((17))

Noua Creație - Studiul I
La Început

> Diferite începuturi -- Pământul era -- O săptămână de creare pentru a-l pune în ordine -- Lungimea zilelor-epoci -- Profesorul Dana admite că oamenii de știință fac speculații neîntemeiate -- Persistența speciilor combate teoria evoluției -- Porumbeii lui Darwin -- Teoria cosmogoniei -- Mărturiile sincere ale profesorilor Silliman și Dana -- Prima zi-epocă de creare -- A doua -- A treia -- A patra -- A cincea -- A șasea -- Omul, domnul pământului, creat în zorile epocii a șaptea -- Un sumar al „locului de întâlnire între geologie și istorie”, de Sir J. W. Dawson, lld (titlu onorific -- n. e.), membru al societății regale -- A șaptea zi-epocă a săptămânii de creare -- Lungimea ei -- Repausul ei -- Obiectivul și rezultatele ei -- La încheierea ei va avea loc marele jubileu, ceresc și pământesc

Mulți sunt agenții lui Iehova și nenumărate sunt mijloacele Sale de lucru în legătură cu o trăsătură sau alta a creației Sale; însă în spatele tuturor acestora stau înțelepciunea și puterea Sa creatoare. El singur este Creatorul, și, după cum afirmă Scripturile, „Lucrarea Lui este perfectă”. El poate permite îngerilor răi și oamenilor răi să strice sau să abuzeze de lucrarea Sa perfectă, dar El ne asigură că nu va permite mult timp răului să provoace ruină și daună, și că în cele din urmă, când va restrânge și va nimici răul, noi vom discerne că El l-a permis numai pentru a încerca, a proba, a rafina, a șlefui și a face ca sfințenia Sa, caracterul și planul Său binevoitor să-și arate cu atât mai mult strălucirea în ochii tuturor creaturilor Sale inteligente.

Când citim în Geneza: „La început Dumnezeu a creat cerurile și pământul”, trebuie să reținem că acest început nu se referă la univers, ci numai la planeta noastră. Atunci „stelele dimineții izbucneau împreună în cântări de bucurie” și „toți fiii (îngerești) lui Dumnezeu scoteau strigăte de veselie” -- când Domnul a ((18)) pus temeliile Pământului și „i-a făcut haina din nori și scutece din întuneric” (Iov 38:4-11). Însă Biblia menționează un început încă și mai timpuriu; un început mai înainte de crearea acestor fii îngerești ai lui Dumnezeu, după cum citim: „La început era Cuvântul (Logosul) și Logosul era cu Dumnezeu, și Logosul era un Dumnezeu: El era la început cu Dumnezeu. Toate au fost făcute prin El și nimic din ce a fost făcut, n-a fost făcut fără El” (Ioan 1:1-3 -- Diaglott, Wilson -- n. e.). (Vezi Vol. 5, cap. 3) Deoarece Iehova Însuși este din veșnicie în veșnicie, El n-a avut nici un început. „Singurul Conceput” are înalta distincție, mai presus de toți ceilalți, de a fi „începutul creației lui Dumnezeu” -- „Cel întâi-născut peste toată creația” (Apoc. 3:14; Col. 1:15). Apoi au venit la rând alte începuturi, pe măsură ce diferitele grade îngerești au fost create una câte una; și aceste începuturi erau în trecut, așa că oștirile lor au putut striga de bucurie când și-au avut începutul creațiile de pe Pământul nostru, despre care se relatează în Geneza.

