghină, ei vor fi recunoscuți în adevăratul lor caracter — ca membri ai lumii, și nu-i vor mai imita pe creștini, ca membri nominali ai Bisericii lui Cristos.

Domnul nostru arată că El a semănat sămânța bună a Împărăției, adevărul, din care răsare toată clasa grâului adevărat, conceput de spiritul adevărului. După aceea, în timpul nopții, în veacurile întunecate, Satan a semănat neghină. Fără îndoială neghina a fost semănată în același fel ca și grâul. Ea este rodul erorilor. Am văzut cât de grav au fost pângărite Sfântul Locaș și oștirea de către marele adversar și de către servitorii săi orbiți, și cum vasele scumpe (doctrinele) au fost profanate și aplicate greșit de către papalitate; și aceasta nu este decât o altă prezentare a aceluiași lucru. Doctrinele false au conceput țeluri și ambiții false în țarina de grâu a Domnului, și au condus pe mulți spre slujire lui Satan, să semene erori de doctrină și practică ce au dat naștere la neghină din belșug.

Țarina arată frumoasă și înfloritoare pentru mulți, când sunt numărați cu sutele de milioane. Dar în realitate proporția de grâu este foarte mică și ar fi fost cu mult mai ((147)) bine pentru grâu, care a fost înăbușit și în mare măsură împiedicat în dezvoltare de către neghină, dacă neghina cu spirit lumesc n-ar fi fost în Biserică, ci la locul ei în lume, lăsând în țarină „turma mică” consacrată, singurii reprezentanți ai spiritului și doctrinei lui Cristos. Atunci deosebirea dintre Biserică și lume ar fi foarte pronunțată, și creșterea ei, deși aparent mai puțin rapidă, ar fi fost sănătoasă. Marele succes aparent, manifestat prin număr, bogăție și poziție socială, cu care mulți se laudă atât de mult, este în realitate o mare pagubă și nu este în nici un sens o binecuvântare nici pentru Biserică nici pentru lume.

Când examinăm acest subiect, găsim că mulți care sunt neghină nu prea sunt vinovați pentru poziția lor falsă ca imitație a grâului. Mulți dintre ei nici nu știu că neghina nu este adevărata Biserică; fiindcă ei consideră turma mică de grâu consacrat ca extremiști și fanatici. Și, când sunt comparați cu mulțimea de neghină, Domnul și apostolii și tot grâul cu siguranță par să fie extremiști și fanatici, dacă majoritatea, neghina, este de partea cea bună.

Neghina a fost atât de mult și des asigurată că sunt creștini — că toți sunt creștini cu excepția evreilor, a necredincioșilor și a păgânilor — încât nu prea s-ar putea aștepta de la ei să știe altfel. Doctrine false îi asigură că sunt doar două clase și că toți cei care scapă de chinul veșnic vor fi comoștenitori cu Cristos. Orice discurs funerar, exceptând cazurile celor groaznic de degradați și a celor în mod fățiș răi și imorali, îi asigură pe prieteni de pacea, bucuria și gloria cerească a celui decedat; și pentru a dovedi aceasta, se citează pasaje din Scripturi, care, din context, ar trebui văzute că se aplică numai celor deplin consacrați, sfinților.

Înclinați în mod natural să se mustre, să nege în mod conștient că sunt sfinți și să respingă bogatele promisiuni ale Scripturilor pentru aceștia, ei sunt convinși să le pretindă pentru ei înșiși de către tovarășii lor neghină, atât de la amvoane cât și din strane, care nu sunt mai bine informați ((148)) decât ei. În mod conștient ei simt — ba chiar sunt siguri — că n-au făcut nimic care să merite pe drept chinul veșnic; și credința lor în doctrinele false ale „Creștinătății” îi conduce la speranța și la pretenția că ei și toți oamenii morali sunt membri ai Bisericii căreia îi aparțin toate făgăduințele bogate. Astfel ei sunt neghină în virtutea doctrinelor false, și nu numai că ei înșiși ocupă o poziție falsă, ci și denaturează adevăratul standard înalt al sfințeniei. Sub înșelarea erorii, ei nutresc un sentiment de siguranță și satisfacție; căci, măsurându-se pe ei și viețile lor cu cele ale majorității din biserica nominală și ale prietenilor lor decedați ale căror elogii funerare le-au ascultat, ei se consideră că sunt cel puțin la mijloc — și chiar mai consecvenți decât mulți care se declară în mod lăudăros. Totuși ei sunt conștienți că n-au făcut niciodată o consacrare reală a inimii și a vieții, a timpului și a mijloacelor, a talentelor și a ocaziilor, pentru Dumnezeu și pentru serviciul Său.

Dar, după cum clasa „pleavă” a națiunii evreiești a fost mistuită la încheierea acelui seceriș (Luca 3:17), tot așa această clasă „neghină” va fi mistuită în acest seceriș. După cum pleava a încetat să mai aibă vreo pretenție la favoare divină ca Împărăția triumfătoare a lui Dumnezeu, înainte ca acel seceriș să se încheie în marele foc al luptei religioase și politice care a mistuit acel sistem, tot așa va fi și cu clasa neghină a așa-zisei „Creștinătăți”. Vor fi mistuiți; vor înceta să fie neghină; vor înceta să se înșele pe ei înșiși sau pe alții; vor înceta să-și aplice făgăduințele nespus de mari și scumpe care aparțin numai sfinților învingători; și, când diferitele lor împărății așa-zise creștine și diferitele lor organizații religioase, sfâșiate de neînțelegerile pricinuite de lumina crescândă a adevărului, vor fi mistuite în focul deja aprins, „focul geloziei” lui Dumnezeu (marele timp de necaz cu care se va sfârși acest veac (Țef. 3:8), ei vor ((149)) înceta să pretindă pentru sistemele lor lumești numele de „Creștinătate”.

După ce spune despre arderea neghinei, pilda declară mai departe: „Atunci cei drepți [grâul] vor străluci ca soarele în împărăția Tatălui lor”. (Ce dovadă mai bună decât aceasta am putea avea, că adevărata Biserică nu este încă stabilită în putere ca Împărăție a lui Dumnezeu, și că nu va fi înălțată astfel până când se va sfârși acest seceriș?) Atunci acest soare al dreptății (Cristos Isus fiind întotdeauna gloria centrală a lui) va răsări cu vindecare în razele sale, să binecuvânteze, să restaureze, să purifice și să dezinfecteze de păcat și de eroare întreaga omenire; incorigibilii fiind nimiciți în moartea a doua.

Să nu fie uitat faptul că în secerișul iudeu tipic, israeliții cu adevărat, precum și israeliții imitație, au constituit Casa Evreiască sau Trupească a lui Israel; că numai israeliții cu adevărat au fost selectați și adunați în grânarul evanghelic, și onorați cu adevărurile aparținând Veacului Evanghelic; și că ceilalți din acea națiune („pleava”) n-au fost nimiciți fizic (deși desigur s-au pierdut multe vieți în necazul lor), ci au fost îndepărtați de la toate favorurile Împărăției în care s-au încrezut și cu care s-au lăudat înainte. Apoi trasați paralela și perechea acesteia, în tratamentul aplicat „neghinei” în timpul arzător de acum.

Domnul nu numai că ne-a arătat ce să așteptăm în acest „seceriș” și partea noastră în el, atât prin aceea că suntem separați noi înșine cât și ca „secerători” în folosirea secerii adevărului pentru a ajuta pe alții spre libertate în Cristos și în separare de sistemele și cătușele omenești false, ci pentru a ne face de două ori mai siguri că avem dreptate și că timpul de despărțire al secerișului a sosit, El ne-a dat dovezi chiar despre anul în care a început lucrarea secerișului, despre lungimea lui și când se va încheia. Acestea, examinate deja, arată că încheierea anului 1874 a ((150)) marcat începutul, după cum încheierea anului 1914 va marca sfârșitul acestor 40 de ani de seceriș, în timp ce toate detaliile ordinii și lucrării acestui seceriș au fost înfățișate în cel al Veacului Iudeu, tipul său. Vom examina acum unele dintre aspectele însemnate ale timpului acelui seceriș tipic și vom observa lecțiile pe care acestea le învață, care sunt aplicabile acum și pe care Domnul în mod evident le-a destinat pentru acest scop, așa încât să nu fim în îndoială ori în nesiguranță, ci să putem ști despre planul Său și să putem acționa în consecință, cu putere, în calitate de colaboratori ai Săi în ducerea la îndeplinire a voinței Sale revelate.

Toate aspectele timpului legate de secerișul iudaic (deși uneori legate în mod indirect de cei credincioși), au avut legătura lor directă cu marea masă nominală și au marcat perioade ale încercării, respingerii, răsturnării și nimicirii lor ca sistem sau biserică-națiune. Astfel Domnul, ca Mire și Secerător, n-a venit (29 d. Cr.) numai la israeliții cu adevărat, ci la toată mulțimea (Ioan 1:11). Desfășurarea lucrării de seceriș a dezvăluit faptul că boabele de grâu copt potrivite pentru grânar (dispensația evanghelică) au fost puține, iar marea masă a fost grâu numai în aparență — în realitate numai „pleavă”, lipsită în interior de adevăratele principii ale grâului. Când, după trei ani și jumătate (33 d. Cr.), Domnul nostru Și-a luat funcția de Împărat și a permis (ceea ce înainte refuzase — Ioan 6:15) ca poporul să-L urce călare pe un asin și să-L salute ca Împărat, aceasta a marcat în acest seceriș Evanghelic antitipic un punct mai important decât acela din tip. Paralela la aceasta, după cum am văzut, indică spre 1874 ca fiind timpul prezenței a doua a Domnului nostru în calitate de Mire și Secerător, și spre aprilie 1878 ca fiind timpul când El a început să-Și exercite funcția de Împărat al împăraților și Domn al domnilor chiar în fapt — de data aceasta un Împărat spiritual, prezent cu toată puterea, chiar dacă invizibil pentru oameni.

Faptele Domnului nostru, în timp ce atunci a acționat tipic pentru câteva ore ca Împărat al lui Israel, au o ((151)) semnificație adâncă pentru noi, indicând fără îndoială și preumbrind ce trebuie așteptat acum. Ceea ce L-au văzut oamenii făcând atunci, cum ar fi intrarea călare pe un asin în Ierusalim ca împărat și scoaterea cu biciul afară din templu a schimbătorilor de bani, recunoaștem ca tipic — făcându-se acum pe o scară mai largă, deși Împăratul și biciul din corzi și proclamarea autorității împărătești se manifestă acum într-un mod foarte diferit și numai pentru ochiul credinței. Dar tipul iudaic servește să atragă atenția asupra acestei împliniri, pe care altfel n-am putea-o aprecia. Prima lucrare a Împăratului tipic a fost să respingă întreaga națiune-biserică a lui Israel ca nevrednică să fie Împărăția Sa, sau să mai fie tratată ca moștenirea Sa specială. Acest lucru a fost exprimat astfel: „Ierusalime, Ierusalime, care omori pe proroci și ucizi cu pietre pe cei trimiși la tine! De câte ori am dorit să strâng pe copiii tăi, cum își strânge găina puii sub aripi, și n-ați vrut! Iată, vi se lasă casa pustie”. Mat. 23:37-39.

Aceasta, când este aplicată la secerișul actual, învață că așa cum în anul 33 d. Cr. Israelul tipic, după ce a fost recunoscut ca poporul lui Dumnezeu timp de 1845 de ani prin favoruri, disciplinări etc., a fost lepădat, respins de Împărat, pentru că a fost găsit nevrednic, după o încercare și o inspectare timp de trei ani și jumătate, tot așa, în secerișul actual, după o perioadă asemănătoare de trei ani și jumătate de inspectare, și la sfârșitul unei perioade asemănătoare de 1845 de ani de favoare și disciplinare, Creștinătatea nominală avea să fie respinsă de către Împărat ca nemaifiind vrednică să primească alte favoruri de la El, sau să fie recunoscută de El în vreun fel.

Dar, după cum respingerea Israelului Trupesc nominal n-a implicat respingerea individuală a nici unui „israelit cu adevărat” în care nu era vicleșug, ci mai degrabă o favoare încă și mai mare pentru aceștia (care au fost eliberați de „călăuzele oarbe” și învățați mai direct și mai desăvârșit prin noile canale spirituale — apostolii), tot așa acum trebuie ((152)) să ne așteptăm la același lucru. Favorurile spirituale revărsate înainte asupra mulțimii nominale aparțin de acum înainte numai celor credincioși și ascultători. De acum înainte lumina, pe măsură ce devine cuvenită, și „hrana la timp” pentru casa credinței, trebuie așteptate, nu prin canalele dinainte, în nici o măsură, ci prin indivizi credincioși din afara sistemelor căzute, respinse.

În timpul slujirii Sale și până la timpul când, ca Împărat, a lepădat sistemul iudaic, Domnul nostru i-a recunoscut pe cărturari și pe farisei ca instructori legitimi ai poporului, deși adesea i-a mustrat ca fățarnici care înșelau poporul. Acest lucru este evident din cuvintele Domnului (Mat. 23:2, 3) — „Cărturarii și fariseii stau pe scaunul lui Moise. Deci toate câte vă spun ei, păziți-le și faceți-le”. Deci, tot așa, pentru un timp marii conducători religioși ai Creștinătății nominale în sinoade, conferințe, concilii etc., într-o anumită măsură au șezut pe scaunul lui Cristos ca instructori ai poporului, după cum Sinedriul evreiesc ocupa odată scaunul lui Moise. Dar așa cum după 33 d. Cr. cărturarii și fariseii n-au mai fost recunoscuți de Domnul în vreun sens, iar adevărații israeliți n-au mai fost instruiți de aceștia, ci de Dumnezeu Însuși, prin alte instrumente mai umile, fără titluri și mai vrednice, care au fost ridicate din mijlocul poporului și au fost învățate în mod special de Dumnezeu, tot așa trebuie să ne așteptăm și chiar găsim aici, în acest seceriș paralel.

Preluarea funcției împărătești de către Domnul nostru în 33 d. Cr. și primul Său act oficial în respingerea bisericii naționale a Israelului trupesc, luate în legătură cu toate paralelele izbitoare ale celor două veacuri, indică foarte clar că la punctul în timp paralel din secerișul actual, adică 1878, Babilonul mistic, altfel numit Creștinătate, antitipul iudaismului, a fost îndepărtat și atunci a ieșit mesajul: „A căzut, a căzut Babilonul cel mare! A ajuns un locaș al demonilor, o închisoare a oricărui duh necurat, o închisoare a oricărei păsări necurate și urâcioase”. Apoc. 18:2.

((153))

Căderea, plăgile, nimicirea etc., prezise să vină asupra Babilonului mistic, au fost preumbrite prin marele necaz și prin nimicirea națională care au venit asupra Israelului trupesc și care s-au sfârșit cu completa răsturnare a acelei națiuni în 70 d. Cr. Și perioada căderii corespunde de asemenea; căci de la timpul când Domnul nostru a zis „Vi se lasă casa pustie”, 33 d. Cr., până la 70 d. Cr., au fost 36 de ani și jumătate; și tot așa, de la 1878 d. Cr. până la sfârșitul lui 1914 d. Cr. sunt 36 de ani și jumătate. Și odată cu sfârșitul lui 1914 d. Cr., ceea ce Dumnezeu numește Babilon și ceea ce oamenii numesc Creștinătate își va fi sfârșit existența, după cum s-a arătat deja din profeție.

Iudaismul a fost un tip stabilit divin al Împărăției Milenare a lui Cristos care va controla și va regla toate lucrurile; de aceea iudaismul a fost propriu-zis o uniune a bisericii și statului — a guvernului religios și civil. Dar, așa cum am arătat deja, Biserica evanghelică nu trebuia în nici un sens să fie asociată cu guvernul lumii sau să aibă ceva de-a face cu el, până când Domnul ei, Împăratul împăraților vine, preia controlul și o înalță ca mireasa Lui pentru a lua parte la acea domnie a dreptății. Neglijând cuvintele Domnului și urmând înțelepciunea, teoriile și planurile omenești, marele sistem numit Creștinătate, care cuprinde toate guvernele și crezurile care declară că sunt ale lui Cristos (dar sunt o contrafacere mizerabilă a adevăratei Împărății a lui Cristos), a fost organizat înainte de vreme, fără Domnul și din elemente cu totul nepotrivite. Căderea Babilonului ca sistem biserică-stat nepotrivit și scoaterea afară a grâului vrednic, prin urmare, pot fi și sunt bine ilustrate prin căderea iudaismului.

Numele Babilon a însemnat inițial poarta lui Dumnezeu; dar după aceea a ajuns să însemne, în derâdere, amestec sau confuzie. În cartea Apocalipsei, acest nume este aplicat în mod specific la biserica nominală care a devenit din poarta spre glorie o poartă spre eroare și confuzie, un amestec ((154)) mizerabil, compus în principal din neghină, fățarnici — o masă confuză de declarație lumească în care sunt îngropate mărgăritarele Domnului și este ascunsă adevărata lor frumusețe și strălucire. În profeția simbolică, termenul Babilon este aplicat uneori numai la Biserica Romei, numită „Babilonul cel mare, mama prostituatelor”. Numele s-a putut aplica numai la ea timp de secole, atâta vreme cât ea a fost singurul sistem amestecat și n-a tolerat pe alții; dar alte sisteme eclesiastice, nu atât de mari ca „mama” și nu atât de rele, nici atât de radical greșite, au răsărit din el prin diferite reforme încercate dar nereușite. Erorile, neghina și lumescul predominând de asemenea în ele, numele Babilon este folosit ca un nume general sau de familie pentru toate sistemele creștine nominale, iar acum include nu numai Biserica Romei, ci toate sectele protestante; căci, deoarece papalitatea este numită sistemul mamă, trebuie să privim diferitele sisteme protestante care au provenit din ea ca fiice — un fapt admis în mod foarte general de către protestanți, și uneori cu mândrie.

Înainte de timpul secerișului, mulți din poporul lui Dumnezeu care erau în marele Babilon au descoperit că adevăratul lui caracter predominant era în mod grosolan anticreștin (mai ales waldenzii, huguenoții și reformatorii din secolul al șaisprezecelea); și, atrăgând atenția asupra faptului, ei s-au separat de sistemul mamă și au dus și pe alții cu ei, dintre care mulți erau neghină, după cum prezisese profetul spunând: „Mulți se vor uni cu ei din fățărnicie” (Dan. 11:34). Aici au fost separările furtunilor politico-doctrinare dinaintea timpului de seceriș. Printre aceștia neghina, predominând încă, a format alte sisteme babilonice, deși mai puțin supărătoare.

Astfel grâul, deși din când în când s-a străduit să se elibereze de spiritul rău al neghinei (și în special de erorile mai grosolane care au nutrit și au produs neghina), și deși binecuvântat de aceste eforturi, acesta era încă sub influența ((155)) celei din urmă, încă amestecat cu o largă predominare a elementului neghină. Dar de dragul grâului favoarea lui Dumnezeu s-a extins chiar și asupra acestor mănunchiuri amestecate sau sisteme babilonice; și acele sisteme n-au fost complet și definitiv respinse din orice favoare și condamnate la distrugere rapidă, iar poporul lui Dumnezeu chemat afară din ele în mod explicit și imperativ, până când a venit timpul lui Dumnezeu pentru efectuarea unei separări complete și finale — în timpul secerișului, 1878. Chiar la începutul veacului, poporul lui Dumnezeu a fost prevenit împotriva înșelărilor lui Anticrist și a fost învățat să stea separat de el; și totuși, pentru încercarea și probarea lor, li s-a permis să fie într-o măsură înșelați de el și mai mult sau mai puțin amestecați cu el. Fiecare trezire la o înțelegere a principiilor, doctrinelor și faptelor necreștine, care a dus la măsuri reformatoare, a încercat și a probat clasa grâului și a ajutat la purificarea lui, tot mai mult, de contaminările din partea lui Anticrist. Dar această ultimă încercare și chemare clară, însoțită de respingerea completă a acelor sisteme, ca să nu mai primească favoare divină (așa cum o primiseră înainte, de dragul grâului din ele) este ca să facă separarea finală a clasei grâului de toate sistemele și principiile anticreștine. Adevărurile pe care înainte le-au avut acele sisteme se îndepărtează acum rapid de la ele, fiind înlocuite de teoriile oamenilor, subversive pentru fiecare element al adevărului divin; iar evlavia vitală și pietatea sunt rapid înlocuite cu iubirea plăcerilor și cu spiritul lumii.

Odată cu declarația că Babilonul a căzut, vine și porunca către tot poporul Domnului care este încă în el să iasă — „Apoi am auzit din cer un alt glas, care zicea: «Ieșiți din mijlocul ei, poporul Meu, ca să nu fiți părtași la păcatele ei și să nu primiți din pedepsele ei»” (Apoc. 18:4). Expresia „A căzut Babilonul cel mare! ... Ieșiți din mijlocul ei, poporul Meu”, marchează clar două idei care trebuie reținute distinct. Ea arată că odată Babilonul nu era căzut din ((156)) favoarea divină; că un timp a menținut o măsură de favoare, în ciuda caracterului amestecat al lui; că, oricât de mare era măsura de eroare pe care a deținut-o și oricât de puțin din spiritul lui Cristos a manifestat, el n-a fost complet respins din favoarea lui Dumnezeu până la timpul de separare din seceriș. Ea arată că peste Babilon trebuie să vină cândva o respingere bruscă și completă, când toată favoarea va înceta definitiv și când va urma judecata — chiar o astfel de respingere cum am arătat și-a avut timpul în 1878. De asemenea arată că la timpul respingerii Babilonului mulți din poporul Domnului vor fi în Babilon și asociați cu el; căci după respingerea sau după căderea Babilonului din favoare, aceștia sunt chemați — „Ieșiți din mijlocul ei, poporul Meu”.

Contrastul dintre multele mișcări de reformă treptată din cei patru sute de ani trecuți și această separare finală, completă, trebuie să fie clar discernut: acelea au fost încercări permise de a reforma Babilonul, în timp ce aceasta recunoaște că este în afara oricărei speranțe de reformă — „Babilonul era în mâna Domnului un potir de aur, care îmbăta tot pământul; popoarele au băut din vinul lui; de aceea popoarele au devenit nebune [îmbătate de erorile lui]. Deodată Babilonul a căzut și a fost zdrobit! Văitați-l, aduceți balsam pentru durerea lui, dacă așa poate să se vindece! «Am căutat să îngrijim Babilonul, dar nu s-a vinedcat. Părăsiți-l și hai fiecare în țara noastră [la adevărata Biserică, sau la lume, după cum ar putea fi cazul, potrivit cu ceea ce se dovedește fiecare a fi, dintre grâu sau dintre neghină], căci pedeapa lui a ajuns până la ceruri»”. Ier. 51:7-9. Compară cu Apoc. 17:4; 14:8; 18:2, 3, 5, 19.

Babilonul nevindecat este acum condamnat la nimicire: întregul sistem — sistemul sistemelor — este respins și toți cei din poporul lui Dumnezeu care nu sunt în armonie cu doctrinele și practicile lui false sunt acum chemați să ((157)) se separe de el. Profetul dă motivul acestei condamnări la respingere și neputința unora de a-l înțelege, spunând:

„Chiar și barza își cunoaște vremea pe ceruri; turtureaua, rândunica și cocorul își țin timpul venirii lor; dar poporul Meu nu cunoaște legea Domnului! [Ei nu recunosc faptul că trebuie să vină un timp al secerișului de separare deplină și completă a grâului de pleavă și de neghină. În aceasta ei arată mai puțin discernământ decât păsările migratoare.] Cum puteți voi să ziceți: «Suntem înțelepți și legea Domnului este cu noi» [când voi nu puteți discerne timpul secerișului și schimbarea de dispensație cuvenită atunci]? «Iată, pana mincinoasă a cărturarilor a lucrat negreșit înșelăciune [pentru că cuvântul Domnului prin profeții și apostolii Săi este zădărnicit și pus la o parte fără să i se dea atenție, iar crezurile formate în „veacurile întunecate” sunt lămpile fără lumină ale celor care umblă în întuneric]. Înțelepții[?] [învățații] sunt dați de rușine, sunt uimiți [de eșecul intrigilor lor umane îndrăgite], sunt prinși, căci au nesocotit Cuvântul Domnului; și ce înțelepciune este în ei [acum]? [Compară cu Isaia 29:10.] De aceea, pe soțiile [bisericile] lor le voi da altora și ogoarele lor [de lucru] celor care le vor stăpâni. Căci, de la cel mai mic până la cel mai mare, toți sunt lacomi de câștig urât, de la proroc [orator] până la preot [slujitor], toți înșeală! [Compară cu Isaia 56:10-12; 28:14-20.] Leagă în chip ușuratic rana fiicei poporului Meu [Sionul nominal — Babilonul], zicând: «Pace! Pace!» când pace nu este [când tot organismul lui este bolnav și are nevoie de curățire amănunțită cu medicamentul Cuvântului lui Dumnezeu — adevărul]. S-au rușinat ei că au înfăptuit urâciuni? Ei nu roșesc deloc și nu știu de rușine; de aceea, [învățătorii] vor cădea împreună cu cei care cad și vor fi răsturnați, când îi voi pedepsi [când vor fi examinați — în „seceriș”], zice Domnul. «Îi voi înlătura cu totul», zice ((158)) Domnul. «Nu vor mai fi struguri în vie, nici smochine în smochin și frunzele se vor veșteji. Le voi da [toate favorurile și privilegiile divine] celor care vor trece peste ele».” Ier. 8:7-13.

Versetul următor arată că mulți din cei respinși își vor da seama de strâmtorările care vin, totuși vor fi orbi în privința cauzelor reale ale lor. Ei vor zice: să ne unim și să ne stabilim în cetățile (guvernele) tari, și să păstrăm tăcerea.Cumva ei își dau seama că nici rațiunea nici Scriptura nu le sprijină doctrinele lor false și că cea mai înțeleaptă metodă este să păstreze tăcere, în umbra vechilor superstiții și sub protecția așa-ziselor guverne creștine. Ei sunt reprezentați aici că spun foarte adevărat: „Domnul Dumnezeul nostru ne sortește la moarte, ne dă să bem ape otrăvite”. Singura înviorare pe care o pot avea este paharul pe care l-au amestecat (otrava erorilor amare, „învățăturile demonilor”, amestecate cu apa curată a vieții, adevărul Cuvântului lui Dumnezeu). Cei care sunt din Babilon și care-l iubesc, și care, prin urmare, nu sunt gata să se supună poruncii „Ieșiți, din mijlocul ei”, să nu fie forțați să bea paharul pe care singuri și l-au amestecat? Să nu fie forțați aceștia să admită falsitatea doctrinelor lor? În mod sigur vor fi: și vor fi cu totul dezgustați de el. Versetul care urmează ne spune despre dezamăgirea așteptărilor lor, care au fost că învățăturile lor amare (apă otrăvită) vor converti lumea și vor aduce Mileniul. Ei spun: „Așteptam pacea, și nu este nimic bun; un timp de vindecare, și iată groaza!” — Boala Sionului nominal se va înrăutăți rapid de la vremea cercetării și respingerii lui, când „israeliții cu adevărat”, ascultând chemarea divină, încep să iasă din sistemele nominale.

Unii se întreabă de ce Domnul nu instituie o reformă încă și mai mare decât oricare din trecut, care s-au dovedit atât de inutile și cu viață atât de scurtă. Ei întreabă: De ce nu toarnă El o binecuvântare peste toate sectele și să le combine ((159)) într-una singură, sau peste una din ele și s-o purifice de toate impuritățile, și să le atragă pe toate celelalte în ea? Dar, întrebăm noi, de ce să nu combine toate împărățiile pământului într-una singură și s-o purifice?

Ar fi suficient pentru toți copiii lui Dumnezeu să știe că nu aceasta este ceea ce ne descoperă El ca planul Său. Și puțin mai multă gândire, din punctul de vedere al Cuvântului lui Dumnezeu, ne arată lipsa de rațiune a unei astfel de sugestii. Gândiți-vă la numărul celor din biserica declarată (patru sute de milioane), și întrebați-vă: Câți dintre aceștia ar pretinde că sunt consacrați deplin, minte și corp, Domnului și slujirii planului Său? Propria voastră observație trebuie să vă conducă la concluzia că separarea „grâului” de „neghină” ar lăsa prin îndepărtarea „neghinei” aproape în toate cazurile numai foarte puțini, chiar și în cele mai mari clădiri bisericești sau catedrale.

Motivul pentru care nu se încearcă purificarea sistemelor nominale este că nici o curățire n-ar face masa neconsacrată a „Creștinătății” și organizațiile ei, civile și eclesiastice, potrivite pentru lucrarea Domnului, care va fi începută acum pe pământ. În timpul ultimelor optsprezece secole El a ales pe cei cu adevărat consacrați, cei vrednici, iar acum tot ce mai rămâne de făcut este să aleagă dintre cei în viață pe cei din aceeași clasă — și aceștia nu sunt decât puțini — deoarece numai puțini lipsesc pentru a completa numărul preorânduit al membrilor corpului lui Cristos.

Motivul pentru lepădarea tuturor organizațiilor omenești și pentru nereformarea celei care ridică mai puține obiecții și chemarea tuturor celorlalte să intre în ea acum, este arătat de felul în care a tratat Domnul diferitele secte evreiești în secerișul sau sfârșitul dispensației lor; căci atunci, ca și acum, toate au fost respinse, iar „israeliții cu adevărat” au fost chemați afară din toate, la libertate, și au fost învățați voia și planul lui Dumnezeu prin diferite vase alese, prin propria alegere a lui Dumnezeu.

((160))

Ilustrând acest subiect evreilor, Domnul a explicat în două pilde înțelepciunea cursului Său: mai întâi, că un petic dintr-un material nou pe o haină foarte veche numai ar face slăbiciunea hainei mai evidentă, și prin inegalitatea rezistenței s-ar rupe mai tare; apoi, vinul cel nou pus în burdufuri vechi, care și-au pierdut toată elasticitatea, în mod sigur ar face rău, mai degrabă decât bine, căci rezultatul n-ar fi numai să spargă și să distrugă vechile burdufuri, ci și să se piardă valorosul vin nou.

Noile doctrine ale Domnului nostru au fost vinul cel nou, în timp ce sectele evreiești au fost burdufurile vechi. Să presupunem că Domnul nostru ar fi intrat într-una din acele secte și ar fi început o reformă în ea: care ar fi fost rezultatul? Nu poate fi nici o îndoială că noile adevăruri, dacă ar fi fost primite, ar fi distrus complet acea sectă. Puterea organizației ei, zidită în mare măsură pe mândrie sectară și cimentată prin erori, superstiții și tradiții umane, ar fi fost distrusă imediat, iar doctrinele noi ar fi fost abandonate — și împiedicate de vechile erori și tradiții ale acelei secte, și făcute răspunzătoare pentru mărturia ei trecută de către lume în general.

Pentru același motiv, acum Domnul, în secerișul actual, când introduce lumina mai deplină a adevărului, în zorile Veacului Milenar, n-o pune ca un petic pe unul din vechile sisteme, nici ca vin nou în burdufuri vechi. Mai întâi fiindcă nici unul din ele nu este într-o stare potrivită să fie peticit sau să primească noile doctrine. Apoi, fiindcă noile adevăruri, dacă ar fi primite, ar începe curând să lucreze și ar dezvolta o putere care ar strica orice sectă, indiferent cât de bine ar fi organizată și sudată. Dacă ar fi încercate, una după alta, rezultatul ar fi același, și la sfârșit vinul cel nou (doctrinele) n-ar mai avea în ce să stea și să se păstreze.

Calea cea mai potrivită și mai bună a fost cea urmată de Domnul nostru la prima venire. El a făcut o haină complet ((161)) nouă din material nou și a pus vinul cel nou în burdufuri noi; adică, a chemat pe israeliții cu adevărat (nesectari) și le-a încredințat adevărurile cuvenite atunci. Și așa este și acum: El cheamă pe cei flămânzi după adevăr din Israelul spiritual nominal; și este potrivit ca aceștia să accepte adevărul în felul propriu al Domnului și să coopereze cu El din inimă la planul Său, indiferent care sau câte burdufuri vechi sunt lăsate la o parte și sunt respinse ca nepotrivite să-l conțină. Bucurați-vă mai degrabă că sunteți socotiți vrednici să vi se mărturisească acest vin nou al adevărului prezent, și, imediat ce l-ați verificat, primiți-l și acționați conform lui cu bucurie.

Cei care la prima venire au așteptat să afle opinia și să urmeze conducerea sectarilor proeminenți, și care au întrebat, „A crezut în El vreunul dintre mai-marii noștri sau dintre farisei?” n-au primit adevărul, fiindcă erau urmași ai oamenilor mai degrabă decât ai lui Dumnezeu; căci sectarii proeminenți de atunci n-au acceptat învățătura lui Cristos, și în aceeași clasă au fost întotdeauna, și sunt încă, cei mai orbi conducători ai orbilor. În loc să accepte adevărul și să fie binecuvântați, ei „cad” în timpul de încercare. Haina veche și burdufurile vechi sunt așa de depășite, încât sunt total inadecvate pentru folosire mai departe.

Deoarece Domnul este Cel care cheamă pe poporul Său din Babilon, nu ne putem îndoi că, indiferent care ar putea fi mijloacele Sale pentru a face chemarea, toți care sunt cu adevărat poporul Său o vor auzi; și nu numai ascultarea lor va fi încercată prin chemare, ci vor fi încercate și iubirea lor pentru Babilon și afinitatea lor pentru erorile lui. Dacă aprobă doctrinele, metodele lui etc., așa încât să nu fie dispuși să-l părăsească, ei se vor dovedi nevrednici de adevărul prezent și vor merita din plăgile care vin peste el. Dar cuvintele chemării arată că poporul adevărat al lui Dumnezeu din Babilon nu trebuie să fie considerat că este ((162)) implicat în păcatele lui de spirit lumesc și de ignorare a adevărului divin, până la timpul când află că Babilonul este căzut — respins. Atunci, dacă continuă să stea în el, ei sunt considerați ca făcând parte din el, în sensul că aprobă faptele și doctrinele lui greșite, trecute și actuale, și vor fi socotiți părtași la păcatele lui și de aceea merită o parte din pedepsele lui, urgiile care vin peste el. Vezi Apoc. 18:4.

Ce tare este expresia „A ajuns un locaș al demonilor, o închisoare a oricărui duh necurat, o închisoare a oricărei păsări necurate și urâcioase”. Cât este de adevărat că cei mai detestabili din societate caută să poarte o haină a declarației și ceremonialismului creștin, în unele din diferitele părți (secte) ale Babilonului. Fiecare principiu și fiecare doctrină necurată, în vreun fel sau loc, își află reprezentarea în el. Și el este o „închisoare” care ține în siguranță nu numai porumbeii smeriți și blânzi ai Domnului, ci și multe păsări necurate și urâcioase. Oare dintre toți delincvenții și înșelătorii bărbaților și femeilor câți sunt în mod declarat membri ai Bisericii lui Cristos! și chiar își folosesc declarația ca o haină sub care să promoveze planuri rele? Este bine cunoscut că o majoritate dintre cei mai înrăiți criminali executați mor în comuniunea romano-catolică.

Babilonul a conținut atât din cei mai buni cât și din cei mai răi, atât crema cât și drojdia din populația lumii civilizate. Crema este clasa mică a celor consacrați cu adevărat, în mod trist amestecați cu marea masă a celor doar declarați și cu drojdia celor murdari, criminali; dar în condiții favorabile clasa cremei va fi separată în secerișul actual, ca pregătire pentru a fi glorificați.

Ca o ilustrație a proporției de păsări necurate și urâcioase, din interiorul și din afara Babilonului, observați raportul oficial care urmează, despre starea societății într-o parte a câmpului de grâu unde „ortodoxia” s-a lăudat de secole cu calitatea bună și cu puritatea grâului ei și cu lipsa neghinei ((163)) ei, și unde așa-zisa „Biserică” a fost asociată cu guvernul în întocmirea legilor și în conducerea poporului:

Starea societății în Anglia și în

Țara Galilor

Raport parlamentar făcut în 1873

————

Populația după declarațiile privitoare la religie

Romano-catolici . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 1.500.000

Biserica Angliei . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .6.933.935

Disidenți [protestanți, în afară de episcopali] . . . . . .7.234.158

Necredincioși . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .7.000.000

Evrei . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .57.000

Numărul total al criminalilor din închisori

Romano-catolici . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .37.300

Biserica Angliei . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 96.600

Disidenți . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 10.800

Necredincioși . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .350

Evrei . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 0

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 145.050

Criminali la 100.000 de locuitori

Romano-catolici . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 2.500

Biserica Angliei . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .1.400

Disidenți . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 150

Necredincioși . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 5

Evrei . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .0

Proporția de criminali

Romano-catolici . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .1 la 40

Biserica Angliei . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 1 la 72

Disidenți . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 1 la 666

Necredincioși . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 1 la 20.000

((164))

Cauza acestei condiții amestecate este declarată: „Toate neamurile au băut din vinul mâniei [spiritul, influența] desfrâului ei” — legăturii lumești (Apoc. 18:3). Învățăturile false în privința caracterului și a misiunii Bisericii și pretenția că timpul înălțării și al domniei ei veniseră (și mai ales după marele avânt de succes primit de ambiția ei lumească în timpul lui Constantin, când ea a pretins a fi Împărăția lui Dumnezeu stabilită să domnească în putere și glorie mare), i-a condus pe mulți să intre în Babilon, care nu s-ar fi unit niciodată cu el dacă ar fi continuat pe calea îngustă a sacrificiului. Mândria și ambiția au dus la acapararea puterii lumești de către Biserica timpurie. Pentru a obține putere erau necesare număr mare și influență lumească. Și pentru a obține număr mare, pe care în condițiile actuale adevărul nu l-ar fi atras niciodată, au fost introduse doctrine false și în final ele au obținut ascendența asupra tuturor celorlalte; și până și adevărurile care mai rămăseseră au fost desfigurate și distorsionate. Numărul mare a venit, chiar cu sutele de milioane, iar Biserica adevărată, grâul, încă numai o „turmă mică”, a fost ascuns printre milioanele de neghină. Aici, ca oile în mijlocul lupilor răpitori, adevărata Împărăție a lui Dumnezeu în embrion a suferit violență și cei violenți au luat-o cu forța; și, asemenea Domnului lor, în ai cărui pași au urmat, ei au fost disprețuiți și respinși de oameni, oameni ai durerii și obișnuiți cu suferința.

Dar acum, deoarece apar zorile Dimineții Milenare și sunt descoperite erorile doctrinare ale nopții întunecate trecute, iar adevăratele mărgăritare ale adevărului sunt luminate, efectul trebuie să fie, așa cum s-a intenționat, să separe complet grâul de neghină. Și, după cum doctrinele false au produs dezvoltarea nepotrivită, tot așa, desfășurarea adevărului în lumina secerișului va produce separarea. Toată neghina și o parte din grâu sunt însă temători. Lor li se pare că dezagregarea Babilonului ar fi răsturnarea lucrării ((165)) lui Dumnezeu și eșecul cauzei Lui. Dar nu este așa: neghina n-a fost niciodată grâu și Dumnezeu nu Și-a propus niciodată să o recunoască astfel. El doar a permis, „le-a lăsat” să crească împreună până la seceriș. Poporul Domnului este chemat să iasă afară din „închisoarea” Babilonului, a păsărilor necurate, pentru ca ei să se poată bucura de libertate, precum și să aibă parte de lumina și lucrarea secerișului și să se dovedească a nu fi în armonie cu erorile lui de doctrină și practică și astfel să scape de ele și de răsplata lor — pedepsele care vin peste toți cei care rămân în el.

Pedepsele sau necazurile, preumbrite prin necazurile venite peste casa evreiască respinsă, sunt ilustrate în cartea Apocalipsei prin simboluri atât de cumplite, încât mulți care o studiază au idei foarte exagerate și fanteziste asupra acestui subiect, și de aceea nu sunt pregătiți pentru realitățile atât de iminente acum. Ei adesea interpretează literal simbolurile și de aceea nu sunt pregătiți să le vadă împlinite așa cum vor fi — prin tulburări religioase, sociale și politice, controverse, răsturnări, reacții, revoluții etc.

Dar observați aici un alt aspect. Între timpul de când Babilonul este respins, cade din favoare (1878), și timpul când peste el vin plăgile sau necazurile, este un interval scurt în care toți cei credincioși din poporul Domnului trebuie să fie informați asupra acestui subiect și scoși afară din Babilon. Acest lucru este clar arătat în același verset; căci de mesajul „a căzut Babilonul” este legată chemarea „Ieșiți din mijlocul ei, poporul Meu, ca să nu ... primiți din pedepsele ei [viitoare]!” Același interval de timp și aceeași lucrare care trebuie să se îndeplinească în el sunt de asemenea menționate în simbol, în Apoc. 7:3. Mesagerului mâniei i se dă porunca: „Nu vătămați pământul, nici marea, nici copacii, până nu vom pune pecetea pe fruntea robilor Dumnezeului nostru”. Pecetluirea pe frunți arată că semnul sau pecetea care va separa și va deosebi pe robii lui Dumnezeu de robii ((166)) și susținătorii Babilonului, va fi o înțelegere mentală a adevărului. Și aceasta este în armonie cu mărturia lui Daniel: „Nici unul din cei răi [necredincioș] legământului lorș nu va înțelege, dar cei înțelepți [din poporul tău] vor înțelege” (Dan. 12:10). Astfel clasele trebuie să fie marcate și separate înainte ca pedepsele să vină peste Babilonul respins, lepădat.

Că această cunoștință trebuie să fie atât un agent de pecetluire cât și de separare este clar implicat în versetul analizat înainte; fiindcă mai întâi se face declarația „A căzut Babilonul” și că asupra lui vin anumite plăgi sau pedepse, înainte de a se aștepta ca poporul Domnului să se supună poruncii „Ieșiți din mijlocul ei”, bazat pe acea cunoștință. Într-adevăr, știm că toți trebuie să fie bine pecetluiți cu „pecetea pe fruntea” lor — să fie informați în mod inteligent — în privința planului lui Dumnezeu, înainte de a putea aprecia sau asculta de porunca aceasta.