Examinând critic expresiile din Geneza, discernem că se face deosebire între crearea cerului și a Pământului (versetul 1) și aranjarea ulterioară sau punerea lor în ordine, și apoi crearea vieții vegetale și animale. Aceste operații ulterioare sunt descrise ca fiind lucrarea divină a celor șase zile epocale. Versetul 2 ne spune că Pământul era chiar la începutul primei zile a săptămânii de creare -- chiar dacă era fără formă (ordine), și deșert (gol) -- pustiu, gol și întunecos. Acest punct important trebuie notat clar. Dacă este recunoscut, va confirma mărturia de până acum a geologiei, și, fiindcă în unele puncte vom fi obligați să contestăm deducțiile geologilor, este bine să recunoaștem prompt și să punem deoparte tot ceea ce nu trebuie combătut pentru a apăra Biblia. Biblia nu spune cât timp a trecut între începutul în care Dumnezeu a creat cerul și Pământul, și începutul săptămânii de creare care a fost folosită în perfecționarea lui pentru om; nici geologii nu sunt de acord ((19)) între ei în privința acestui interval, câțiva extremiști dedându-se la speculații fanteziste, de milioane de ani.

Revenind însă la perioada de creare -- de aranjare a lucrurilor în cerul și Pământul nostru, ca pregătire a Paradisului lui Dumnezeu pentru a fi locuința eternă a omului -- observăm că nicăieri nu se spune că aceste „zile” ar fi zile de câte douăzeci și patru de ore și de aceea noi nu suntem obligați să le limităm astfel. Găsim în Biblie că termenul zi este folosit pentru o epocă sau o perioadă. Faptul că este folosit cel mai frecvent cu referire la o perioadă de douăzeci și patru de ore nu înseamnă nimic, atâta vreme cât avem relatarea despre „ziua ispitirii în pustie . . . patruzeci de ani” (Ps. 95:8-10), și uneori o „zi” sau un „timp” reprezentând o perioadă de un an (Num. 14:33, 34; Ezec. 4:1-8), și, de asemenea, declarația apostolului -- „Pentru Domnul o zi este ca o mie de ani” (2 Pet. 3:8). În modul cel mai sigur, aceste zile-epoci n-au fost zile solare, deoarece relatarea este că soarele n-a fost vizibil până în a patra zi -- a patra epocă.

Credem că cititorii noștri vor fi de acord că deși lungimea acestor zile-epoci nu este indicată, noi vom fi îndreptățiți să presupunem că ele au fost perioade egale, datorită identității lor ca membre ale aceleiași săptămâni de creare. Prin urmare, dacă putem obține o dovadă rațională a lungimii uneia din aceste zile, vom fi pe deplin îndreptățiți să presupunem că și celelalte au avut aceeași durată. Și găsim, deci, dovadă satisfăcătoare că una din aceste „zile” de creare a fost o perioadă de șapte mii de ani și că, prin urmare, întreaga săptămână de creare ar fi 7.000 x 7 = 49.000 de ani. Și, deși această perioadă este extrem de scurtă când o comparăm cu unele presupuneri ale geologiei, noi credem că este tocmai rezonabil de lungă pentru lucrarea care se arată că se îndeplinește în ea -- aranjarea și umplerea Pământului, care deja „era” în existență, dar „fără formă (ordine) și gol (pustiu)”.

Profesorul Dana, comentând asupra datelor din care oamenii de știință își scot presupunerile și asupra metodelor de calculare folosite de ei, spune:

((20))

„În calcularea după grosimea formațiunilor geologice a timpului scurs, există întotdeauna o mare nesiguranță, care apare datorită dependenței acestei grosimi de o tasare progresivă (lăsare în jos constantă a straturilor de pământ). În estimările făcute asupra depunerilor aluviale (sol depus de apă), când datele se bazează pe grosimea acumulărilor dintr-un anumit număr de ani -- să zicem ultimii două mii de ani -- această sursă de îndoială afectează tot calculul, de la temelia lui, și-l face aproape, dacă nu cu totul fără valoare. . . . Când estimarea . . . se bazează pe cantitatea de detritus (nisip fin rezultat prin eroziuni) depus de un curent de apă, aceasta are mai mare valoare; dar chiar și aici există motiv de mare îndoială.”

Să examinăm problema din punctul de vedere al Bibliei, crezând că este revelația divină și fiind convinși pe deplin că orice nepotriviri s-ar găsi între mărturia Bibliei și presupunerile geologilor sunt erori ale acestora din urmă, ale căror filosofii n-au ajuns încă la o bază sau la o dezvoltare cu totul științifică.