Și nu este oare evident că tocmai această lucrare de pecetluire a servitorilor lui Dumnezeu se desfășoară acum? Nu suntem noi oare pecetluiți pe frunte, și aceasta, de asemenea, chiar la timpul potrivit? Nu suntem noi oare conduși, pas cu pas, ca de însăși mâna Domnului — prin Cuvântul Său — la o apreciere a adevărului și a lucrurilor în general din punctul Său de vedere — schimbându-ne opiniile anterioare scoase din alte surse, asupra multor subiecte? Nu este oare adevărat că diferitele diviziuni sau secte ale Babilonului n-au fost canalele prin care ne-a venit această pecetluire, ci mai degrabă ele au fost piedici care au împiedicat realizarea ei mai grabnică? Și nu vedem noi oare caracterul potrivit al ei, precum și al declarației Domnului, că în seceriș trebuie să aibă loc o separare a grâului și a neghinei? Și nu vedem noi oare că planul Lui este să descopere credincioșilor Săi faptele, iar apoi să aștepte ca ei să-și arate armonia de inimă cu acel plan prin supunere promptă? Ce dacă a asculta și a ieși ne obligă să lăsăm în ((167)) urmă lauda oamenilor, sau un salariu confortabil, sau o casă parohială, sau ajutoare financiare în afaceri, sau liniștea casnică, și câte altele? — totuși să nu ne temem. Cel care ne spune „Vino!” este același care i-a spus lui Petru „Vino!” când a umblat pe mare. Petru, ascultând, s-ar fi scufundat dacă brațul întins al Domnului nu l-ar fi susținut; și același braț îi sprijină bine pe cei care acum, la porunca Sa, ies afară din Babilon. Nu vă uitați la marea agitată a dificultăților care se interpun, ci, uitându-vă direct la Domnul, fiți curajoși.

Porunca este vino, nu pleacă; pentru că ieșind din robia tradițiilor, a crezurilor, a sistemelor și a erorilor umane, venim direct la Domnul nostru, să fim învățăți și hrăniți de El, să fim întăriți și desăvârșiți ca să facem toată plăcerea Lui, și să stăm în picioare și să nu cădem odată cu Babilonul.

Cuvântul lui Dumnezeu descoperă faptul că biserica nominală, după căderea ei din favoarea Lui și de a mai fi purtătorul Lui de cuvânt (Apoc. 3:16), se va instala treptat într-o stare de necredință, în care Biblia va fi în cele din urmă total ignorată de fapt, deși reținută cu numele, și în care crezurile reale vor fi speculațiile filosofice de diferite nuanțe. Cei credincioși pecetluiți vor scăpa de această cădere; căci ei vor fi „socoțiți vrednici să scape de toate acestea care se vor întâmpla și să stea în picioare” — să nu cadă, în timpul prezenței Domnului (Luca 21:36). De fapt, mulți se instalează deja astfel — reținând formele de închinare și credința întrun Creator și într-o viață viitoare, dar privindu-le pe acestea în principal prin prisma filosofiilor și teoriilor lor proprii sau ale altor oameni, și ignorând Biblia ca învățător infailibil al scopurilor divine. Aceștia, deși rețin Bibila, nu cred relatările, în special cea despre Eden și despre cădere. Reținând numele lui Isus și numindu-L Cristosul și Mântuitorul, ei Îl privesc numai ca un exemplar excelent dar nu infailibil și resping în întregime jertfa Sa de răscumpărare — crucea Sa. Pretinzând că Paternitatea lui Dumnezeu se extinde la păcătoși, ei resping atât blestemul cât și Mijlocitorul.

((168))

Nu s-a observat în general că la prima venire slujirea Domnului nostru timp de trei ani și jumătate, până la respingerea națiunii evreiești (biserica și națiunea fiind una), a fost o încercare sau probare a acelui stat național sau sistem în ansamblul lui, mai degrabă decât a membrilor lui individuali. Clasa lui clericală — preoții, cărturarii și fariseii — au reprezentat acel sistem în ansamblu. Ei înșiși au pretins că reprezintă iudaismul (Ioan 7:48, 49) și așa i-a privit poporul; de aici vine forța întrebării: A crezut în El vreunul dintre mai-mari sau dintre farisei? Și Domnul nostru așa i-a recunoscut: rar a mustrat poporul pentru că nu L-a primit, dar în mod repetat i-a făcut răspunzători pe „călăuzele oarbe” pentru că nici ei n-au vrut să intre în Împărăție, nici poporului nu i-au permis să intre, care altfel L-ar fi primit pe Isus ca Mesia și ca Împărat.

Efortul constant al Domnului nostru a fost să evite publicitatea — să preîntâmpine ca minunile și învățăturile Sale să incite pe oameni, ca nu cumva să-L ia cu forța și săL facă împărat (Ioan 6:15); și totuși, în mod constant El a adus aceste mărturii sau dovezi ale autorității și calității Sale de Mesia în atenția clerului evreu, până când, încercarea lor ca biserică-națiune fiind sfârșită, casa lor, sau sistemul lor, a fost respinsă, „lăsată pustie”. Atunci, prin îndrumarea Lui și sub învățătura apostolilor, toate eforturile au fost îndreptate spre popor în mod individual; și, ca atare, organizația bisericească și slujitorii ei au fost cu totul ignorați.

Ca dovadă că în timpul misiunii Sale și până când sistemul lor a fost respins, acest sistem a fost reprezentat de învățători și de preoți, să observăm metoda Domnului cu leprosul curățat, așa cum este relatată în Matei 8:4. Isus i-a spus: „Vezi să nu spui nimănui; ci du-te și te arată preotului și adu darul pe care l-a rânduit Moise, ca mărturie pentru ei”. Dovada sau mărturia trebuia să fie ascunsă de popor un timp, dar să fie prompt dată „mai-marilor” lor, care reprezentau biserica evreiască în încercarea care era atunci în desfășurare.

((169))

Ar trebui să observăm mai ales obiectivul și rezultatele încercării bisericii evreiești ca sistem, datorită legăturii lor tipice cu încercarea actuală a Bisericii Evanghelice, precum și a relației lor cu tot planul lui Dumnezeu. Ei au declarat, în armonie cu făgăduințele lui Dumnezeu, că erau pregătiți pentru viitorul Mesia, că erau poporul pe care El îl va organiza, împuternici, îndruma și folosi ca „poporul Său”, în binecuvântarea tuturor celorlalte neamuri ale pământului, aducându-le pe toate la o cunoștință deplină a lui Dumnezeu și la ocazii de armonie cu legile Sale drepte. Deși Dumnezeu era conștient prin preștiința Sa că Israelul Trupesc va fi nepotrivit pentru locul principal în această mare lucrare, totuși El le-a dat toate ocaziile și avantajele ca și cum ar fi fost în necunoștință de rezultate. Între timp El a dezvăluit preștiința Sa în declarații profetice pe care ei nu le-au putut înțelege, ca nu cumva noi să presupunem că El a experimentat și a eșuat în procedurile Sale cu poporul Israel.

Atâta vreme cât Israelul ca biserică-națiune a pretins că este pregătit, în așteptare și nerăbdător să-și ducă la îndeplinire partea sa din program, n-a fost decât drept ca el să fie încercat, înainte ca planul lui Dumnezeu să fie pus în aplicare mai departe. Acest plan mai departe a fost ca atunci când sămânța naturală a lui Avraam se va dovedi, prin încercare, nepotrivită pentru onoarea principală promisă și căutată, să se facă o alegere sau o selecție, în timpul Veacului Evanghelic, a persoanelor vrednice de marea onoare de a fi sămânța lui Avraam făgăduită și comoștenitori cu Mesia în Împărăția promisă, care să ridice și să binecuvânteze toate familiile pământului. Gal. 3:16, 27-29, 14.

Cele „șaptezeci de săptămâni” (490 de ani) de favoare divină promisă poporului evreu nu puteau să nu se împlinească; și ca atare în nici un sens nu puteau neamurile, nici chiar samaritenii, să fie invitate să devină ucenici, sau în vreun sens să fie asociate cu Împărăția pe care o propovăduiau Cristos și apostolii (Fapt. 3:26). „Cuvântul lui ((170)) Dumnezeu [invitația de a avea parte în Împărăție] trebuia vestit mai întâi vouă”, a spus Pavel adresându-se evreilor (Fapt. 13:46). „Să nu mergeți pe calea păgânilor și să nu intrați în vreo cetate a samaritenilor; ci să mergeți mai degrabă la oile pierdute ale casei lui Israel”; apoi: „Eu nu sunt trimis decât la oile pierdute ale casei lui Israel”, a spus Învățătorul, trimițându-și ucenicii. Mat. 10:5, 6; 15:24.

Toată „a șaptezecea săptămână” în mijlocul căreia a murit Cristos — cei șapte ani de la începutul misiunii Domnului nostru până la trimiterea lui Petru să-i predice lui Corneliu, primul convertit dintre neamuri — a fost rezervată prin aranjamentul lui Dumnezeu pentru încercarea iudaică. Dar în loc să-i probeze în ansamblul lor (ca o biserică-națiune), în toți acei șapte ani, acea încercare a fost „grăbită în dreptate” îTrad. lit. nouă, 2001 — n. e.ș — adică, nu spre dezavantajul, ci spre avantajul lor. Fiindcă a fost evident, nu numai pentru Dumnezeu, ci și pentru oameni, că fariseii, preoții și cărturarii nu numai că L-au respins, dar mai la urmă L-au urât pe Domnul Isus și au căutat să-L omoare, de aceea, când a venit timpul să Se ofere în mod public ca Împărat, intrând călare la ei pe asin, când n-a fost primit de reprezentanții bisericii-națiune, Împăratul a respins prompt acel sistem, deși poporul de rând L-a primit cu bucurie și a insistat asupra recunoașterii Lui ca Împărat (Marcu 12:37). Astfel Domnul nostru a scurtat acea încercare inutilă pentru ca restul „săptămânii a șaptezecea” să poată fi petrecut în mod special și exclusiv cu poporul, cu indivizii din acel sistem respins — înainte ca eforturile slujitorilor noii dispensații să fie distribuite larg la toate popoarele. Și așa a fost; căci Domnul nostru, după învierea Sa, când lea spus ucenicilor că eforturile lor nu mai trebuiau limitate numai la evrei, ci puteau fi extinse la „toate popoarele”, a fost atent să adauge — „începând din Ierusalim” (Luca 24:47). Și El știa bine că ideile lor evreiești îi vor ((171)) împiedica să treacă dincolo de evrei până când El va deschide calea la timpul potrivit — așa cum a făcut-o la sfârșitul favorii lor, trimițându-l pe Petru la Corneliu. De atunci, evrei și neamuri, individual, au avut parte în egală măsură de privilegiile favorii lui Dumnezeu, ambii fiind la fel acceptabili în și prin Cristos; căci în chemarea actuală „nu este nici o deosebire” în ceea ce-L privește pe Dumnezeu — deosebirea nefavorabilă pentru evreu fiind propria sa prejudecată împotriva acceptării, ca dar prin Cristos, a binecuvântărilor oferite odată lui pe condiția conformării lui reale la litera și la spiritul deplin al legii lui Dumnezeu, pe care nimenea în starea decăzută n-a putut-o împlini.

A „șaptezecea săptămână”, cu toate amănuntele încercării Israelului Trupesc, nu numai că a împlinit scopul încercării acelui sistem, ci de asemenea și în mod special a furnizat o reprezentare tipică a unei încercări similare a Bisericii Evanghelice nominale sau a Israelului Spiritual, numit „Creștinătate” și „Babilon”, în timpul celor șapte ani corespunzători, care au început secerișul Veacului Evanghelic — perioada din octombrie 1874 până în octombrie 1881. „Creștinătatea”, „Babilonul”, declară că vede eșecul prototipului ei, Israelul Trupesc, și pretinde că este adevărata sămânță spirituală a lui Avraam și că este pregătită, așteptând și fiind nerăbdătoare să convertească lumea păgână, și să conducă, să învețe și să binecuvânteze în dreptate toate națiunile, întocmai cum a declarat sistemul iudaic. Veacul actual este asemenea celui tipic și în faptul că atunci conducătorii ajunseseră în general să privească făgăduințele în privința unui Mesia viitor ca expresii figurate; și numai clasa mai de rând a poporului aștepta un Mesia personal. Atunci cei învățați dintre evrei ignorau un Mesia individual și așteptau ca biserica lor națiune să triumfe asupra altora datorită legilor ei superioare, și astfel să împlinească tot ceea ce poporul de rând presupunea că se va cere de la un Mesia personal. (Și aceasta este încă opinia ((172)) învățătorilor evrei „educați”, sau a rabinilor, care interpretează profețiile mesianice ca fiind aplicabile la biserica lor națiune, și nu la o persoană Mântuitor al lumii. Chiar și profețiile care se referă la suferințele lui Cristos le aplică la suferințele lor ca popor.) Ca să-și împlinească teoria, ei trimiteau misionari în toată lumea să convertească lumea la Legea lui Moise, așteptând astfel să ajungă și să „binecuvânteze toate familiile pământului” fără un Mesia personal. În așa măsură a fost adevărat lucrul acesta, încât Domnul nostru a remarcat spunând: „Voi înconjurați marea și uscatul ca să faceți un prozelit”.

Ce asemănătoare cu aceasta este teoria „Creștinătății” nominale de astăzi. Oamenii de rând, când li se atrage atenția asupra faptului că Domnul a promis că va veni din nou, iar apostolii și profeții au prezis că Mileniul sau Timpurile Restabilirii vor rezulta de la a doua venire a Domnului (Fapt. 3:19-21), sunt înclinați să accepte adevărul și să se bucure de el, întocmai cum s-a bucurat o clasă asemănătoare la prima venire. Dar astăzi, ca și cu o mie opt sute de ani în urmă, preoții de seamă și conducătorii poporului au o idee mai avansată (?). Ei pretind că promisiunile de binecuvântare milenară, de pace pe pământ și bunăvoință printre oameni, pot și trebuie să se întâmple prin eforturile, misiunile lor etc., fără venirea personală a Domnului Isus; și astfel ei golesc de conținut făgăduințele celei de-a doua veniri și ale Împărăției viitoare.

Preoții de seamă și conducătorii, „clerul” „Creștinătății” de astăzi, înșelându-se atât pe ei cât și poporul, pretind, și se pare că cred, că eforturile lor misionare sunt tocmai pe punctul de a reuși, și că, fără Domnul, ei sunt acum în ajunul introducerii în lume a tuturor binecuvântărilor milenare înfățișate în Scripturi.

Temelia acestei înșelări stă parțial în faptul că creșterea cunoștinței și alergarea încoace și încolo pe Pământ, legate de această „Zi a Pregătirii”, au fost în mod special favorabile ((173)) răspândirii comerțului națiunilor civilizate și creșterii consecutive a prosperității lumii. Cinstea pentru toate acestea, Babilonul și-o atribuie cu răceală sieși, indicând spre aceste avantaje ca fiind rezultate ale influențelor lui de creștinare și de stimulare. El indică mândru spre „națiunea creștină” a Marii Britanii și spre bogăția și prosperitatea ei, ca rezultate ale principiilor sale creștine. Dar care sunt faptele? Fiecare pas de progres pe care l-a făcut acea națiune sau oricare altă națiune a fost numai în măsura eforturilor exercitate ca să dea jos jugul asupririi Babilonului. În măsura în care Marea Britanie a dat jos cătușele opresiunii papale, ea a prosperat; și în măsura în care a continuat să rețină și să fie influențată de doctrinele papale ale unirii bisericii cu statul, ale autorității regești și preoțești stabilite divin și ale opresiunii, și să se supună tiraniei lăcomiei și egoismului, în acea măsură este încă degradată.

Lăcomia după aur și ambiția după putere au fost energiile prin care au fost deschise, contra voinței acestor popoare, porturile țărilor păgâne pentru comerțul așa-ziselor națiuni creștine, pentru romul și opiul englez și german, pentru whiskiul și tutunul american. Iubirea lui Dumnezeu și binecuvântarea națiunilor păgâne nu au nici un loc în aceste eforturi. Aici se află un punct aparent mic al istoriei actuale care ar trebui să pună în uimire conștiința așa-ziselor națiuni creștine, dacă au conștiință. Emirul mahomedan din Nupe, Africa de Vest, a trimis recent următorul mesaj episcopului Crowther, din misiunea nigeriană:

„Nu este o chestiune lungă; este despre barasa [rom]. Barasa, barasa, barasa! Ne-a ruinat țara; a ruinat pe oamenii noștri foarte mult; a înnebunit pe oamenii noștri. Vă cer, Malam Kip, nu uitați această scrisoare; fiindcă toți cerem ca el [Crowther] să le ceară marilor preoți [comitetului Societății de Misiune a Bisericii Anglicane] să-i ceară reginei Angliei [capul Bisercii Anglicane] să oprească aducerea barasei în această țară.

((174))

Pentru Dumnezeu și pentru profet! Pentru Dumnezeu și pentru profet, mesagerul Lui, el trebuie să ne ajute în această chestiune — a barasei. Spuneți-i: fie ca Dumnezeu să-l binecuvânteze în lucrarea sa. Acesta este cuvântul din gura lui Malike, emirul din Nupe”.

Comentând asupra acestui lucru, un jurnal baptist remarcă: „Acest umil conducător negru arată în scrisoarea sa o preocupare pentru poporul său la care monarhii și guvernele creștine n-au ajuns încă; căci nici un conducător creștin european și nici un președinte al Statelor Unite n-a făcut încă un astfel de apel pentru poporul său. În toate luările de cuvânt care deschid parlamentul, în toate mesajele prezidențiale, nu s-a găsit vreodată un astfel de pasaj. Toată rușinea conducătorilor noștri creștini! Câștigul, blestemata foame după aur este legea negustorilor; și aceștia sunt îndrăgiții și domnii guvernelor”.

Apoi, în numele adevărului, întrebăm: de ce să le numim pe acestea guverne creștine? Și guvernul Statelor Unite nu face excepție, deși atâția stăruie în a-l numi guvern creștin, în timp ce în mod cuvenit el nu recunoaște titlul nemeritat, chiar dacă este îndemnat să facă astfel de către sectarii zeloși. Din Boston sunt trimise continuu spre Africa mari încărcături de rom, necontrolate de guvern și cu permisiunea lui deplină, în timp ce acordă licențe la zeci de mii să producă și să vândă propriilor ei cetățeni îngrozitoarea „apă de foc”, făcută îndoit de dăunătoare și seducătoare prin așa-zisa rectificare, adică prin amestecul legalizat cu cele mai rele otrăvuri. Toate acestea, și încă mai multe, sunt justificate și apărate de către oamenii de stat și conducătorii „creștini” ai așa-ziselor națiuni creștine, pentru venit — ca modul cel mai simplu de a colecta de la oameni o parte din cheltuielile necesare guvernului. Desigur că aceasta este prostituție de cel mai josnic și mai rău tip. Fiecare om chibzuit trebuie să vadă cât de nelalocul lui este numele creștin când este aplicat chiar și la cel mai bun dintre guvernele actuale. Încercarea ((175)) de a adapta numele de creștin la caracterul „împărățiilor lumii acesteia” conduse de „Prințul lumii acesteia” — Satan — și cuprinse de „spiritul lumii”, a nedumerit toate inimile cu adevărat creștine, înșelate de această eroare de a presupune că guvernele actuale ale lumii sunt în oarecare sens Împărăția lui Cristos.

Cannon Farrar spune în Contemporary Review:

„Vechea rapacitate a comerțului cu sclavi a fost urmată de rapacitatea mai mare și mai distrugătoare a vânzătorului de băuturi. Părinții noștri au smuls de pe gâtul Africii un jug de bice; noi am supus rasele autohtone unui jug de scorpioni. Am deschis râurile Africii pentru comerț, numai să vărsăm în ele râul de foc al alcoolului, nici un râu al infernului nefiind mai înroșit de sânge sau mai blestemat decât acesta. A murit conștiința națiunii?”

Răspundem: Nu! Națiunea n-a fost niciodată creștină și ca atare n-a avut niciodată o conștiință creștină sau un spirit creștin. Cel mai mult ce se poate spune despre aceasta este că lumina de la copiii lui Dumnezeu cu adevărat consacrați a luminat, a rafinat și a rușinat, ducând la o măsură de reformă morală sentimentul public al acelor națiuni în care ei „strălucesc ca lumini”.

În același fel, un trafic oribil asemănător a fost impus cu forța asupra Chinei și Japoniei, împotriva protestului lor serios, de către aceleași guverne creștine (?). În 1840 Marea Britanie a început un război cu China, numit „războiul opiului”, ca să oblige guvernul chinez care dorea să-și protejeze poporul de acel blestem îngrozitor, să admită acel articol. Războiul a avut rezultate favorabile pentru partea diavolului în acea chestiune. Vasele de război britanice au distrus mii de vieți și de case și l-au forțat pe conducătorul chinez păgân să deschidă imperiul pentru moartea mai lentă din cauza opiului — narcoticul Chinei. Venitul net al guvernului Marii Britanii din acest drog, după ce a plătit cheltuieli mari pentru colectarea venitului, se ridica, potrivit ((176)) rapoartelor oficiale publicate în 1872, la peste 37.000.000 de dolari pentru anul precedent. Acești 37.000.000 de dolari pe an au fost cauza care a inspirat acel război, tocmai inversul iubirii față de binele actual sau viitor al Chinei. Clauza din tratat care asigura protecție pentru misionarii creștini a fost numai o bucățică aruncată cu șiretenie ca să împace conștiințele oamenilor iubitori de dreptate — ca să facă o mare crimă să apară milă făcută cu bunătate. În tratatul de la sfârșitul războiului au fost deschise anumite porturi pentru comerțul britanic și au urmat tratate asemănătoare și cu alte națiuni, și unele rezultate bune au fost asigurate prin aceasta. Unul dintre acestea a fost deschiderea Chinei spre influențele civilizatoare. Dar faptul că unii bărbați și femei creștini au ieșit în față să învețe pe oameni unele dintre principiile dreptății nu trebuie să fie pus pe seama națiunii britanice, al cărei obiectiv a fost comerțul, și care, pentru lăcomia după aur și nu pentru binele chinezilor sau pentru slava lui Dumnezeu, au dus un război nesfânt și nejust împotriva unui popor nu atât de iscusit în arta drăcească.

Împreună cu alte vicii, „Creștinătatea” le-a învățat pe națiuni cele mai rele forme de idolatrie, idolatria eului, a avuției și a puterii, pentru care bărbații și națiunile declarate creștine sunt dispuși să se înșele, să se rănească și chiar să se omoare unii pe alții. De asemenea le-a învățat blasfemia și sacrilegiul în fiecare limbă; căci echipajul fiecărui vapor, din fiecare națiune declarată creștină, blasfemiază numele lui Cristos. Dar, în timp ce aceasta a fost influența așa-ziselor națiuni creștine, din mijlocul lor au ieșit și unii misionari nobili ai crucii, unii servitori adevărați ai lui Dumnezeu, iar alții mai puțin nobili, servitori ai oamenilor — în total însă numai o mână — să le spună păgânilor despre Cristos și despre civilizația reală.

Nu vorbim de misionarii serioși, ci de funcționarii sanguinici ai societăților misionare de acasă, care nu prea au idee, sau adesea nu au interes real în privința situației reale din țările străine, și ale căror vederi se bazează în ((177)) principal pe sumele mari colectate și cheltuite anual, și care cred că lumea păgână este aproape convertită, iar eforturile lor sunt pe cale să se sfârșească în binecuvântările milenare promise, fără a doua venire a Domnului. Misionarii care au fost în front mărturisesc în general în privința marii descurajări, mai puțin atunci când își pot stimula speranța peste orice măsură în privința experienței reale și a judecății sănătoase. Astfel, unul ca acesta, Rev. J. C. R. Ewing, D. D. — care a petrecut nouă ani în lucrarea misionară din India, prezentând recent un discurs în fața Asociației Tinerilor Creștini din Pittsburgh, Pa., a admis că efectul actual al civilizației și al efortului misionar nu este numai să zdrobească religiile păgâne, ci și să desființeze orice credință religioasă și să-i facă pe oameni necredincioși. Dar speranța lui puternică este că pasul următor va fi de la Necredință la Creștinism — o speranță nerațională, desigur, după cum dovedește cât se poate de sigur toată experiența de aici din țările civilizate. Extragem din presa publică rapoarte ale discursurilor lui, după cum urmează:

„India datorează mai mult influențelor directe și indirecte ale creștinătății decât oricărui alt lucru. Ea a făcut mult să zdrobească vechea idee de dumnezei materiali, și în locul ei să stabilească ideea unui Dumnezeu suprem, unic, pe care o au oamenii din Occident [Europa și America]. [O declarație mai explicită ar fi că ei primesc ideea, comună ateismului, că Natura este unicul și supremul Dumnezeu.]

Printre cei 263.000.000 de oameni din acea țară sunt 10.000.000 de tineri care vorbesc limba engleză și sunt instruiți în ideile occidentale în care suntem instruiți și noi. Casta mai înaltă este bine educată în literatura, religia și științele care sunt baza educației oamenilor din această țară. Vechea idee despre un Dumnezeu răzbunător care trebuie împăcat prin numeroase daruri și multe rugăciuni, a făcut loc spiritului modern al Necredinței. Oamenii educați din Orient nu mai cred în dumnezeii părinților lor. Ei i-au abandonat pentru totdeauna și i-au înlocuit cu învățăturile ((178)) colonelului Robert G. Ingersoll, ale lui Paine, Voltaire, Bradlaugh și ale tuturor celorlalți învățători atei și panteiști. Acest veac sceptic va trece curând, și Occidentul, așa cum ia dat Indiei ideile ei, îi va da și religia Dumnezeului creștin.

Tinerii din India sunt bine educați, observatori fini, inteligenți, bine informați în toate afacerile altor națiuni pe lângă cele ale lor, și deși ar părea ciudat, sunt bine familiarizați cu Biblia noastră. Într-adevăr, ei o cunosc atât de bine încât numai cineva bine familiarizat cu învățăturile și cu teologia creștină ar putea spera să răspundă cu succes la toate obiecțiile pe care acești tineri le prezintă împotriva ei. Ideea populară, că un misionar stă la umbra unui copac și îi învață pe sălbaticii în pieile goale care se adună în jurul lui, este o idee răsuflată. În India misionarul întâlnește oameni inteligenți și educați, și el trebuie să fie bine echipat ca săi influențeze. Pe lângă faptul că sunt inteligenți, ei sunt prezentabili, prietenoși, politicoși, manierați, și tratează pe toți străinii cu mare considerație și respect”.

Faptele persistente pe care le citează desigur că nu garantează speranțele neraționale ale acestui domn. Experiența a dovedit desigur că argumentele de mântuială ale sectarismului, ale cărui erori deformează și viciază puținul adevăr pe care-l posedă, arareori face convertiți din scepticii onești sau din cei batjocoritori. Desigur, numai cei orbi nu pot vedea că dacă cei o mie de milioane din păgânism ar fi convertiți la starea celor patru sute de milioane* din așa-zisa Creștinătate, ar rămâne o întrebare deschisă, așa cum a fost în veacul iudeu (Mat. 23:15), aceea dacă ei n-ar fi de două ori mai potriviți pentru nimicire decât atunci când erau în superstițiile lor păgâne originare. Desigur, nici o minte sănătoasă n-ar putea pretinde că o convertire la o astfel de stare ca acea din așa-zisa Creștinătate ar împlini ((179)) descrierea păcii și bunăvoinței milenare, prezisă de profeți și rezumată pe scurt în rugăciunea Domnului nostru în cuvintele: „Vie împărăția Ta; facă-se voia Ta, precum în cer, așa și pe pământ”. Luca 11:2.

*Din acești 400.000.000, romano și greco-catolicii împreună pretind 280.000.000, în timp ce protestanții pretind 120.000.000.

Este oare cumva surprinzător că această masă de patru sute de milioane, care în declarație constituie Biserica lui Cristos și care se cheamă Împărăția Lui — „Creștinătate” — nu este recunoscută de Domnul și El îi dă un nume mai potrivit, Babilon (amestec, confuzie)? Cu ideile lor despre Împărăția lui Cristos și despre modul și rezultatele întinderii ei în toată lumea, este oare de mirare că nu sunt pregătiți pentru Împărăția adevărată și nu sunt dispuși să-L primească pe noul Împărat, așa cum, pentru motive asemănătoare, conducătorii casei tipice n-au fost pregătiți la prima venire? Nu poate fi nici o îndoială că acei împărați, regi și prinți care își folosesc acum influența și puterea mai cu seamă pentru mărire de sine, și care echipează și mențin milioane de oameni înarmați ca să-i protejeze și să-i mențină în extravaganțele lor imperiale și în pozițiile lor de domni, mai degrabă ar vedea milioane măcelărite și alte milioane transformate în văduve și orfani, ca în trecut, decât să se despartă de avantajele lor actuale. Este vreo mirare că aceștia nici nu doresc, nici nu așteaptă, nici nu cred în felul de Împărăție promisă în Scripturi? — o Împărăție în care cei înălțați, îngâmfați și mândri vor fi coborâți, iar cei înjosiți ridicați la nivelul general cuvenit și intenționat? Este vreo mirare că toți cei care sunt în armonie cu orice fel de asuprire, jecmănire sau monopol zdrobitor, prin care ei obțin sau speră să obțină avantaj nejust asupra semenilor, sunt neîncrezători în Împărăția dreptății în care nu se va permite nici o nedreptate sau ilegalitate? În special, ne putem mira că aceștia sunt neîncrezători că Împărăția este aproape, chiar la uși?

Nu ne putem mira nici că cei mari, preoții de seamă și conducătorii „Creștinătății”, căutând fiecare să câștige din partea sau secta sa (Isa. 56:11), nu recunosc și de aceea resping pe Împăratul spiritual prezent acum, așa cum ((180)) învățătorii casei trupești L-au respins când era prezent în trup. Și după cum Domnul a respins, a îndepărtat și a lepădat din favoare, în focul necazului, multe dintre „ramurile firești” ale măslinului, păstrând numai pe israeliții cu adevărat ca ramuri, nu vedem noi oare că în secerișul acestui veac aceeași înțelepciune probează și „ramurile sălbatice” (Rom. 11:21, 22), și îndepărtează din favoare și din grăsimea rădăcinii (făgăduința avraamică) această masă mare de ramuri declarate ale căror caracter, scopuri și dispoziții sunt străine și sălbatice într-adevăr — foarte diferite de făgăduința și de planul lui Dumnezeu reprezentat prin rădăcină?

Nu este straniu că secerișul actual este martorul separării creștinilor adevărați de cei doar pretinși, așa cum în secerișul iudeu s-a făcut o separare a israeliților adevărați de cei doar pretinși. Este numai ceea ce am fi putut aștepta în mod rațional, chiar dacă nu ni s-ar fi dat nici o revelație în Cuvântul lui Dumnezeu, arătând faptul respingerii masei, ca Babilon. Compară Romani 11:20-22 cu Apocalipsa 3:16; 18:4.

Respingerea Babilonului („Creștinătății”) în 1878 a fost respingerea masei celor pretinși — „oștirea” cum este numită de către Daniel, pentru a o deosebi de clasa Sfântului Locaș sau a Templului. Clasa Sfântului Locaș nu va fi părăsită sau lăsată pustie. Nu, mulțumim lui Dumnezeu, Sfântul Locaș va fi slăvit; slava Domnului va umple Templul Său, când ultima piatră vie a lui va fi șlefuită, aprobată și pusă la loc (1 Pet. 2:5, 6). Am văzut cum de-a lungul veacului a existat o astfel de clasă, cum a fost întinată și vasele (învățăturile) ei prețioase au fost profanate, și cum a fost efectuată treptat curățirea ei de eroare. Această clasă a fost tot timpul Biserica adevărată, chiar dacă sistemele nominale au fost totuși recunoscute și folosite într-o măsură. După respingerea sistemelor nominale însă, acum ca și în secerișul iudeu, numai clasa Bisericii adevărate sau a Sfântului Locaș este recunoscută și folosită ca purtătorul de cuvânt al lui Dumnezeu. ((181)) Caiafa, un preot de seamă al Israelului Trupesc, a fost folosit de Dumnezeu să transmită o lecție și o profeție mare numai cu câteva zile înainte ca sistemul să fie respins. (Vezi Ioan 11:50, 51, 55; 18:14.) Dar în Scripturi n-avem nici o aluzie și nici un motiv să presupunem că Dumnezeu a folosit vreodată sau a recunoscut acea biserică-națiune, conducătorii și reprezentanții ei, după ce ea a fost respinsă. Și aceeași lecție trebuie să fie recunoscută aici, în legătură cu Babilonul. El este „vărsat” din gura Domnului; și nici glasul Mirelui nici al miresei nu va mai fi auzit niciodată în el. Apoc. 18:23.

În zadar încearcă unii să pledeze pentru partea lor din Babilon, și, în timp ce admit corectitudinea generală a portretului profetic, să pretindă că secta lor, sau congregația lor anume, este o excepție de la caracterul general al Babilonului, și, prin urmare, că Domnul nu-i poate chema să se retragă din el formal și public, așa cum i s-au alăturat odată.

Să se gândească aceștia că acum suntem în timpul de seceriș al separării, și să ne amintim motivul expres al Domnului pentru care ne-a chemat afară din Babilon, și anume, „ca să nu fiți părtași la păcatele ei”. Să ne gândim, de asemenea, de ce Babilonul este numit astfel. Evident din cauza multelor lui erori de doctrină, care, amestecate cu câteva elemente de adevăr divin, fac mare confuzie, și din cauza societății amestecate adunate împreună prin adevărurile și erorile amestecate. Și deoarece ei vor reține erorile cu sacrificiul adevărului, acesta din urmă este făcut fără valoare și adesea mai rău decât fără sens. Acest păcat, de a ține și a învăța eroarea prin sacrificarea adevărului, este unul de care este vinovată fiecare sectă a Bisericii nominale, fără excepție. Unde este secta care să vă ajute să cercetați cu hărnicie Scripturile, prin care să creșteți în har și în cunoștința adevărului? Unde este secta care să nu vă împiedice creșterea, atât prin doctrinele cât și prin uzanțele ((182)) ei? Unde este secta în care să vă puteți supune cuvintelor Învățătorului și să lăsați lumina voastră să strălucească? Noi nu cunoaștem nici una.

Dacă vreunii dintre copiii lui Dumnezeu din aceste organizații nu-și dau seama de robia lor, este fiindcă ei nu încearcă să-și folosească libertatea, fiindcă dorm la postul lor de gardă, când ar trebui să fie administratori activi și paznici credincioși (1 Tes. 5:5, 6). Să se trezească aceștia și să încerce să folosească libertatea pe care cred ei că o au; să le arate confraților închinători în ce nu corespund crezurile lor cu planul divin, în ce se depărtează de el și fug în direcție opusă lui; să le arate cum Isus Cristos prin favoarea lui Dumnezeu a gustat moartea pentru fiecare om; cum acest fapt și binecuvântările care decurg din el vor fi mărturisite „la timpul potrivit” fiecărui om; cum în aceste „timpuri de înviorare” binecuvântările restabilirii vor curge către toată rasa umană. Să le arate mai departe chemarea de sus a Bisericii Evanghelice, condițiile stricte ale membrilor acestui corp și misiunea specială a Veacului Evanghelic, să ia acest „popor pentru Numele Său”, special, care la timpul cuvenit să fie înălțat și să domnească cu Cristos. Cei care vor încerca astfel săși folosească libertatea ca să predice vestea bună în sinagogile de astăzi, vor reuși fie să convertească congregații întregi, sau altfel să trezească o furtună de împotrivire. Sigur vă vor arunca afară din sinagogile lor și vă vor separa de societatea lor, și vor spune tot felul de rele împotriva voastră, pe nedrept, din pricina lui Cristos. Și astfel făcând, fără îndoială mulți vor gândi că fac un serviciu pentru Dumnezeu. Dar, dacă veți fi astfel credincioși, veți fi mângâiați cu prisosință de făgăduințele scumpe din Isaia 66:5 și din Luca 6:22 — „Ascultați cuvântul Domnului, voi, care tremurați la cuvântul Lui. Iată ce zic frații voștri, care vă urăsc și vă izgonesc din cauza Numelui Meu: «Domnul să fie slăvit [noi facem ((183)) aceasta pentru slava Domnului] și să vă vedem bucuria!» Dar ei vor rămâne de rușine!” „Ferice de voi când oamenii vă vor urî, vă vor izgoni dintre ei, vă vor batjocori și vor lepăda numele vostru ca ceva rău, din cauza Fiului Omului! Bucurați-vă în ziua aceea și săriți de veselie, căci iată, răsplata voastră este mare în cer; căci tot așa făceau părinții lor față de proroci.” Dar „Vai de voi când toți oamenii vă vor vorbi de bine, fiindcă tot așa făceau părinții lor cu prorocii mincinoși!”

Dacă toți cei cu care vă închinați ca adunare sunt sfinți — dacă toți sunt grâu, fără neghină printre ei — ați întâlnit oameni cât se poate de remarcabili, care vor primi adevărul secerișului cu bucurie. Dar dacă nu, trebuie să așteptați ca adevărul prezent să separe neghina de grâu. Și mai mult, trebuie să vă faceți partea în prezentarea chiar a acestor adevăruri care vor face separarea.

Dacă vreți să fiți unul dintre sfinții învingători, trebuie să fiți acum unul dintre „secerătorii” care mânuiesc secera adevărului. Dacă sunteți credincioși Domnului, vrednici de adevăr și vrednici de comoștenire cu El în slavă, vă veți bucura să aveți parte cu Secerătorul principal în secerișul actual — nu contează cât de dispuși puteți fi din punct de vedere natural să alunecați lin prin lume.

Dacă există neghină printre grâul din adunarea în care sunteți membru, așa cum este întotdeauna cazul, mult va depinde care dintre ele este în majoritate. Dacă predomină grâul, adevărul prezentat înțelept și iubitor îl va afecta favorabil; și neghina nu va vrea să stea mult. Dar dacă majoritatea este neghină, așa cum în general sunt nouă zecimi sau mai mult — efectul celei mai atente și mai blânde prezentări a adevărului secerișului va fi să trezească amărăciune și împotrivire puternică; și, dacă persistați în declararea veștilor bune și în expunerea erorilor de mult stabilite, veți fi „scoși afară” curând, pentru binele cauzei sectare, sau vi se vor restrânge libertățile așa încât nu veți ((184)) putea lăsa lumina voastră să strălucească în acea adunare. Atunci datoria voastră este clară: Dați mărturia voastră iubitoare în privința bunătății și înțelepciunii marelui plan al veacurilor al Domnului, și după ce ați arătat în mod înțelept și smerit motivele voastre, retrageți-vă în mod public de la ei.

În diferitele secte ale Babilonului — „Creștinătății” — există diferite grade de robie. Unii care s-ar împotrivi cu indignare robiei complete și absolute a conștiinței și a judecății individuale, cerută de romano-catolicism, sunt foarte dispuși să se lege pe ei și să lege și pe alții prin crezurile și dogmele uneia sau alteia dintre sectele protestante. Este adevărat, lanțurile lor sunt mai ușoare și mai lungi decât cele ale Romei și ale Veacurilor Întunecate. Într-o măsură aceasta este bine — reformare cu adevărat — un pas în direcția bună — spre libertate deplină — spre starea Bisericii din timpurile apostolice. Dar de ce să purtăm cătușe umane? De ce să ne legăm și să ne limităm conștiința? De ce să nu stăm fermi în libertatea deplină cu care Cristos ne-a făcut liberi? De ce să nu respingem toate eforturile semenilor noștri greșitori de a ne încătușa conștiința și a ne împiedica investigarea — nu numai eforturile trecutului îndepărtat, ale Veacurilor Întunecate, ci și eforturile diferiților reformatori din trecutul mai recent? De ce să nu hotărâm să fim ca Biserica apostolică — liberi să creștem în cunoștință, în har și iubire, pe măsură ce „timpul potrivit” al Domnului descoperă tot mai deplin planul Său îndurător?

Desigur, toți știu că ori de câte ori se alătură uneia dintre aceste organizații umane, acceptând Confesiunea ei de Credință ca fiind a lor, ei se obligă să creadă nici mai mult nici mai puțin decât exprimă acel crez asupra subiectului. Dacă, în ciuda robiei la care au cedat voluntar vor gândi pentru ei înșiși și vor primi lumină din alte surse, mai avansată decât lumina de care s-a bucurat secta în care au fost, ei trebuie fie să se dovedească neloiali sectei și ((185)) legământului lor cu ea, acela de a nu crede nimic contrar Confesiunii ei, fie altfel să dea la o parte cu onestitate și să respingă Confesiunea pe care au depășit-o și să iasă din astfel de sectă. Pentru a face aceasta se cere har și costă ceva efort, deranjând asocierile plăcute, cum adesea se întâmplă, și expunând pe căutătorul onest al adevărului la acuzațiile nechibzuite de a fi „trădător” al sectei sale, un „apostat”, unul „nestabilit” etc. Când unul intră într-o sectă, se presupune că mintea lui este complet predată acelei secte și de atunci încolo nu mai este a lui. Secta își ia sarcina să decidă pentru el ce este adevăr și ce este eroare, iar el, pentru a fi un membru adevărat, de nădejde, credincios, trebuie să accepte deciziile sectei sale, atât viitoare cât și trecute, în toate chestiunile religioase, ignorând gândirea sa personală și evitând investigarea personală, ca nu cumva să crească în cunoștință și să fie pierdut ca membru al acelei secte. Această sclavie a conștiinței față de o sectă și de un crez este adeseori declarată răspicat, când unul ca acesta declară că „aparține” unei astfel de secte.

Aceste cătușe ale sectarismului, departe de a fi văzute în mod corect drept cătușe și lanțuri, sunt văzute și purtate ca ornamente, ca semne de respect și trăsături de caracter. Atât de departe a mers înșelarea, încât mulți dintre copiii lui Dumnezeu s-ar rușina să fie cunoscuți că sunt fără astfel de lanțuri — ușoare sau grele, lungi sau scurte, în libertatea personală acordată. Ei se rușinează să spună că nu sunt în robia nici unei secte sau crez, ci „aparțin” numai lui Cristos.

De aceea vedem uneori câte un copil al lui Dumnezeu onest, flămând după adevăr, înaintând treptat de la o denominație la alta, așa cum un copil trece la școală dintr-o clasă în alta. Dacă este în Biserica Romei, când i se deschid ochii iese afară din ea, căzând probabil în vreo ramură a sistemului metodist sau presbiterian. Dacă aici dorința lui pentru adevăr nu este cu totul stinsă și simțurile sale spirituale nu sunt amorțite de spiritul lumii, îl veți putea ((186)) găsi după câțiva ani într-una din ramurile sistemului baptist; și dacă el continuă să crească în har, în cunoștință și în iubirea adevărului, și într-o apreciere a libertății cu care Cristos ne face liberi, îl veți găsi în curând în afara oricărei organizații umane, unit numai cu Domnul și cu sfinții Săi, legat numai prin legăturile gingașe dar puternice ale iubirii și adevărului, asemenea Bisericii timpurii. 1 Cor. 6:15, 17; Ef. 4:15, 16.