Nu este necesar să presupunem că scriitorul Genezei știa totul despre lucrurile pe care le-a raportat -- despre lungimea acestor zile și despre rezultatele precise ale lor. Noi acceptăm relatarea Genezei ca o parte a marii revelații divine -- Biblia -- și găsim că sublima ei declarație redată pe scurt, este confirmată în mod remarcabil de către cei mai critici cercetători științifici. Dimpotrivă, nici una din „cărțile religioase” ale păgânilor nu conțin altceva decât declarații absurde despre acest subiect.

Există o grandoare a simplității în declarația de deschidere a revelației -- „La început Dumnezeu a creat”. Ea răspunde la prima întrebare a rațiunii -- de unde am venit eu și față de cine sunt răspunzător? Este într-adevăr un lucru regretabil că unele din cele mai inteligente minți din zilele noastre strălucite s-au întors de la această idee despre un Creator inteligent spre recunoașterea unei forțe oarbe care operează sub o lege a evoluției și a supraviețuirii celui mai tare. Și, vai! această teorie nu numai că a găsit acceptare generală în cele mai înalte instituții de învățământ, dar ea este încorporată treptat și în manualele școlilor noastre generale.

Este adevărat, numai puțini sunt încă atât de îndrăzneți încât să nege complet pe Creator; dar chiar și cei evlavioși, ((21)) sub această teorie, își subminează structura credinței, atât a lor cât și a altora, când pretind că creația nu este decât domnia Legii Naturii. Ca să nu mergem foarte departe în urmă, ei pretind că din Soarele nostru au țâșnit cantități imense de gaze care în final s-au consolidat, formând Pământul nostru; că apoi s-a format protoplasma și s-a inițiat o larvă mică, un microb, fără ca ei să știe cum. Ei trebuie să accepte o putere divină care a fost necesară să dea chiar și acest mic început de viață -- dar pentru aceasta ei caută cu sârguință și o Lege Naturală, așa încât să n-aibă deloc nevoie de un Dumnezeu-Creator. Se pretinde că această descoperire este acum aproape îndeplinită. Acești „savanți” gândesc și vorbesc despre Natură ca fiind în locul lui Dumnezeu -- despre lucrările ei, legile ei, răsplățile ei etc. -- un Dumnezeu orb și surd într-adevăr!

Ei pretind că sub reglementările Naturii protoplasma a dezvoltat un microb sau o larvă, care s-a zvârcolit și s-a răsucit reproducând propria sa specie, iar apoi, găsind că-i era necesară o coadă, a dezvoltat una. Mai târziu, una din odraslele ei mai inteligente a ajuns la concluzia că i-ar fi folositoare vâsle sau aripioare, și le-a dezvoltat. Alta, mai târziu, a fost vânată de un confrate flămând și, sărind tocmai afară din apă, i-a venit ideea ca aripioarele pe care le dezvoltase să fie aripi, și i-a plăcut stilul cel nou, așa că a stat pe uscat și a hotărât că picioarele și degetele ar fi o înlesnire, și le-a dezvoltat. Alții din familie au urmat alte „idei”, pe care aparent le aveau într-un stoc inepuizabil, după cum dovedește marea varietate de animale pe care le vedem în jurul nostru. Totuși, la timpul cuvenit, unuia dintre acești descendenți ai primei larve, care ajunsese la gradul de dezvoltare până la maimuță, i-a venit în minte un ideal nobil -- el și-a spus în sine, mă voi descotorosi de coadă și voi înceta a-mi mai folosi mâinile drept picioare, îmi voi lepăda haina de păr și-mi voi dezvolta un nas, o frunte și un creier cu părți morale și gânditoare. Voi purta haine făcute la comandă și o pălărie înaltă de mătase, mă voi numi Darwin, LLD (titlu onorific -- n. e.), și voi scrie o istorie a evoluției mele.