Sentimentul de incomoditate și de insecuritate, dacă nu sunt legați cu lanțurile unei secte, este general. Este conceput de ideea falsă, mai întâi promulgată de papalitate, că a fi membru într-o organizație pământească este esențial, plăcut Domnului și necesar pentru viața veșnică. Aceste sisteme pământești, organizate de oameni, atât de diferite de asocierile simple, neîncătușate din zilele apostolilor, sunt privite involuntar și aproape inconștient de către creștini ca tot atâtea Companii de Asigurare pentru Cer, la care trebuie să se dea în mod regulat bani, timp și respect etc., pentru a asigura odihna și pacea cerească după moarte. Acționând după această idee falsă, oamenii, dacă ies dintro sectă, sunt la fel de nerăbdători să fie legați de altă sectă cum sunt să-și reînnoiască polița de asigurare la o companie respectabilă dacă aceasta le-a expirat.

Dar nici o organizație pământească nu poate acorda un pașaport spre glorie cerească. Nici cel mai bigot sectar (în afară de romano-catolic) nu va pretinde că starea lui de membru în secta sa îi va asigura slava cerească. Toți sunt forțați să admită că Biserica adevărată este cea care este scrisă în cer, și nu pe pământ. Ei înșeală pe oameni când pretind că este nevoie să mergi la Cristos prin ei — este nevoie să devii membru al unui corp sectar pentru a deveni membru al „trupului lui Hristos”, Biserica adevărată. Dimpotrivă, Domnul, în timp ce n-a refuzat pe nici unul care a venit la El prin sectarism și n-a îndepărtat cu mâna goală pe nici un căutător al ((187)) adevărului, ne spune că n-avem nevoie de astfel de piedici, ci putem veni la El mult mai bine în mod direct. El cheamă: „Veniți la Mine”; „Luați jugul Meu asupra voastră și învățați de la Mine”; „jugul Meu este bun și sarcina Mea este ușoară; „și veți găsi odihnă pentru sufletele voastre”. Am dori să fi dat atenție vocii Sale mai repede. Am fi evitat multe dintre poverile grele ale sectarismului, multe dintre mlaștinile lui de disperare, multe dintre castelele lui de îndoială, dintre bâlciurile deșertăciunii, dintre leii înclinațiilor minții lumești etc.

Mulți însă, născuți în diferite secte, sau introduși acolo în pruncie sau în copilărie, fără să pună la îndoială sistemele, au ajuns să fie liberi în inimă și fără să știe sunt în afara limitelor și hotarelor crezurilor pe care le recunosc prin declarația lor și le sprijină cu mijloacele și cu influența lor. Puțini dintre aceștia au recunoscut avantajele libertății depline, sau obstacolele robiei sectare. Dar separarea deplină, completă, n-a fost poruncită până acum, în timpul secerișului. Acum sunt auzite cuvintele Domnului, ieșiți afară dintre ei: curățiți-vă (eliberați-vă, atât de practicile greșite, cât și de doctrinele false), toți cei care purtați vasele (adevărurile — doctrinele) Domnului. Isa. 52:11.

Acum securea este înfiptă la rădăcina sistemului creștin nominal — Babilonul, „Creștinătatea” — așa cum a fost înfiptă la a sistemului iudeu la prima venire; și marele sistem în care „păsărilor cerului” le place să se cuibărească și pe care l-au murdărit grav (Luca 13:18, 19), și care de fapt a devenit „o închisoare a oricărei păsări necurate și urâcioase” (Apoc. 18:2), va fi doborât și nu va mai înșela lumea. Se va vedea că în locul lui, adevărata și singura comoștenitoare și mireasa Mielului va fi adevăratul măslin, ale cărui rădăcini sunt promisiunile adevărate ale lui Dumnezeu și ale cărui ramuri sunt cei cu adevărat și pe deplin consacrați și credincioși din acest Veac Evanghelic, ale căror nume sunt „scrise în ceruri”. Apoc. 17:14.

((188))

Încercarea și cernerea clasei sfântului locaș

Deși ieșirea din Babilon este un pas, și încă unul mare, în direcția biruinței complete, nu este în nici un caz ultimul; și trebuie să fim atenți să ne păzim împotriva unei dispoziții spre odihnă după fiecare pas înainte pe cale.

„Nu gândi că ai biruința

Și nu-ți înceta silința;

Lucrarea terminată nu-ți va fi

Până când coroana o vei dobândi.

În juru-ți un nor de martori

Te cuprind cu privirea.

Trecutul să-l dai uitării

Și fugi la ținta ta.”

Pasul ieșirii din Babilon a fost în general precedat de alți pași de ascultare, care la rândul lor au antrenat și au întărit caracterul pentru conflictele și victoriile ulterioare. Și va fi urmat de alte probe și ocazii de biruință, în vederea cărora Pavel (Gal. 5:1) a scris: „Hristos ne-a eliberat ca să fim liberi. Rămâneți deci tari și nu vă supuneți iarăși sub jugul robiei!” Fiecare persoană care ajunge să-și dea seama de libertatea fiilor lui Dumnezeu și de deplina libertate din robia Babilonului trebuie să se aștepte să întâmpine alte tentative ale marelui adversar de a-l duce în alte robii, sau de a-l poticni. Domnul permite aceste încercări severe, pentru ca clasa care este căutată acum să se poată arăta și pregăti pentru serviciul Lui în Împărăția slavei.

O ilustrație a acestei încercări și cerneri a avut loc în secerișul iudeu, preumbrind ceea ce putem aștepta acum. Clasa Templului sau Sfântului Locaș la prima venire a fost reprezentată de ucenicii Domnului, despre care El a spus: „Sunteți curați, dar nu toți”; și după respingerea Israelului nominal (33 d. Cr.) a venit o încercare severă pentru cei care reprezentau templul lui Dumnezeu, cei ((189)) curați și cei necurați, ca să-i separe. Petru a fost cernut și aproape a căzut (Luca 22:31; Mat. 26:74, 75; Ioan 21:15-17); dar fiind „curat”, sincer în inimă, el a fost făcut în stare să iasă biruitor. Și Iuda a fost încercat, și el s-a dovedit a fi necurat, dispus să vândă adevărul pentru avantaj pământesc, să se lepede de Domnul pentru bani, chiar în timp ce Îl săruta ca o pretenție de iubire.

Întocmai așa și acum, în acest seceriș, există un Locaș Sfânt curățat, și strâns asociați cu el unii care nu sunt curați. Și de la respingerea Babilonului în 1878, și de la chemarea făcută atunci să iasă afară din el, s-a desfășurat o lucrare de încercare și cernere printre cei care au ieșit afară. Fără îndoială că Petru și Iuda au fost ilustrații ale unor clase asemănătoare de acum, printre cei care au ieșit din Babilon și care au fost curățați de multe dintre mânjiturile lui doctrinare — o clasă care rămâne credincioasă Domnului și adevărului, și o altă clasă care se dovedește necredincioasă, care nu urmează mai departe să-L cunoască pe Domnul, ci care se întoarce spre doctrine rele și false, adesea mai rele decât cele de care au scăpat.

Încercarea și cernerea clasei templului în acest seceriș, de la 1878, au fost preumbrite prin actul tipic al Domnului nostru, de curățare a tempului tipic după ce a preluat funcția de Împărat și a pronunțat judecata împotriva bisericii nominale evreiești. După ce a declarat că li s-a lăsat casa pustie, El a mers la templul din Ierusalim, tipul Templului sau Sfântului Locaș adevărat, și făcând un bici din corzi mici, l-a folosit ca să scoată afară pe schimbătorii de bani și a răsturnat mesele celor care vindeau porumbei.

Biciul din corzi mici folosit în acel act tipic a reprezentat diferite adevăruri folosite în secerișul actual în mijlocul clasei Templu, ca să corecteze, să dovedească și să separe pe cei necurați. Adevărurile arătate acum descoperă atât de clar voința perfectă a lui Dumnezeu, importanța deplinei consacrări serviciului Său și îngustimea căii care ((190)) trebuie parcursă de către cei care merg în urmele Învățătorului, încât cei care s-au alăturat acestei clase din vreun motiv necurat sunt în mod continuu biciuiți de adevăr, până când sunt constrânși să se separe de clasa Sfântului Locaș.

Deși câteva dintre pildele Domnului nostru arată separarea generală a clasei „sfântului locaș” de „oștire”, sau de masa generală a creștinătății declarate, sunt două pilde care merg încă mai departe și arată încercarea și cernerea de după aceea a clasei sfântului locaș — separarea biruitorilor, care vor moșteni Împărăția (Apoc. 3:21), de alții sincer consacrați, care, biruiți de spiritul lumii, neglijează sacrificarea avantajelor și onorurilor actuale primite de la oameni, în favoarea onorurilor mai înalte primite de la Dumnezeu.

Pilda Celor Zece Fecioare, în timp ce arată toată clasa fecioarelor sau clasa consacrată fiind separată de Babilon, marchează în mod clar și o încercare și o separare care are loc în această clasă — o separare a fecioarelor înțelepte, pline de credință, de iubire fierbinte și de spiritul ascultării prompte, de fecioarele nechibzuite, care îngăduie ca prima lor iubire și fierbințeala spiritului să se răcească, și în consecință credința și promtitudinea ascultării să scadă. Cele înțelepte, trăind în armonie deplină cu legământul lor de consacrare deplină lui Dumnezeu și veghind cu sârguință la întoarcerea promisă a Domnului, sunt pregătite să aprecieze mesajul de bucurie al secerișului, să recunoască indiciile prezise ale prezenței Învățătorului, și să reziste la orice probe pe care El le vede că sunt potrivite să le aplice pentru ca ele să-și dovedească loialitatea și credincioșia. Acestea, treze și veghetoare, aud bătaia la ușă a Învățătorului, prin cuvintele profeților, care anunță prezența Sa; și pentru ele pierderile și crucile actuale, purtate cu smerenie pentru adevăr, sunt primite ca vestitori ai unei păci, bucurii și glorii mai trainice care urmează.

((191))

Când a fost auzită bătaia profeției care anunța prezența Domnului în toamna lui 1874, aceasta a început aproape imediat să fie recunoscută; și repede s-a ridicat strigătul: „Iată, mirele, ieșiți-i în întâmpinare!” Și acest strigăt continuă încă și va continua până când toată clasa fecioarelor consacrate vor auzi și le va fi încercată credința și loialitatea prin el. Cele înțelepte, cu candelele (Cuvântul lui Dumnezeu) curățite și arzânde și cu untdelemn (Spiritul sfânt) în vasele lor (inimile lor), vor recunoaște prezența Domnului; și, aranjându-și conduita și afacerile în armonie cu credința lor, ele vor „ieși” să-L întâlnească pe Mirele preaiubit și vor ședea cu El la ospățul căsătoriei.

Obiceiul căsătoriei la evrei constituie o frumoasă ilustrație a logodnei și a căsătoriei Bisericii cu Cristos, Domnul ei. Logodna era un angajament formal făcut cu legăminte solemne de fidelitate de fiecare parte. Femeia continua să stea în casa tatălui ei până când era dusă în casa soțului ei, de obicei la un an după logodnă sau căsătorie. Consumarea unirii consta în primirea soției în casa pregătită pentru ea de către soț, și era celebrată cu un mare ospăț care dura câteva zile — numit Ospățul Nupțial. La o oră fixată mirele mergea după mireasă, care aștepta pregătită să-l primească și să-l însoțească la viitoarea lor casă și la ospățul pe care el îl pregătise, urmată de fecioare, însoțitoarele ei, cu candele și cu toate pregătirile necesare.

În pildă nu este deloc menționată mireasa, ci toate „fecioarele înțelepte” sunt menționate ca fiind acelea pentru care vine Mirele și care-L însoțesc și intră la ospățul de bucurii pregătit. Și acest lucru este potrivit și necesar; fiindcă Mireasa lui Cristos este compusă din mulți membri sau persoane, foarte frumos reprezentate prin fecioarele înțelepte. Fecioarele nechibzuite care obțin lumină și experiență mai târziu, dar care nu vor obține marea înălțare a clasei Miresei „înțelepte”, credincioase, ((192)) vor fi fără îndoială clasa menționată (Ps. 45:14, 15) ca „fecioarele, însoțitoarele ei” care o vor urma, care vor fi favorizate de către Împărat la timpul potrivit, dar nu atât de mult.

Atitudinea fecioarelor înțelepte, pregătite, în așteptare și nerăbdătoare după venirea Mirelui, reprezintă bine singura atitudine potrivită a logodnicei Domnului, Biserica întradevăr consacrată. Ca o mireasă să neglijeze sau să fie nepregătită pentru acest moment, cel mai plin de evenimente din viață, ar dovedi că nu este potrivită pentru această onoare; și așa este cu Biserica: „Oricine are nădejdea aceasta în El, se curățește”, caută să fie în atitudinea inimii și a vieții plăcută Mirelui, și dorește mult și așteaptă unirea binecuvântată și ospățul promis de Cel care a spus: Mă duc să vă pregătesc un loc, și Mă voi întoarce și vă voi lua la Mine.

Două lucruri sunt evidente din această pildă: primul, că acest aspect special al adevărului (cunoștința despre prezența Mirelui) nu este intenționat pentru lume în general, nici pentru biserica nominală în general, ci numai pentru clasa fecioarelor sau clasa consacrată; al doilea, este evident că acest mesaj al prezenței Mirelui va cauza separare care va încerca și va proba pe fiecare individ din clasa fecioarelor, și va arăta în mod clar care sunt cele înțelepte, credincioase, vrednice, și cele necredincioase, neînțelepte.

O, ce bogății de har sunt conținute în acest mesaj glorios, „Iată, Mirele!” Până acum acesta este un mare secret cunoscut numai printre sfinți; căci lumea nu-l poate primi. Este o nebunie pentru ea, și va fi până când toate fecioarele vor auzi și cele înțelepte dintre ele vor fi intrat deplin; până când „ușa se va închide” și „flacăra de foc” a marelui timp de strâmtorare care va urma apoi va face ca orice ochi să vadă (să recunoască) prezența Domnului și domnia începută.

((193))

Cu ce har împărătesc vine mesajul lui Iehova la servitorii Săi smeriți și la servitoarele Sale smerite — „Ascultă, fiică, vezi și pleacă-ți urechea; uită pe poporul tău și casa [relațiile, speranțele, scopurile și ambițiile umane] tatălui tău [Adam]! Și atunci împăratul [Domnul Isus] îți va dori frumusețea. Și fiindcă este Domnul tău, adoră-l” (Ps. 45:10, 11). Și cine sunt aceștia care vor primi astfel de favoare? Sunt cei „chemați, aleși și credincioși”. „Fiica împăratului [fiica lui Iehova; căci astfel este recunoscută Mireasa lui Cristos] este plină de strălucire înăuntrul casei împărătești.” Frumusețea ei este frumusețea sfințeniei. La exterior, în fața lumii, ea nu este plină de strălucire; și, asemenea Domnului ei în umilința Lui, este disprețuită și respinsă de oameni. Dar nu va fi întotdeauna așa: după ce L-a urmat în umilința Lui, ea va avea parte și de strălucirea Lui. Ca nouă creatură ea va fi îmbrăcată la timpul cuvenit cu natura Sa divină — „Ea poartă [când va fi glorificată] o haină țesută cu aur” — aurul fiind un simbol al naturii divine. „Ea va fi adusă la împărat în haine de broderie” — în haina albă simplă dată de Domnul ei, haina dreptății Lui, pe care ea va fi brodat cu multă grijă podoabele frumoase ale harurilor creștine. Și mare va fi bucuria în cer și pe pământ la intrarea ei îmbelșugată în palatul Împăratului (2 Pet. 1:5-8, 11); mulți vor zice: „Să ne bucurăm și să ne înveselim și să-I dăm slavă, fiindcă nunta Mielului a venit și soția Lui s-a pregătit!” (Apoc. 19:7) „Și fiica Tirului și cei mai bogați din popor vor umbla cu daruri ca să capete bunăvoința ta. ... Voi face ca numele tău să fie amintit în toate generațiile; de aceea te vor lăuda popoarele, în veci de veci.” Ps. 45:12-17.

Cu adevărat „înțelepți” se vor dovedi acei consacrați care, neglijând farmecele lumești, speranțele și răsplățile pământești, și cu inimi pline de dor și de așteptare pentru Cel preaiubit, sunt găsiți pregătiți și ((194)) sunt dovediți vrednici de marea înălțare promisă, ca Mireasa, soția Mielului.

„Mireasa Mielului, farmecele tale,
O, fie să avem parte de ele.”

Deoarece a lua candelele și a-L urma pe Mire reprezintă a părăsi totul pentru a-L urma pe Cristos în acest timp al prezenței Sale, aceasta echivalează cu a părăsi Babilonul, unde au fost în principal fecioarele; fiindcă adevărul manifestat în lumina secerișului indică în mod clar această separare a grâului de neghină. Curățirea atentă descoperă acest fapt fecioarelor înțelepte care posedă Spiritul sfânt al consacrării și al supunerii. Cei care au acest „untdelemn” vor avea și lumină, și aceștia, apreciind privilegiul, vor „urma pe Miel oriunde va merge”, cu bucurie și promptitudine.

Fecioarele nechibzuite, dimpotrivă, neavând untdelemn de ajuns, nu au obținut lumină clară asupra subiectului prezenței Mirelui; și fiind supraîncărcați cu grijile, planurile etc., acestei vieți, ei nu investighează subiectul pe deplin, și ca urmare se opresc și sunt nehotărâți în privința părăsirii Babilonului, și în mare măsură sunt indiferenți și neîncrezători în legătură cu întregul subiect. Și chiar dacă, îndemnați de alții, ei îl părăsesc fără tragere de inimă, asemenea soției lui Lot, sunt înclinați în mod constant să privească în urmă. Pentru aceștia Domnul a lăsat îndemnul: „Aduceți-vă aminte de soția lui Lot” (Luca 17:32). Și iarăși a spus: „Oricine pune mâna pe plug și se uită înapoi, nu este potrivit pentru Împărăția lui Dumnezeu”.

Nimic din pildă nu arată că fecioarele nechibzuite vor fi conștiente de nechibzuința lor, până când ocazia de a intra la nuntă va trece de la ele. Atunci își vor da seama cât de nechibzuite au fost când au așteptat să fie recunoscute de Domnul ca Mireasa și comoștenitorii Lui, când au fost cel mult urmași căldicei și la distanță. Mulți acum „înălțați printre oameni” și renumiți pentru „faptele lor minunate” vor fi printre cei dezamăgiți.

((195))

Și ușa s-a închis

Vestirea prezenței Mirelui, ieșirea în întâmpinarea Lui și intrarea cu El la căsătorie continuă încă, și va continua până când toate fecioarele înțelepte vor fi „pecetluite pe frunțile lor” cu o cunoștință a adevărului secerișului, suficientă ca să le separe de Babilon și să le facă în stare să intre cu Mirele la ospățul pregătit. Atunci, când toate fecioarele vor fi fost probate prin acest adevăr prezent, ușa oportunității va fi închisă și altora nu li se va permite să intre la ospăț; căci, a spus Învățătorul, Eu sunt „Cel care deschide și nimeni nu va închide, Cel care închide și nimeni nu va deschide” (Apoc. 3:7). Și când fecioarele nechibzuite vor veni să bată și să ceară să intre, după ce ușa va fi închisă, spunând, „Doamne, Doamne, deschidene!”, El le va răspunde spunând: „Adevărat vă spun că nu vă cunosc!” Cei care se rușinează de El și de cuvintele Lui acum, și de aceea le sunt indiferente, Se va rușina și El de ei atunci, când va fi pe punctul să apară în glorie și putere cu toți mesagerii Săi sfinți, credincioși— fecioarele înțelepte înălțate și glorificate cu El.

Ușa închisă, vom observa, n-are nimic de-a face cu cei lumești. Este ușa spre ospățul nunții; și ea n-a fost deschisă niciodată decât pentru cei consacrați, clasa fecioarelor. Nici o altă clasă n-a fost vreodată invitată să intre prin ea; și ea se va închide când adevărurile secerișului vor fi cernut și separat pe toți păstrătorii calzi, serioși ai legământului, de cei reci, căldicei și supraîncărcați, care neglijează să-și țină legământul. Mulțumim lui Dumnezeu, nu ușa îndurării se închide aici, nici chiar ușa oricărei favori, ci ușa spre acea favoare principală a comoștenirii cu Cristos ca Mireasa Sa. Dar când ușa se va închide în fața fecioarelor nechibzuite și nu se va mai deschide niciodată la bătaia lor, chiar dacă le va lăsa stând afară expuse marelui necaz din „ziua cea rea” unde va fi plânsul și tânguirea și scrâșnirea dinților, ((196)) le va lasa totuși în brațele iubirii și îndurării lui Dumnezeu și sub favoarea și grija Sa specială; căci marile necazuri prin care vor trece sunt menite să purifice și să curețe pe acele fecioare care se vor pocăi atunci, și prin aceasta să le facă potrivite ca vase de cinste pentru folosul Stăpânului, deși nu pentru cinstea principală pentru care au fost la început chemate, dar de care s-au dovedit nevrednice. Împărtășindu-se într-o oarecare măsură de spiritul Babilonului, dându-i acestuia ponderea influenței lor, oricât de mică, ele sunt socotite de Dumnezeu ca părtașe la păcatele lui și de aceea nevrednice să scape de plăgile care vin asupra lui. Aceste plăgi sunt necesare, nu numai pentru nimicirea Babilonului, ci și pentru purificarea și separarea grâului încă necopt rămas în el — fecioarele nechibzuite, îmbătate considerabil și biruite de vinul Babilonului.

Intrarea cu Domnul la nuntă a fost frumos ilustrată prin alaiul vesel de nuntă la evrei care însoțea mireasa spre casa soțului ei, cu muzică și felinare aprinse și cu toate manifestările de bucurie. Astfel ea intra în bucuria domnului ei și la ospățul pe care el îl pregătise. Astfel intră acum fecioarele înțelepte. Bucuria începe când ele aud întâi despre prezența Mirelui. Ele lasă cu bucurie orice altceva pentru tovărășia Lui și pentru ospățul pregătit. Deja ele se bucură prin credință de ospățul viitor, pe măsură ce Mirele prezent le face cunoscute lucrurile nespus de mari și scumpe păstrate pentru Mireasa Sa aleasă și le descoperă marea Sa lucrare de binecuvântare și de restabilire a lumii, la care Mireasa va avea privilegiul să participe. Desigur, intrând în camera de primire și văzând dovezile ospățului viitor al favorii Împărăției, intrăm deja acum în bucuriile Domnului nostru. Avem deja o pregustare a lucrurilor bune viitoare. Deja ne ospătăm, mental, din cele mai bogate daruri ale harului ((197)) Său. Prin credință suntem deja așezați la masa Stăpânului și El Însuși, potrivit făgăduinței (Luca 12:37), S-a apropiat și ne servește.

Această ospătare prin credință din prețioasele adevăruri destăinuite în acest timp de seceriș a început în 1875, la sfârșitul celor 1335 de zile (Dan. 12:12), la începutul secerișului, și este fericirea prezisă de profet când spune: „Ferice de cine va aștepta și va ajunge până la o mie trei sute treizeci și cinci de zile!”

Proba hainei de nuntă

O altă pildă a Domnului nostru (Mat. 22:1-14) arată o probare încă mai departe a clasei Sfântului Locaș — o probare și o separare chiar printre cei care au auzit și au recunoscut mesajul secerișului. „Fecioarele înțelepte” din acea pildă, care intră cu Mirele la nuntă, și „oaspeții” din această pildă, sunt aceeași clasă de consacrați care s-au arătat până acum credincioși și ascultători. De fapt această clasă este reprezentată prin diferite ilustrații, fiecare dintre ele având ca ilustrație forța ei specifică. Ei sunt reprezentați ca fecioare înțelepte, ca slujitori așteptând întoarcerea Domnului lor de la nuntă, ca oaspeți la o nuntă și ca mireasă. Ei sunt corpul lui Cristos, mireasa lui Cristos în devenire, soldați subordonați lui Cristos căpetenia lor, mlădițe în Cristos vița, ramuri de măslin în Cristos, pietre vii într-un templu în care Cristos este piatra din capul unghiului, elevi subordonați lui Cristos ca Învățătorul lor, oi cărora El le este Păstor etc., etc. Considerând aceste figuri de stil, trebuie să ne amintim că ele sunt ilustrații distincte și separate, cu totul independente una de alta, și să căutăm să luăm din fiecare lecția care s-a intenționat să fie comunicată. Dacă ne străduim să amestecăm ilustrațiile și ne mirăm cum poate fi o piatră în templu mlădiță în vie, cum pot fi oile ((198)) soldați, sau cum pot fi oaspeții la nuntă slujitori sau mireasă, nu reușim să le înțelegem deloc. În realitate noi nu suntem chemați să fim oaspeți la ospățul nunții Mielului, nici slujitori care așteaptă întoarcerea Sa de la nuntă, ci suntem chemați să fim mireasă, deși în unele privințe trebuie să fim asemenea slujitorilor și asemenea acestor oaspeți — asemenea slujitorilor credincioși în vigilența și vegherea noastră și asemenea oaspeților în altă privință.

Această pildă servește să arate ce nu poate fi ilustrat prin imaginea miresei, care reprezintă în mod colectiv biserica aleasă ca moștenitoare cu Cristos. Aceasta arată atât caracterul stării de pregătire care se cere, cât și inspectarea fiecărui individ care-i va respinge pe unii șii va accepta pe alții. Cei astfel inspectați sunt reprezentați ca fiind deja în camera de oaspeți. Ei sunt grâul recoltat sau adunat dintre neghină, fecioarele înțelepte separate de cele nechibzuite. Ei au auzit și au primit adevărurile secerișului și se bucură prin credință în anticiparea gloriei și binecuvântării care urmează după deplina lor unire cu Domnul. Până acum cu toții au alergat bine; dar până va ajunge la sfârșitul alergării, „cel căruia i se pare că stă în picioare să ia seama să nu cadă”.

Starea acceptabilă și pregătită pentru căsătorie este simbolizată în această pildă prin imaginea hainei de nuntă. La nunțile evreiești era obiceiul ca gazda să se îngrijească de îmbrăcămintea pentru ceremonie — haine albe de in — pentru toți oaspeții; și ca un oaspete să lepede haina de nuntă dată de gazdă în asemenea ocazie și să apară în propriile sale haine, ar fi fost considerată o necuviință rușinoasă, care însemna mândrie și lipsă de respect pentru gazda sa.

Ca simbol, haina de nuntă ilustrează clar dreptatea lui Cristos, dată de gazda noastră, Iehova (Rom. 8:30-34), atribuită fiecăruia care crede și se încrede în El, fără de care nici unul nu este acceptabil la căsătoria Mielului și ((199)) fără de care nici un oaspete nu este admis. Ambele, invitația și haina de nuntă, sunt necesare, și pilda arată că numai cei astfel îmbrăcați sunt admiși chiar și în anticamera de pregătire specială — în lumina adevărului prezent, unde mireasa își termină pregătirea (Apoc. 19:7). Odată haina și invitația primite și acceptate, acești oaspeți petrec timpul scurt chiar dinaintea sărbătorii nunții (timpul de seceriș) potrivindu-și hainele și făcânduși lor și altora ultimele retușări ale pregătirii. Și în timp ce sunt astfel angajați, ei deja se ospătează împreună prin credință, în perspectiva care le stă în față. Mirele, marea lucrare viitoare, glorioasa moștenire și lucrarea actuală de pregătire sunt subiectele constante ale gândurilor și conversației lor.

În această anticameră (acest timp și această condiție favorizată), luminată strălucitor prin dezvăluirea clară a adevărului divin cuvenit acum, sunt acordate atât facilitățile cât și inspirația pentru împodobirea finală și pregătirea completă pentru sărbătoarea nunții. Dar, cu toate acestea, pilda arată că până și în aceste condiții în mod special favorabile, unii, reprezentați aici prin „unul”, vor insulta pe gazdă, pe Împărat, disprețuind și lepădând haina de nuntă.

Învățătura evidentă a acestei pilde este deci că proba generală finală a acelor „fecioare înțelepte” care au fost găsite astfel gata și vrednice, și care în consecință au fost introduse în mare parte din lumina secerișului, va fi o probă a aprecierii din partea lor a faptului, adesea mărturisit în Scripturi, că ele sunt acceptate la sărbătoare nu în meritul lor propriu, ci în primul rând pentru că goliciunea și multele lor imperfecțiuni sunt acoperite prin meritul Celui care Șia dat viața ca prețul lor de răscumpărare, și a cărui dreptate atribuită, ca o haină, este singura care-i face prezentabili și acceptabili înaintea Împăratului. Toți trebuie să poarte haina. Fiecare poate să și-o brodeze cu fapte bune.

((200))

Cât este de remarcabil și de semnificativ că aceasta trebuie să fie proba mare, generală, finală. Tatăl nostru ceresc este în mod evident hotărât ca nimeni să nu fie din compania miresei decât cei care-și dau seama în mod clar de nimicnicia lor și că marele Mire este Răscumpărătorul lor, precum și Domnul și Învățătorul lor.

Pare ciudat de asemenea, ca unii care au alergat alergarea atât de bine până acum să cadă când sunt atât de aproape de realizarea speranței lor; totuși, când sunt preveniți despre o asemenea posibilitate, se cuvine ca toți consacrații să vegheze și să se roage, ca să nu intre în ispită; căci în zilele acestea din urmă vin timpurile primejdioase prezise prin apostol (1 Tim. 4:1; 2 Tim. 3:1; 4:3-5). Și totuși timpurile nu sunt atât de primejdioase încât harul divin să nu fie în stare să-i susțină pe aceia care se sprijină încrezători pe Brațul Atotputernic. Într-adevăr, cei care respectă cu smerenie calea îngustă a sacrificiului n-au fost niciodată atât de bine susținuți sau atât de deplin echipați cu toată armătura lui Dumnezeu. Dar, ciudat cum ar părea, chiar abundența favorurilor lui Dumnezeu, chiar claritatea dezvăluirilor planurilor îndurătoare ale lui Dumnezeu (de folosire a Bisericii în timpul Mileniului pentru a binecuvânta toate familiile pământului), în loc să ducă la umilință și la o mai mare apreciere a minunatului preț de răscumpărare, prin care se realizează eliberarea de condamnare și se asigură chemarea la natura divină și la comoștenire cu Cristos, pare să aibă efect opus asupra unora. Aceștia par să piardă din vedere atât nevrednicia lor personală, cât și perfecțiunea nepătată a Domnului; și în loc să-și dea seama că în cel mai bun caz sunt „robi netrebnici”, ei par să vadă în micile lor lepădări de sine pentru cauza adevărului ceva minunat — echivalentul a ceea ce a făcut Domnul nostru Isus — și simt că ei, la fel ca El, sunt indispensabili pentru executarea marelui plan al veacurilor pe care îl descoperă Scripturile. Unii ca aceștia sunt vinovați că „nu se țin strâns de Cap” și ((201)) de marea Lui lucrare de răscumpărare cu respectul cuvenit (Col. 2:19). Aceștia rămân condamnați fiindcă „socotesc ca de nimic sângele legământului cu care au fost sfințiți” (și acceptați) (Evr. 10:29), [Trad. reviz., subsol — n. e.]. Aceștia fac tocmai în ciuda spiritului favorii lui Dumnezeu, când resping „calea” — singura cale — și singurul nume dat sub cer și printre oameni prin care trebuie să fim mântuiți din condamnarea adamică și împăcați deplin cu Dumnezeu.

Aceștia sunt reprezentați în pildă prin cel „legat”, împiedicat de a mai face progres spre ospăț, sau chiar spre o apreciere în continuare a binecuvântărilor și a bucuriilor acestuia; și aceștia vor fi în cele din urmă scoși cu totul afară din lumină, în „întunericul de afară” al lumii, să aibă parte de suferința și de supărările din marele timp de necaz. Pentru aceștia deci, chiar adevărurile care se dezvăluie acum, intenționate pentru binele și dezvoltarea noastră, devin o ocazie de poticnire, pentru că ei nu sunt instruiți cum se cuvine prin ele. Și așa cum Israelul, atât de mult timp favorizat în mod special de Dumnezeu, a devenit mândru și a început să creadă că ei sunt vrednici în realitate de aceste favoruri și indispensabili pentru planul divin, așa încât Dumnezeu i-a respins de la orice favoare, tot așa va fi acum cu cei care, deși până acum au alergat bine, nu se mențin umiliți și încep să se creadă vrednici să stea înaintea lui Dumnezeu prin propria lor dreptate, și care își asumă dreptul să ia parte la ospăț fără haina de nuntă a dreptății atribuite a lui Cristos.

Deosebit de trist cum este, acest aspect al profeției arătat în pilda care este în analiză se împlinește de asemenea în fața ochilor noștri, formând un alt inel în marele lanț al dovezilor că suntem în „seceriș”. Unii dintre cei care s-au bucurat de favorurile spirituale din prezent au disprețuit și au lepădat astfel haina de nuntă; și, deși încă vorbesc despre Cristos ca Domn, ei disprețuiesc și neagă chiar importanța ((202)) și eficacitatea tranzacției prin care El a devenit Domn, și pe baza căreia au fost socotiți vrednici de o invitație la nuntă (Rom. 14:9; 5:2). Ei pretind cu îndrăzneală că n-au nevoie de nici un Răscumpărător; și, cu sofisme și aplicări greșite ale Scripturii, se conving pe ei și-i conving și pe alții că au intrat în staul pe altă cale, fără să fie răscumpărați — prin propria lor dreptate, pe care apostolul o numește „zdrențe murdare”; și unii pretind că n-au nevoie de Avocat sau de Răscumpărare, ci că au fost aleși de către Dumnezeu, fără putință de schimbare, la glorie cerească.

Această dezbrăcare a hainei de nuntă, printr-o respingere a valorii sacrificiului răscumpărător al lui Cristos, și-a făcut prima dată apariția printre cei care erau în lumina adevărului prezent în vara lui 1878; și de atunci îi încearcă pe toți cei care au intrat în lumina camerei de oaspeți, lumina secerișului. Eroarea și-a câștigat un sprijin chiar în prezența Mirelui; și unii leapădă indispensabila haină de nuntă. Și ce tulburare a stârnit printre oaspeți, ce diviziune, ce cernere! Cei care aruncă haina par nerăbdători ca și alții să facă același lucru; și aceștia se străduiesc, în timp ce acei care sunt credincioși protestează; și lucrarea de despărțire continuă, chiar în camera de oaspeți; și fără îndoială va continua chiar până în ultimul ceas dinaintea căsătoriei.

Între timp, Mirele-Împărat prezent dar nevăzut îi remarcă pe credincioșii vrednici care vor gusta din cina Sa; și El permite, și în pildă a prezis, această probă finală. Pe aceia care și-au lepădat haina El îi întreabă: „Prietene [tovarășe], cum ai intrat aici fără să ai haină de nuntă?” — o atenționare blândă dar foarte plină de forță că purtarea hainei a fost însăși condiția admiterii în favorurile de care s-a bucurat și că i se dăduse una fără plată. Și noi provocăm pe toți cei care neagă acum valoarea morții lui Crisots ca prețul lor de răscumpărare, să spună că ei au intrat în lumina prezentă — în cunoștința prezenței Domnului și a altor lucruri adânci ((203)) ale lui Dumnezeu, văzute acum atât de clar — fără să fie îmbrăcați cu această haină când au intrat. Nimeni n-a intrat vreodată fără haină: alții nu pot vedea lucrurile adânci ale lui Dumnezeu (1 Cor. 2:7-14). Tocmai ca în pildă, acum, când cei care au respins haina sunt întrebați, ei „amuțesc”. Nu pot nega că au fost admiși pe când purtau haina; și nu le place să recunoască.

„Atunci împăratul a zis slujitorilor săi: «Legați-i mâinile și picioarele și luați-l și aruncați-l în întunericul de afară!»”. „Întunericul de afară” este întunericul care înfășoară pe cei înțelepți în felul lumii, întunericul raționamentelor umane neîndrumate de Cuvântul lui Dumnezeu și neconformate după planul Său revelat, de răscumpărare și restabilire. Legarea sau restrângerea face un exemplu din aceștia în fața mulțimii consacraților și-i ajută pe toți cei care sunt cu adevărat loiali să vadă cât se poate de clar necesitatea și valoarea hainei în ochii Împăratului. Servitorii care sunt îndrumați să facă legarea sunt cei care au adevărul asupra acestui subiect, și care pot lega influența unora ca aceștia cu mărturii scripturale despre valoarea și necesitatea sângelui prețios și a hainei dreptății cumpărate cu el pentru noi. În lupta împotriva acestor argumente ale Scripturii, cei fără haină sunt forțați, prin propriile lor argumente și eforturi de a se îndreptăți să iasă din lumină în „întunericul de afară”. Pentru ei, ca și pentru lume, crucea lui Cristos este acum o piatră de poticnire și o nebunie; dar pentru cei credincioși, consacrați, este „puterea lui Dumnezeu și înțelepciunea lui Dumnezeu”.

Dar să nu trecem cu vederea că aceia din pildă care sunt „legați” și „aruncați în întunericul de afară” trebuie mai întâi să fi fost în lumina adevărului secerișului; și de aceea răspunderea și pedeapsa lor sunt mai mari decât răspunderea și pedeapsa celor care niciodată nu s-au bucurat de asemenea favoruri. Mii din biserica nominală ((204)) care vor urma fără îndoială învățătura conducătorilor proeminenți dintre ei, în renunțarea la credința în eficacitatea sângelui prețios al lui Cristos ca prețul de răscumpărare al păcătosului, nu vor fi răspunzători pentru acel pas în cea mai deplină măsură, fiindcă ei nau fost suficient luminați în legătură cu el.

Mii de creștini declarați n-au crezut niciodată în Cristos ca răscumpărarea sau înlocuitorul lor și niciodată n-au purtat haina dreptății Sale atribuite. Aceștia, desigur, nu sunt menționați în pildă. Pilda se referă numai la o clasă foarte limitată, toți aceștia apreciind odată clar răscumpărarea, și în timp ce astfel o apreciau, au intrat, sub favoarea pe care ea o asigura, în lumina specială a timpului de seceriș — timpul prezenței Împăratului, chiar înainte de ospăț. Cu ce grijă ar trebui cei care au fost odată luminați și care au gustat cuvântul cel bun al lui Dumnezeu și puterile veacului viitor, să se păzească împotriva chiar și a celei mai simple sugestii spre un pas atât de neloial, nedrept și dezastruos. Evr. 10:26-31; 6:4-8.

Analizând aceste pilde, nu trebuie să facem greșeala de a presupune că toate fecioarele înțelepte au intrat deja la căsătorie — în camera de pregătire specială și finală — și că ușa s-a închis înainte de a începe inspecția la care se face referire în pildă. Ușa ocaziei este încă deschisă tuturor consacraților îmbrăcați prin credință în haina de nuntă a dreptății lui Cristos; mesajul „Iată, Mirele!” se vestește încă; fecioarele înțelepte ies încă să-L întâmpine și intră cu El la căsătorie; și cele nechibzuite încă nu s-au întors cu untdelemn în vasele lor. Dar, de când „Mirele a venit” (din 1878, paralela în timp a preluării de către Domnul nostru a funcției de Împărat al evreilor — Mat. 21:1-13), inspectarea oaspeților și încercarea aprecierii hainei de nuntă este în desfășurare. Și în timp ce mai multe dintre fecioarele înțelepte află încă despre prezența Mirelui și ((205)) intră bucuroase la ospăț, unele dintre acelea care sunt deja înăuntru se dovedesc nevrednice să stea înăuntru, și au fost și sunt legate de mâini și de picioare, iar aprecierea și înțelegerea adevărului prezent — a prezenței Domnului și a lucrării actuale și viitoare — încep să devină tot mai neclare, în timp ce, purtate de raționamente false pe premise false, ele gravitează, treptat sau rapid, potrivit temperamentului, spre opiniile lumești despre lucruri — „întunericul de afară” al lumii, când este comparat cu lumina din interior acum accesibilă sfinților înveșmântați cum se cuvine. Și, fără îndoială, toate fecioarele care intră trebuie încercate asupra acestui subiect. Fericiți și fără frică în această încercare vor fi toți aceia care din inimă pot spune:

„Pe nimic altceva nu-mi zidesc speranța

Decât pe sângele și pe dreptatea Sa.

Nici în cel mai scump lucru nu mă încred,

Ci cu totul pe numele lui Isus mă sprijin.

Numai pe Cristos, Stânca Solidă, pot eu sta

Nisip mișcător este totul altceva.”

Și aceștia pot cânta cu mare bucurie:

„Prințul păcii mele este de față,

Lumina feței Sale mă luminează.

Ascultă, preiubitule, El spune:

«Pacea Mea ție ți-o dau».

Crucea îmi acoperă păcatele;

Trecutul sub sânge stă;

În Isus am încrederea;

Și acum vreau ce Dumnezeu vrea.”

Sfârșitul chemării de sus nu este închiderea ușii

Scripturile nu dau data exactă la care se va închide ușa spre sărbătoarea căsătoriei, deși ele arată clar că aceasta nu va fi închisă până când toate „fecioarele” vor fi avut ocazia ((206)) să intre și după ce toate cele „înțelepte” sau cele pregătite vor fi intrat.

O „ușă” deschisă simbolizează o ocazie de intrare în anumite condiții și privilegii; o ușă închisă reprezintă terminarea acestor privilegii sau a acestei ocazii. Privilegiul, invitația sau ocazia Veacului Evanghelic, care acordă celor ce cred în Cristos, sub condiții restrânse, intrarea la comoștenire cu El în Împărăția cerească și la natura divină, este „ușa” prin care „avem intrarea ... în harul [favoarea] acesta în care suntem”; și anume, în speranța împărtășirii de gloria lui Dumnezeu (Rom. 5:2). Această ușă, care a stat deschisă tot veacul, se va închide odată; și ușa din pilda fecioarelor marchează această închidere — toate aceste ocazii și privilegii se vor termina. Această pildă a fecioarelor înfățișează numai evenimentele de la sfârșitul acestui veac printre cei din Biserica adevărată care vor trăi în acel timp. „Ușa” din această pildă reprezintă faptul că anumite privilegii speciale, împlinirea și țelul tuturor favorurilor Veacului Evanghelic, vor fi deschise pentru „fecioarele înțelepte” în timpul secerișului; iar închiderea ușii, când toată clasa aceasta se va fi folosit de aceste privilegii, reprezintă sfârșitul întregii favori și al tuturor privilegiilor acestui Veac Evanghelic; pentru că ospățul reprezintă în întregime avantajele și privilegiile evanghelice, fiind o reprezentare a marii împliniri la care duc toate celelalte favoruri — gloriile Împărăției promise.