((22))

Că domnul Darwin a fost un om capabil este dovedit prin succesul în impunerea teoriei sale asupra semenilor săi. Totuși, copilul devotat al lui Dumnezeu, care are încredere într-un Creator personal și care nu este repede gata să nesocotească faptul că Biblia este revelația Sa, va putea vedea imediat sofismul teoriei domnului Darwin. Nu-i de-ajuns ca domnul Darwin să observe că el a putut dezvolta anumite rase de porumbei cu trăsături specifice -- cu pene pe picioare, cunună pe cap, gușă umflată etc.: și alții au făcut același lucru la păsări de curte, câini, cai etc., iar horticultorii au experimentat pe flori și pe arbuști etc. cu rezultate similare. Aspectul nou la domnul Darwin a fost teoria -- că toate formele de viață au evoluat de la un început comun.

Dar experimentele domnului Darwin cu porumbeii, ca și acelea ale oricărui alt cultivator de rase ornamentale, trebuie numai să fi confirmat declarația Bibliei, că Dumnezeu a creat fiecare creatură după specia ei. Există minunate posibilități de varietate în fiecare specie; dar speciile nu pot fi combinate și nici nu pot fi create specii noi. Încercarea cea mai apropiată se cheamă „catâr-izare” -- și toată lumea știe că speciei noi astfel formate îi lipsește capacitatea de a-și perpetua propria specie. Mai mult, domnul Darwin trebuie să fi remarcat, cum și alții au remarcat, că porumbeii săi „de rasă” aveau nevoie să fie cu grijă separați de alții de același soi, altfel se degradau repede spre nivelul comun. Dar în natură noi vedem diferitele specii, fiecare „după specia ei”, cu totul separate una de alta și păstrate astfel fără nici o îngrădire artificială etc. -- păstrate astfel prin legea Creatorului lor. Ca unii care credem într-un Creator personal, noi putem rămâne asigurați că speculației umane i-a lipsit în așa măsură adevărul, încât L-a ignorat pe Dumnezeul nostru, înțelepciunea și puterea Sa, așa cum sunt schițate în Geneza.

Poate nimic n-a făcut mai mult pentru a întuneca și submina credința în Dumnezeu ca fiind Creatorul și credința în relatarea Genezei ca fiind revelația Sa, decât a făcut eroarea de a înțelege că zilele-epoci din Geneza sunt zile de douăzeci și patru de ore. Diferitele stratificări de roci și argile dovedesc în afara oricărei îndoieli că pentru marile ((23)) schimbări pe care ele le arată s-au consumat perioade lungi de timp. Și când găsim că Biblia învață despre zile-epoci, suntem pregătiți să auzim stâncile dând mărturie în armonie exactă cu relatarea Bibliei și credința noastră în aceasta din urmă se întărește mult; simțim că nu ne încredem în presupunerile noastre sau ale altor oameni, ci în Cuvântul Creatorului, din abundență atestat de faptele naturii.

Teoria cosmogoniei

Spre folosul unora dintre cititorii noștri, vom expune pe scurt una dintre opiniile despre perioada de creare, cunoscută ca „Teoria Vailiană”, sau „Teoria baldachinului”, spre care autorul se simte în mod special atras; după aceea ne vom strădui să urmărim armonia dintre această vedere și narațiunea din Geneza 1:1 până la 2:3.

Pornind de la condiția menționată în Geneza 1:2, „pământul era” pustiu, gol și întunecos, cei înțelepți nu vor încerca să presupună ceea ce Dumnezeu n-a revelat în legătură cu felul în care El adunase mai înainte atomii Pământului. Lucrurile nerevelate aparțin lui Dumnezeu, iar noi facem bine dacă așteptăm și alte revelații de la El la timpul cuvenit. Cu târnăcopul și lopata, și cu un ochi critic, omul a aflat că scoarța Pământului se compune din diferite straturi sau pături, unele peste altele, toate acestea dând dovezi că odată ele au fost moi și umede -- cu excepția rocilor de temelie pe care aceste pături sau straturi sunt așezate cu regularitate mai mare sau mai mică. Aceste roci de temelie indică în mod clar că ele au fost cândva moi și fluide din cauza căldurii intense; și oamenii de știință sunt de acord în general că nu mult sub „scoarță” pământul este încă fierbinte și lichid.