Să ne gândim la „ușa” ocaziei și a privilegiului care se va închide curând. Domnul nostru a numit-o poartă și a spus că în timpul Veacului Evanghelic va fi greu atât să o găsim cât și să intrăm prin ea, și ne-a sfătuit să facem mare efort să intrăm dacă vrem să avem parte de nemurire și de onorurile Împărăției, la care duce numai această ușă, nu altele. Prin urmare El a spus: „Luptațivă să intrați pe ușa cea strâmtă. Căci vă spun că mulți vor ((207)) căuta să intre și nu vor putea. Îndată ce Stăpânul casei Se va scula și va închide ușa ...” (Luca 13:24, 25). Această cale îngustă, după cum am văzut deja*, este calea sacrificiului de sine în interesul planului și al lucrării Domnului. Calea este făcută îngustă prin împrejurările timpului actual, prin împotrivirea spiritului lumesc la adevăr și la dreptate, așa încât oricine merge în urmele Conducătorului și Înaintașului nostru va găsi calea a fi îngustă sau grea și va trebui să sufere persecuție. A umbla pe această cale, după cum Domnul nostru ne-a lăsat exemplu să urmăm în urmele Sale, implică nu doar o conformare pasivă la dispoziția sau la spiritul Său, ci și un zel activ, energic în promulgarea adevărului Său cu orice preț. Și toți aceia care umblă pe calea îngustă, credincioși cum a fost El până la moarte, au părtășie în suferințele Lui și la timpul potrivit vor avea părtășie și în slava Sa, la sărbătoarea căsătoriei — în slava care va fi descoperită la arătarea și la Împărăția Lui. Filip. 3:10; 1 Pet. 4:13.

*Vol. I, pag. 203.

Având în vedere încheierea ei glorioasă, ocazia de a merge pe această cale îngustă a sacrificării de sine pentru adevăr este cel mai mare privilegiu care a fost oferit vreodată vreunei creaturi. Privilegiul de a suferi cu Cristos și pentru cauza Sa, după ce L-am recunoscut mai întâi pe El ca Răscumpărătorul nostru, este prin urmare ușa, și singura ușă a ocaziei prin care se poate ajunge la gloria care urmează, ca mireasă și comoștenitori cu Cristos.

Sunt trei moduri în care ar putea fi indicată închiderea ușii: primul, printr-o declarație biblică clară a datei; al doilea, printr-o astfel de schimbare a sentimentului public în legatură cu adevărul, încât fidelitatea și zelul în serviciul acestuia să nu mai întâmpine nici o împotrivire și când suferința cu Cristos pentru adevăr (Rom. 8:17) să ((208)) nu mai fie posibilă; sau, al treilea, să se ajungă la o asemenea stare a lucrurilor din lume încât toate ocaziile pentru un astfel de serviciu să fie efectiv împiedicate, astfel nelăsând nici o ocazie pentru candidați să intre în lucrare, să-și dezvolte și să-și dovedească iubirea și credincioșia prin activitate și răbdare.

Deși suntem clar informați că ușa va fi închisă cândva în această perioadă de seceriș sau de sfârșit al veacului, Biblia nu ne dă data exactă; și, deși după marele timp de necaz va fi o mare schimbare a sentimentului public în favoarea adevărului și a dreptății, nu avem nici un indiciu că se va ajunge la o astfel de stare a lucrurilor până după ce perioada de seceriș se va sfârși complet. Dar avem un indiciu clar că ușa se va închide în modul numit mai la urmă; căci, înainte ca Ziua Milenară să apară, suntem preveniți în legătură cu o noapte întunecoasă în care nimeni nu va putea lucra — „Vine dimineața, și este tot noapte”. Isa. 21:12. Vezi și Vol. II, cap. 8.

Calea îngustă deschisă pentru noi este privilegiul și ocazia de a coopera cu Domnul nostru acum, când manifestarea spiritului Său de blândețe, zel și loialitate față de Dumnezeu și de adevărul Său se face cu prețul avantajelor pământești; când apărarea cauzei Lui și a adevărurilor pe care El ni lea dat ne va face, ca să nu zicem mai mult, foarte nepopulari; și când străduințele noastre de a-I onora numele și a binecuvânta pe semenii noștri cu adevărul, lăsând lumina noastră să strălucească, va aduce asupra noastră insulte, denaturări și persecuții într-o oarecare formă. Și dacă, așa cum am văzut, calea îngustă deschisă înseamnă privilegiul de a sacrifica astfel cu credincioșie până la moarte, cu orice preț, atunci terminarea tuturor acestor ocazii pentru astfel de părtășie a serviciului și a suferințelor ar însemna închiderea ușii, oprirea căii înguste spre gloria și comoștenirea viitoare; domnia noastră cu Cristos fiind condiționată de credincioșia noastră în serviciul Său, care acum înseamnă suferință cu El. Rom. 8:17; 6:8.

((209))

Și suferința cu Cristos, după cum am văzut, nu este suferința obișnuită, comună tuturor celor din starea decăzută, ci numai acele suferințe care sunt ca rezultat, mai mult sau mai puțin direct, al urmării exemplului lui Cristos, în susținerea adevărurilor nepopulare și în expunerea erorilor populare. Astfel au fost cauzele suferințelor lui Cristos; și astfel vor fi cauzele persecuției, suferinței și pierderii pentru toți cei care urmează în urmele Sale. Ei vor avea părtășie în suferințele Sale acum, iar la sfârșit vor fi socotiți vrednici să aibă parte de răsplata unei asemenea credincioșii față de principiu. Aceasta, de-a lungul Veacului Evanghelic, a însemnat muncă sacrificatoare de sine și îndurarea insultelor în semănarea și udarea semințelor învățăturilor lui Cristos; iar acum, la încheierea veacului, înseamnă fidelitate și îndurare asemănătoare în lucrarea secerișului care se desfășoară acum — chiar până la depunerea vieții, fie că se va cere prin procesul treptat al efectuării ei în serviciul Învățătorului, o moarte zilnică, sau prin aceea că se va face brusc, printr-o moarte de martir.

Vrednicia Bisericii fecioare logodite ca să fie mireasa, soția Mielului, constă nu numai în lipsa păcatului, deși ea va fi sfântă și „fără defect” — „fără pată, fără încrețitură sau altceva de felul acesta” (Ef. 5:27), făcută „mai albă decât zăpada” în marea fântână a iubirii răscumpărătoare, meritul Răscumpărătorului ei. Acest lucru este necesar tuturor celor care vor fi socotiți vreodată vrednici de viață durabilă pe oricare plan. Dar pentru a fi mireasa Mielului, ea trebuie nu numai să fie fecioară în puritatea ei, și pe lângă aceasta să fie liberă de alianță și cochetărie păcătoasă cu lumea, ci trebuie să fie mai mult, cu mult mai mult de atât. Ea trebuie să se asemene atât de mult cu Domnul ei și trebuie să urmeze atât de aproape în urmele și în sfatul Său, încât din cauza acestui lucru să sufere, să fie martir, cum a fost El, și pentru aceleași principii ale adevărului și ale dreptății. Ea trebuie să dovedească faptul că are o iubire mistuitoare pentru Mire și o devotare neobosită pentru numele și principiile Lui, așa ((210)) încât să fie dispusă să fie disprețuită și respinsă de cei lumești, cum a fost El, de dragul ascultării de învățăturile Lui.

Pentru a dezvolta și a demonstra acest caracter, ea trebuie să fie încercată și probată. Încrederea ei, răbdarea ei, fidelitatea ei față de Domnul, atât prin rău cât și prin bine, trebuie să fie dezvoltate și probate. Și numai aceștia care sunt astfel dezvoltați și probați, și prin probă s-au dovedit credincioși, vor fi astfel acceptați și recunoscuți ca mireasă și comoștenitoare cu Domnul, moștenitoarea tuturor lucrurilor. După cum este scris: „Ferice de cine rabdă ispita! Căci, după ce va fi [astfel] găsit bun, va primi cununa vieții, pe care El a promis-o celor care Îl iubesc” — așa de intens. Astfel, dacă este corect înțeleasă, fiecare încercare a fidelității noastre trebuie să fie întâmpinată cu bucurie, ca o nouă ocazie de a-I arăta Mirelui adâncimea și puterea iubirii noastre, și încă o dovadă a vredniciei de iubirea și încrederea Lui și de înălțarea făgăduită. Cei care se vor împărtăși cu Domnul de gloria viitoare trebuie să fie nu numai chemați și acceptați, ci și credincioși, chiar până la moarte. Apoc. 17:14.

Astfel ușa ocaziei de angajare cu Cristos Domnul nostru în lucrarea veacului Evanghelic se va închide când „vine noaptea când nimeni nu mai poate să lucreze”. Și atunci, pentru toți cei care n-au dezvoltat mai înainte caracterul necesar și nu și-au dovedit armonia, devotarea, iubirea și zelul pentru Domnul și pentru adevărul Său prin serviciu credincios (Mat. 10:37; Marcu 8:38), va fi prea târziu să facă astfel. Cum este reprezentat în pildă, ei se vor dovedi astfel că sunt „fecioare nechibzuite”, pentru că au lăsat să le scape marea și glorioasa ocazie de a suferi cu El și pentru El, cu care ar domni împreună bucuroși. Până atunci, numărul deplin predestinat de Dumnezeu să constituie și să completeze Biserica vor fi fost chemați, aleși și dovediți credincioși prin încercare — „asemenea chipului Fiului Său” ((211)) (Rom. 8:29). Secerișul va fi trecut, vara favorii va fi sfârșită și numai arderea neghinei va rămânea, pentru a curăța câmpul (omenirea) și a-l pregăti pe deplin pentru semănarea mult mai extinsă a Veacului Milenar.

Sosirea acestei nopți va pune evident capăt oricărei alte lucrări de diseminare a adevărului, care, greșit înțeleasă de public în general, va fi probabil acuzată de a fi cauza unei mari părți din anarhia și confuzia care vor predomina atunci, în loc să fie văzută în adevărata ei lumină ca o preumbrire a gândului și revelației divine în privința viitoarelor strâmtorări ale lumii și a adevăratelor lor cauze. Să nu așteptăm ca venirea nopții și închiderea ușii să fie bruște, ci mai degrabă să fie o împiedicare și o închidere treptată a lucrării secerișului.

Timpul prezent este pentru pecetluirea servitorilor lui Dumnezeu pe frunți, înainte ca furtuna strâmtorării să izbucnească (Apoc. 7:2, 3); și fiecare fecioară înțeleaptă ar trebui să aprecieze acest privilegiu din prezent, atât pentru propria sa pecetluire intelectuală cu adevărul prezent, precum și pentru angajarea în lucrarea secerișului de pecetluire a altora din clasa grâu și a adunării lor în hambarul siguranței, înainte de a veni noaptea și de a se închide ușa ocaziei.

Că ocazia actuală, cea mai favorabilă, nu este decât una scurtă, este evident din faptul că au rămas numai douăzeci și patru de ani din perioada de seceriș, a cărei încheiere va fi martorul sfârșitului domniei răului și al introducerii glorioasei Zile Milenare; și în această perioadă trebuie să-și afle locul noaptea întunecoasă a celei mai mari strâmtorări a lumii. Marea întunecime care trebuie să preceadă ziua glorioasă se apropie: „Vine dimineața și este tot noapte” — „un timp de strâmtorare, cum n-a mai fost de când sunt popoarele”.

Să observăm că atunci când această noapte va veni, când secerătorii trebuie să-și înceteze munca, ea va dovedi că lucrarea aceasta finală a Evangheliei va fi împlinită; că toți ((212)) din numărul celor aleși ai Miresei lui Cristos vor fi fost „pecetluiți” și „adunați” într-o stare de separare de cei lumești — în starea de grânar (Mat. 13:30); căci Dumnezeu nu va permite nimic să oprească această lucrare până când va fi terminată. Atunci, toți servitorii adevărați și credincioși ai lui Dumnezeu vor fi fost pecetluiți pe frunți; și, lucrarea Veacului Evanghelic fiind terminată, alții nu vor mai putea intra în acea lucrare sau să secere răsplata ei bogată, prezisă în „făgăduințele Lui nespus de mari și scumpe” ca răsplata celor credincioși care intră în timp ce „ușa” este deschisă. 2 Pet. 1:4.

Dar nu trebuie să înțelegem din aceasta că toți, imediat ce se vor dovedi credincioși, vor intra în răsplata lor. Este posibil ca unii dintre aceștia să trăiască până mai adânc în noaptea întunecoasă a strâmtorării — deși așteptarea noastră este contrară. „Aici este răbdarea sfinților care păzesc poruncile lui Dumnezeu și credința lui Isus.” După ce au îmbrăcat toată armătura lui Dumnezeu și s-au împotrivit cu îndrăzneală erorii prin prezentarea și apărarea clară și neînfricată a adevărului, în această zi rea, când erori uriașe se îngrămădesc îndrăzneț și sfidător peste tot, sfinții sunt îndemnați: „Să rămâneți în picioare, după ce veți fi biruit toate”, îmbrăcați cu toată armătura, cu sabia spiritului întotdeauna gata de apărare, și cu veghere, perseverență și rugăciune pentru toți sfinții. Toți vor avea nevoie de răbdare, pentru ca după ce vor fi făcut voia lui Dumnezeu să poată primi făgăduința. Apoc. 14:12; Efes. 6:13; Evr. 10:36.

Sfârșitul chemării de sus la comoștenire cu Domnul nostru Isus în Împărăția lui Dumnezeu, să se înțeleagă clar, nu este închiderea ușii din pilda fecioarelor. Deși „chemarea” generală la această favoare a încetat în 1881, „ușa” este încă deschisă. Chemarea este invitația generală a lui Dumnezeu către toți îndreptățiții care cred în Răscumpărătorul, să urmeze în urmele Lui de sacrificiu de sine chiar până la moarte, și prin aceasta să-și dovedească vrednicia de a domni cu El în glorie. Această favoare a avut un început definit în ((213)) timp: ucenicii care erau în așteptare au fost acceptați la ea în ziua Cincizecimii, în 33 d. Cr. Și ea are un sfârșit definit în timp, după cum a fost arătat deja, adică octombrie 1881*.

*Vezi Vol. II, cap. 7.

Pe de altă parte, închiderea ușii, din pilda consemnată în Matei 25, marchează sfârșitul complet al tuturor ocaziilor pentru ca cineva, chiar și cei „chemați”, să mai obțină după aceea premiul chemării de sus. Aceasta marchează sfârșitul tuturor ocaziilor de a se dovedi vrednici de premiu prin credincioșie în serviciu: orice ocazie de serviciu se va termina atunci, în „noaptea” când nimeni nu va mai putea lucra (Ioan 9:4). De aceea, este evident că ușa sau ocazia de a ne întări astfel chemarea și alegerea nu se închide în mod necesar când încetează să se mai facă chemarea sau invitația generală către toți credincioșii să intre. Și, în timp ce ușa este deschisă, ea indică faptul că orice credincios care este doritor să intre și este gata să se conformeze condițiilor poate s-o facă, chiar dacă „chemarea” sau invitația generală de a intra nu se mai face. De fapt, ușa sau ocazia pentru muncă și sacrificiu nu s-a închis încă, chiar dacă chemarea generală s-a sfârșit în 1881.

Veacul Evanghelic a fost timpul chemării — întâi pentru chemarea păcătoșilor la pocăință și la credință în Cristos, Răscumpărătorul; și apoi, pentru chemarea acestor îndreptățiți la înaltul privilegiu al comoștenirii cu Cristos în Împărăția Sa, în baza condiției de a urma acum în urmele Sale de sacrificiu, chiar până la moarte — ca o condiție a acceptării în lucrarea Împărăției și în onorurile Veacului Milenar viitor. Prin urmare, când Domnul ne spune că perioada de sfârșit al veacului va fi un timp de seceriș, aceasta indică în mod clar o schimbare radicală — de la semănare la secerare, de la chemare la încercarea celor chemați și la încheierea lucrării începute prin chemare.

Ca o ilustrație a schimbării în caracterul lucrării la încheierea Veacului Evanghelic, Domnul nostru a dat pilda ((214)) năvodului (Mat. 13:47-50). „Împărăția cerurilor se mai aseamănă cu un năvod aruncat în mare, care prinde tot felul de pești. După ce s-a umplut, [pescarii] l-au tras la mal și, stând jos, au strâns în vase ce este bun și au aruncat afară ce este rău. Tot așa va fi și la sfârșitul veacului [în seceriș, Mat. 13:39]: îngerii [mesagerii, servitorii lui Dumnezeu] vor ieși, vor despărți pe cei răi din mijlocul celor drepți și-i vor arunca în cuptorul de foc [marele timp de necaz]; acolo va fi plânsul și scrâșnirea dinților.”

Această pildă reprezintă Biserica creștină nominală ca împărăția nominală de perspectivă a lui Dumnezeu — năvodul aruncat în mare (lume), care a adunat pești (oameni — Mat. 4:19) de toate felurile (creștini adevărați, creștini pe jumătate înșelați și amăgiți și mulți fățarnici), care, când este plin (la împlinirea timpului lui Dumnezeu), este tras la mal. Arată că nu „toate felurile” adunate în Biserica nominală sunt potrivite pentru Împărăție, indiferent pentru ce altceva ar putea fi potrivite; că la încheierea veacului — în timpul secerișului — chemarea sau invitația la un loc în Împărăție va înceta prin aranjamentul lui Dumnezeu, așa cum este reprezentat prin tragerea năvodului la mal, și că atunci pescarii vor începe altă lucrare — și anume, o lucrare de separare, divizare, care va realiza adunarea felului dorit și respingerea altora care sunt nevrednici de favoarea la care au fost chemați; căci „mulți sunt chemați, dar puțini sunt aleși”. Mat. 22:14.

Lucrarea de separare din această pildă este aceeași cu cea arătată în pilda grâului și neghinei, care ne învață să așteptăm o întrerupere a semănării (a chemării) și o schimbare de la acea lucrare la lucrarea recoltării. Servitorii Domnului, care sub îndrumarea Lui vor schimba astfel lucrarea, în ambele pilde sunt numiți îngeri — mesageri speciali ai lui Dumnezeu. Ei sunt ucenicii Lui credincioși care, umblând foarte umiliți și aproape de Domnul, și foarte serios căutând să-I cunoască planul și să coopereze în ((215)) lucrarea Sa, nu sunt lăsați în întuneric în privința timpurilor și a perioadelor Sale (Mat. 13:11; 1 Tes. 5:4; Ier. 8:7-12). Desigur, această recoltare și adunare se referă numai la cei în viață în timpul secerișului, și nu la cei care au murit înainte; fiecare dintre aceștia, când și-a sfârșit cursul, a fost marcat și separat ca să-și aștepte poziția cuvenită în cadrul sau în afara turmei mici glorificate, Împărăția propriu-zisă. 2 Tim. 4:8.

Năvodul n-a fost intenționat să adune toți peștii din mare. Domnul nostru, marele Pescar Principal, a intenționat să prindă un anumit număr de pești de un anumit fel, nu contează câți de alte feluri au intrat în năvod împreună cu ei; și când numărul deplin din felul acela dorit, deosebit, a intrat în năvod, s-a poruncit să fie tras la mal pentru a sorta și separa peștii. Când se poruncește ca năvodul să fie astfel tras la mal, trebuie să fie înțeles că însărcinarea dată la începutul veacului, ca năvodul să fie aruncat în mare (Mat. 28:19; 24:14) se sfârșește; și toți care vreau să continue să fie colaboratori cu Domnul trebuie să dea atenție acestei îndrumări și să nu mai folosească timpul pentru pescuitul general, ci pentru lucrarea actuală de alegere și adunare. Și după cum adevărul cuvenit atunci a fost mijlocul pentru chemare, tot așa adevărul, „adevărul pe care-l avem”, adevărul secerișului, este acum mijlocul Domnului pentru încercare și despărțire.

Prin urmare, când servitorii Domnului aud vocea Sa prin Cuvântul Său, declarând că a venit timpul să oprească semănatul și să înceapă seceratul, să oprească prinderea și să treacă la sortare, să oprească chemarea și să predice mesajul secerișului cuvenit acum pentru cei deja chemați, ei se vor supune cu bucurie și promptitudine dacă sunt credincioși. Aceștia, ca atare, instruiți de Învățător în legătură cu planul Său al veacurilor și nefiind în întuneric în privința timpurilor și perioadelor în care trăim, să nu mai meargă căutând să semene sămânța bună a ((216)) Împărăției în câmp sau în lume, ci să dea „hrană la timp pentru casa credinței” — răspândind printre copiii declarați ai Domnului veștile bune ale Împărăției apropiate, și ale marii bucurii și binecuvântări pe care aceasta o va aduce curând pentru tot poporul.

Și, ciudat lucru, acest mesaj al pregătirii iubitoare a lui Dumnezeu prin răscumpărare, pentru restabilirea tuturor lucrurilor, de către și prin Cristos Isus și prin corpul său glorificat, Biserica, Împărăția lui Dumnezeu (acest mesaj care ar trebui să bucure, să învioreze și să unească toate inimile creștine iubitoare), este cel care trebuie să dezvolte și să atragă în unire de inimă numai clasa adevărată, să-i încerce și să-i separe de masa nominală.

Curând secerișul va fi sfârșit, și atât cel care a semănat cât și cel care a secerat se vor bucura împreună. Acum secerătorii trebuie să grăbească lucrul și să fie atât de preocupați de realizarea lui deplină, încât să roage pe Domnul secerișului, Secerătorul Principal, să trimită mai mulți lucrători în seceriș. Nu va mai fi mult până când plugarul dispensației următoare (marele timp de necaz prezis, care va pregăti lumea pentru semănarea seminței milenare) va ajunge pe secerătorul acestei dispensații. Amos 9:13.

A șaptezecea săptămână a lui Israel o ilustrație
a încheierii favorii evanghelice

Reamintim că a „șaptezecea săptămână” a lui Israel — ultimii șapte ani ai favorii lor — a fost foarte exact marcată la începutul ei, la mijlocul și la încheierea ei; și noi credem că aceasta a fost chiar cu scopul să ne dea date clar definite la încheierea Veacului Evanghelic de favoare pentru Israelul spiritual. Am văzut că începutul acelei săptămâni a fost pentru Israelul Trupesc data începutului încercării lor din seceriș, în 29 d. Cr. Acesta a fost marcat de botezul și recunoașterea Domnului nostru ca Mesia la Iordan, când a început lucrarea de seceriș — a cărei paralelă aici este recunoașterea prezenței Domnului în 1874 d. Cr., la începutul acestui seceriș.

((217))

Mijlocul acelei săptămâni de legământ, 33 d. Cr., a fost data respingerii Israelului ca sistem sau biserică-națiune, și a fost marcat prin moartea Domnului nostru pe cruce și prin cuvintele Sale chiar înainte de moarte: „Vi se lasă casa pustie”. Și paralela la aceea este respingerea acum din favoare și căderea sistemelor sectare, numite creștinătate sau „Babilon”, în 1878.

Ultima jumătate a săptămânii de legământ a lui Israel (trei ani și jumătate, din 33 până în 36 d. Cr.) n-a fost o perioadă de favoare națională sau sectară, ci de favoare individuală, acordându-li-se israeliților (nu ca înainte prin canalele bisericii nominale, ci individual, dacă voiau s-o primească), toate favorurile și privilegiile speciale ale legământului avraamic, până la sfârșitul celor șaptezeci de săptămâni simbolice, limita favorii lor, marcată prin trimiterea favorii la Corneliu și la neamuri în general. Tot așa în paralelă aici: cei trei ani și jumătate din aprilie 1878, unde așa-zisa creștinătate sau „Babilon” a fost respinsă din favoare, până în octombrie 1881, a fost perioada de încheiere a favorii chemării de sus pentru credincioșii individuali. Astfel „chemarea” generală (favoarea acestui Veac Evanghelic) a încetat în octombrie 1881 d. Cr., întocmai cum data corespunzătoare, octombrie 36 d. Cr., a fost martorul sfârșitului favorii iudaice.

Favoarea iudaică a constat în oferirea (în mod exclusiv) lui Israel a Împărăției — chemarea copiilor naturali ai lui Avraam să se folosească de privilegiile și ocaziile acordate lor sub Legământul Legii. Această chemare, favoare sau privilegiu, a încetat total și definitiv odată cu sfârșitul săptămânii lor de legământ. Favoarea evanghelică a constat în oferirea Împărăției (în mod exclusiv) credincioșilor în Cristos — „chemarea de sus” a tuturor celor împăcați cu Dumnezeu sub Legământul de Har, care pot să se folosească de ocaziile astfel acordate (și să devină membri ai „seminței” avraamice care va binecuvânta lumea) prin unire cu Cristos Isus, Răscumpărătorul lor, în legământul Lui de jertfire de ((218)) Sine; proba care trebuie să demonstreze vrednicia lor de a avea parte în lucrarea și gloria viitoare a lui Cristos. Și această favoare, această „chemare” sau invitație este cea care, așa cum am văzut, a încetat cu totul și pentru totdeauna în octombrie 1881, punctul în timp paralel cu sfârșitul chemării sau favorii iudaice.

Să se observe că încetarea favorii sau chemării iudaice a fost urmată de o altă chemare generală, care, ignorându-i pe ei și favoarea lor trecută, a inclus totuși pe oricare dintre cei care mai târziu, devenind credincioși, au fost vrednici de acea chemare mondială la onoarea Împărăției. Încetarea favorii lor trecute a fost tot așa de reală ca și cum n-ar fi fost invitați la nimic după ce favoarea lor a încetat; tot așa de reală ca și cum ar fi fost invitați după aceea la o favoare mai mică; dar nu este atât de vizibilă pentru că chemarea generală evanghelică, care nu i-a exclus, a fost aceeași chemare lărgită și adâncită — aplicabilă tuturor credincioșilor în Cristos, din fiecare națiune.

Încetarea favorii sau „chemării” acum, în 1881, este urmată sau mai degrabă peste ea se suprapune chemarea generală a întregii lumi la binecuvântările și favorurile milenare pe condiții de credință și supunere voluntară (nu însă un sacrificiu spre moarte). Aceasta este însă o chemare mai joasă, o favoare mai mică decât cea care a încetat; o chemare să se bucure de binecuvântări sub Împărăție, dar nu să fie părți ale clasei unse a Împărăției. Și această schimbare — această oprire a favorii mai înalte și începerea unei favori mai joase — va fi puțin remarcată în timpul actual, datorită faptului că marele premiu al Împărăției și al comoștenirii cu Cristos ca părtași ai naturii divine a fost în general pierdut din vedere în Biserică. Cea mai înaltă concepție despre răsplată avutăîn general de creștini, de secole, este că la înviere li se vor da trupuri perfecte; și eliberați de boală, durere și necaz, se vor bucura de favoarea lui Dumnezeu și vor avea viață veșnică. Și această concepție, deși nici pe departe nu cuprinde privilegiile reale sub ((219)) „chemarea de sus” a Veacului Eanghelic, este într-adevăr o concepție corectă despre privilegiile binecuvântate care vor fi acordate lumii în general în timpul Veacului Milenar — tuturor celor care vor da ascultare atunci și vor veni în armonie cu Dumnezeu.

În realitate deci, singurii care văd în mod clar înălțimea deosebită și marile aspecte ale chemării Veacului Evanghelic — singurii, prin urmare, care pot vesti sau explica această chemare — sunt chiar cei cărora li se arată din Cuvântul lui Dumnezeu că limita timpului acestei chemări a fost atinsă în octombrie 1881. Alții, deși citează cuvintele apostolului despre o „chemare de sus a lui Dumnezeu în Hristos”, în realitate explică chemarea mai joasă care aparține Veacului Milenar. Așadar, chemarea evanghelică generală, cea adevărată, este terminată. Nimeni n-o poate prelungi. Unii nu pot pentru că nu o înțeleg și nu o pot face, alții pentru că știu că este la sfârșit.

Dar, deși „chemarea” generală a încetat, „ușa” nu este încă închisă. Sfârșitul „chemării” și închiderea „ușii” sunt distincte și separate. „Ușa” stă deschisă pentru ca unii să intre în alergarea pentru marele premiu de comoștenire în Împărăție, după ce „chemarea” generală a încetat. Dumnezeu hotărâse dinainte ca un număr fixat să constituie Biserica, „trupul lui Hristos”; și nu poate fi nici cu un membru în plus, nici cu unul în minus. (Vezi cum este arătat tipic acest lucru, în Leviticul 21:17-23.) Înseamnă că El nu putea chema sau invita la această onoare mai mulți decât ca să completeze numărul pe care-l hotărâse. Și Cuvântul Său arată că în octombrie 1881 acest număr deplin a fost găsit. Dar deoarece unii dintre cei care au răspuns sub chemarea generală și au făcut legământ cu El nu vor reuși să-și țină legământul, nu vor reuși să alerge așa încât să obțină premiul, „ușa” rămâne deschisă după ce chemarea generală a încetat, ca să permită intrarea în alergare, spre sacrificiu de sine în serviciul adevărului, unora care să ia locurile celor care, în timpul inspecției, ar putea să-și lepede ((220)) haina de nuntă a dreptății lui Cristos; și de asemenea locurile altora care, după ce au făcut legământul de sacrificiu de sine în serviciu, iubesc lumea din prezent, devin supraîncărcați cu grijile sau cu plăcerile ei și nu reușesc să îndeplinească cerințele legământului lor.

Și iarăși trebuie remarcat că încetarea chemării în 1881 nu împiedică în nici un fel privilegiile miilor care acceptaseră deja chemarea și deveniseră servitori consacrați ai lui Dumnezeu: ea n-a scos afară pe nimeni care era înăuntru. Nici nu presupune că nimeni nu mai poate intra: a fost doar încetarea invitației generale a lui Dumnezeu.

Faptul că poate ai ajuns numai recent la o cunoștiință clară despre făgăduințele nespus de mari și scumpe ale lucrurilor pe care Dumnezeu le are în păstrare pentru cei ce-L iubesc, nu dovedește că n-ai fost chemat și acceptat ca un alergător pentru acest mare premiu cu mult înainte de a înțelege ce mare și important este premiul. Faptul este că nici unul care acceptă chemarea nu este capabil la început să înțeleagă pe deplin nici asprimea și îngustimea căii, nici mărimea premiului care va fi obținut la capătul ei cel mai îndepărtat. Claritatea înțelegerii făgăduințelor este puterea lui Dumnezeu care lucrează în noi ca să ne întărească și să ne facă în stare să învingem obstacolele și încercările actuale. Făgăduințele nespus de mari și scumpe ne sunt dezvăluite treptat, pe măsură ce ne dovedim credincioși și înaintăm, pentru ca prin acestea — prin tăria și curajul pe care ele ni le inspiră — să fim făcuți în stare să alergăm așa încât să obținem premiul. 2 Pet. 1:4.

Clasa care va primi premiul este nu numai chemată și aleasă (acceptată), ci și credincioasă. Și, deși chemarea generală a încetat, este evident că probarea credincioșiei celor chemați nu s-a terminat încă. Credincioșii sunt în curs de pecetluire și de separare de cei care sunt necredincioși legământului lor de sacrificiu de sine; și fecioarele înțelepte sunt în curs de separare de cele nechibzuite, a căror nechibzuință constă în presupunerea că ele pot alerga pentru ((221)) premiile lumii, de onoare, bogăție etc. și le pot câștiga, și în același timp pot alerga cu credincioșie alergarea pentru marele premiu al gloriei, onoarei și nemuririi — ale cărei condiții în sine fac imposibilă o astfel de alergare dublă. „Un om nehotărât” este „nestatornic în toate căile sale”. „Nu puteți sluji lui Dumnezeu și lui Mamona”. Iac. 1:8; Mat. 6:24.

Când toate „fecioarele înțelepte” credincioase se vor fi dovedit astfel și vor fi intrat în bucuriile Domnului, „ușa” ocaziei de a face parte din acea clasă se va închide și nimeni nu va mai putea intra. Când toate cele înțelepte vor fi intrat, numărul predestinat va fi complet și atunci Stăpânul Se va scula și va închide ușa (Luca 13:24, 25; Mat. 25:10). Domnul nostru Însuși ne spune că atunci mulți vor începe să vadă lucrurile diferit — să vadă de ce privilegii și ocazii pentru sacrificiu s-au bucurat ei odată și le-au pierdut. Dar când vor căuta să intre, Stăpânul le va spune: Nu vă recunosc în calitate de mireasă a Mea — ea este completă și am numai una. Dar, mulțumim lui Dumnezeu, alte scripturi arată că fecioarele nechibzuite, deși respinse astfel de la chemarea de sus, pentru care se vor fi dovedit nevrednice prin conduita lor în încercare, vor fi totuși favorizate și vor fi recunoscute într-o calitate mai modestă în casa Domnului.

De aceea, înainte ca ușa să se închidă, înainte ca numărul deplin al credincioșilor să se completeze, fiecare să se lupte să-și asigure chemarea și alegerea; și în acest scop să-I permitem Domnului, prin aceste făgăduințe prețioase și prin aceste pilde explicative, să lucreze în noi să vrem și să facem buna Sa plăcere.

Dar unii ar putea totuși spune: mă tem că nu sunt unul dintre cei chemați înainte de încetarea chemării generale, în 1881, pentru că atunci eram nu numai cu totul în neștiință de lucrurile adânci ale făgăduințelor lui Dumnezeu, ci mai mult, eram cu totul străin de Dumnezeu și chiar un inamic al Lui, departe de orice legământ de a-I sluji și departe de orice astfel de dorință. Numai de curând am ajuns să-L cunosc ((222)) pe Dumnezeu cât de cât; de curând am luat jugul lui Cristos asupra mea ca să învăț de la El; și încă și mai de curând am aflat despre privilegiul de a suferi acum cu Cristos prin negări de sine în serviciul Său, și că asemenea sacrificatori împreună cu El vor fi făcuți în curând moștenitori împreună cu El în lucrarea glorioasă a Mileniului. Și acum, după ce am văzut aceste glorii, după ce am admirat aceste lucruri prețioase și după ce am început să alerg în această alergare pentru acest premiu minunat, trebuie să deduc oare că nu este deschisă pentru mine, din cauză că deja au fost chemați destui ca să completeze numărul? Nu m-aș gândi să schimb aranjamentul divin sau să cer să fie adăugat încă unul peste limita hotărâtă prin înțelepciunea divină, dar mi-aș simți adânc neșansa.

Unuia ca acesta îi răspundem: Aleargă înainte. Cazul tău nu este atât de întunecat cum ți se pare. „Ușa” nu este încă „închisă”. Amintește-ți că dacă toți cei care acceptaseră chemarea când aceasta s-a sfârșit s-ar dovedi credincioși legământul lor, n-ar fi prea mulți, ci tocmai destui. Aminteșteți de asemenea că observația ta precum și Scripturile indică faptul că dintre cei mulți care acceptă chemarea puțini vor fi aleși, pentru că numai puțini se dovedesc credincioși legământului lor când sunt încercați. Pe măsură ce unii dintre cei chemați se dovedesc necredincioși, unul după altul, ocaziile lor, locurile lor de muncă și coroanele lor de răsplată sunt transferate altora. Unul dintre aceste locuri de muncă și una dintre aceste coroane ale răsplății îți pot fi transferate ție, și numele tău poate fi scris în cartea vieții ca membru de probă al Miresei lui Cristos, în locul unuia șters ca nevrednic. Vezi Apoc. 3:5; Evr. 12:23.

Cei care pot pricepe aceste făgăduințe prețioase și care au dorința să lucreze în vie, au o puternică dovadă că au fost concepuți de spirit*; căci mintea umană, chiar îndreptățită, este incapabilă să priceapă lucrurile adânci intenționate de Dumnezeu numai pentru cei care s-au ((223)) consacrat și au fost acceptați (1 Cor. 2:6-16). Și Domnul este prea iubitor și prea drept să autorizeze în inima cuiva speranțe care n-ar putea fi realizate niciodată. A fi conceput de spirit, prin Cuvântul adevărului, implică o naștere finală la condițiile spirituale, dacă cel conceput nu se dovedește nevrednic — necredincios. De aceea, „să nu părăsiți încrederea voastră, care are o mare răsplătire”.

*Vezi Vol. I, pag. 226

Ceasul al unsprezecelea
Matei 20:1-16

Se pare că această pildă a fost dată în mod special ca să ne învețe o lecție pentru acest timp. Lucrătorii sunt acei copii ai lui Dumnezeu serioși, consacrați, care de-a lungul Veacului Evanghelic — „ziua” din pildă — își cheltuie cu credincioșie timpul și energia, nu în serviciu pentru ei înșiși, serviciul mamonei, ci în serviciul lui Dumnezeu. Prin urmare, numai cei credincioși sunt reprezentați prin lucrători, toți cei care vor obține aceeași răsplată, onorurile Împărăției reprezentate în pildă prin „dinar”.

Caracterul general al chemării și nevoia de lucrători sunt reprezentate prin cele patru chemări — dimineața devreme, la ora nouă, la amiază, la ora trei după-amiază. Dar înțelegerea exactă, clară, a cât va fi plata a fost menționată numai la început: stăpânul casei „s-a învoit” atunci să le dea un dinar pentru serviciul lor. Astfel că promisiunea Împărăției a fost clar înțeleasă de Biserica timpurie, dar după aceea a fost în mare măsură pierdută din vedere și na fost clar enunțată. Membrii în viață ai Bisericii lui Cristos, care au lucrat în via Sa în orice timp de-a lungul acestui Veac Evanghelic îi reprezintă pe toți lucrătorii. Pilda arată, ca aspectul specific al ei, o clasă care intră în acest serviciu al Domnului când lucrul zilei este aproape terminat, la „ceasul al unsprezecelea” (ultimul). Ei sunt reprezentați ca unii doritori să se angajeze în serviciul Stăpânului, dar prea târziu, chemarea generală fiind sfârșită. Ei spun — „nu ne-a ((224)) tocmit nimeni”, este prea târziu pentru noi să intrăm în serviciu sub chemare.

Stăpânul răspunde indicând spre ușa ocaziei de a face și a suferi în serviciul Său, care nu este „închisă” încă, a cărei închidere va fi indicată prin venirea nopții „când nimeni nu mai poate să lucreze”. Dar El nu spune nimic despre răsplata care va fi; deși, angajându-i pe alții sub chemarea generală, El a spus: „Veți primi ce va fi drept”* — o parte din plata asupra căreia „s-au învoit” la început.

*Cele mai vechi manuscrise, Sinaitic și Vatican, omit cuvintele din Matei 20:7 „Veți primi ce va fi drept”.

Tot așa, în timpul Veacului Evanghelic, Domnul nostru, prin purtătorii Săi de cuvânt în Biserică, a invitat pe toți credincioșii să intre în serviciul Său. Răsplata deplină, natura divină și gloria Împărăției, a fost clar declarată și bine înțeleasă la început; dar, deși repetată pe tot parcursul veacului, n-a mai fost apoi clar înțeleasă din cauza marii căderi de la adevăr. Dar acum am ajuns la încheierea Zilei Evanghelice de serviciu — la „ceasul al unsprezecelea”. A trecut timpul chemării lucrătorilor pentru ziua aceasta. Totuși, unii stau deoparte și spun: Noi n-am fost chemați în lucrare; „nu ne-a tocmit nimeni”, n-avem nici o promisiune de lucru, nici de răsplată dacă am găsi de lucru; chemarea este sfârșită, lucrul zilei este aproape terminat; sunt destui lucrători fără noi. Dar acestora Stăpânul ar vrea ca noi, în calitate de purtători de cuvânt ai Lui, să le spunem: „Duceți-vă și voi în via mea”; nu vă promit nimic, chemarea generală s-a sfârșit, timpul este scurt, timpul de lucru este aproape terminat, „vine noaptea, când nimeni nu mai poate să lucreze”; dar intrați, arătați-vă iubirea și zelul și lăsați răsplătirea în seama generozității Mele.

Și aceasta este tot ce putem noi spune; singura speranță pe care o putem oferi este că nimeni n-a lucrat vreodată pentru Stăpânul nostru, care să nu primească din belșug mai mult decât ar putea cere sau aștepta. Și apoi noi știm ((225)) că unele dintre locurile din lucrare vor fi vacante pe motiv că unii nu vor continua credincioși, și coroanele răsplății puse deoparte pentru aceștia vor fi date altora, care, prin credincioșie și sacrificiu de sine, se vor dovedi vrednici de lucrare și de răsplată.

Așa deci, dacă unii au ajuns doar de curând să-L cunoască și să-L iubească pe Domnul și doresc să-L servească pe El și adevărul Lui, aceștia să nu fie descurajați din cauză că chemarea generală s-a sfârșit în 1881. Dacă vedeți „ușa” ocaziei de sacrificiu și de serviciu deschisă înaintea voastră, intrați. Dar intrați repede, căci noaptea întunericului și împotrivirii intense față de adevăr va fi în scurtă vreme asupra noastră și vă va împiedeca să vă angajați în serviciu. „Vine dimineața și este tot noapte.” „Vine noaptea, când nimeni nu mai poate să lucreze.” Când acest lucru va fi adevărat, veți putea ști că „ușa s-a închis”, că toate fecioarele înțelepte au intrat, că toate au fost probate și că toate locurile libere au fost ocupate în mod acceptabil. Toți „robii lui Dumnezeu” speciali, fiind până la acel timp „pecetluiți pe frunțile lor” (primind o apreciere intelectuală a planului lui Dumnezeu), cele patru vânturi vor fi dezlegate (Apoc. 7:1-3) și vor produce marele „vârtej de vânt” al necazului în mijlocul căruia rămășița clasei Ilie va fi „schimbată” și înălțată în gloria Împărăției.

Ce lecție este aici pentru cei care au făcut legământ cu Domnul ca să-L servească pe El mai întâi și mai ales, și care neglijează lucrarea Lui, străduindu-se cu timpul, cu gândul și cu mijloacele pentru bucuriile și premiile trecătoare pe care le oferă lumea. Pe aceștia Domnul îi îndeamnă zicând: „Fii credincios până la moarte și-ți voi da cununa vieții”. „Cel care va birui [cel care va cuceri în sine spiritul lumii], va fi îmbrăcat în haine albe. Nu-i voi șterge nicidecum numele din cartea vieții și voi mărturisi numele lui înaintea Tatălui Meu și înaintea îngerilor Săi”. „Păstrează ce ai, ca nimeni să nu-ți ia cununa.” Apoc. 2:10; 3:5, 11.

((226))