Deoarece aceste roci de temelie încinse -- granit, bazalt etc. -- trebuie să fi fost cândva atât de fierbinți încât să fi consumat toate elementele combustibile din ele, și deoarece ele sunt rocile de bază, putem fi siguri în a trage concluzia că a existat o perioadă când întreg Pământul era încins. Se crede că atunci apa și mineralele (găsite acum în păturile sau straturile superioare, depuse în apă) trebuie să fi fost împinse afară sub formă de gaze și trebuie să fi format un baldachin ((24)) impenetrabil care se întindea în toate direcțiile pe distanță de mile în jurul Pământului. Mișcarea Pământului în jurul axei sale a antrenat aceste gaze care-l înconjurau, și efectul a fost să le concentreze, mai ales deasupra ecuatorului Pământului. Pe măsură ce Pământul s-a răcit, și ele s-au răcit și astfel s-au transformat din gaze în solide și lichide, mineralele mai grele gravitând spre bază în straturi. În acea perioadă Pământul arăta probabil cum arată acum Saturn cu „inelele” sale.

Pe măsură ce procesul de răcire a continuat, aceste inele desprinse și îndepărtate au primit treptat o mișcare de rotație diferită de cea a Pământului, gravitând astfel tot mai aproape de el. Acestea s-au precipitat unul după altul pe suprafața Pământului. După formarea „firmamentului”, „întinderii” sau „atmosferei”, aceste potopuri, prin căderea „inelelor”, au ajuns în mod natural pe pământ din direcția celor doi poli, unde rezistența era cea mai mică, fiind cei mai îndepărtați de ecuator, centrul forței centrifuge a mișcării Pământului. Prăbușirea acestor „inele” la intervale mari a determinat numeroase potopuri și au acumulat strat peste strat pe suprafața Pământului. Năvala apelor de la poli spre ecuator a distribuit în mod diferit nisipul, mâlul și mineralele, apa bogat mineralizată acoperind astfel întreaga suprafață a Pământului, întocmai cum se descrie la începutul narațiunii din Geneza.

În timpul fiecăreia din aceste „zile” lungi, de șapte mii de ani, s-a desfășurat o anumită lucrare, după cum se spune în Geneza; fiecare probabil sfârșindu-se cu un potop care a produs schimbări radicale și a pregătit calea pentru alți pași ai creării și pregătirii pentru om. Această Teorie Vailiană presupune că ultimul dintre aceste „inele” a fost cel mai sărac în minerale și în orice impurități -- apă pură, care nu se rupsese și nu se prăbușise încă în ziua creării lui Adam, ci se întindea complet peste Pământ ca un văl translucid deasupra atmosferei. Acesta a servit, ca geamul mat al unei sere, la egalizarea temperaturii -- așa încât clima la poli să ((25)) fie numai puțin diferită, dacă a fost cumva, de cea de la ecuator. În asemenea condiții uniforme, plantele tropicale au crescut pretutindeni, așa cum ne arată geologia; iar furtunile care rezultă din schimbări rapide ale temperaturii trebuie să fi fost necunoscute, și pentru motive similare nu puteau fi ploi.

Relatarea scripturală este în armonie cu aceasta, spunând că până la potop n-a fost ploaie pe Pământ; că vegetația era udată de un abur care se ridica din pământ -- o umezeală, umiditate, condiții de seră (Gen. 2:5, 6). După potopul din ziua lui Noe au urmat mari schimbări, însoțite de o mare scurtare a duratei vieții umane. Odată cu prăbușirea vălului de apă, condițiile de seră au încetat; calea ecuatorială a Soarelui a devenit mai fierbinte, în timp ce la poli schimbarea trebuie să fi fost grozavă -- o trecere aproape instantanee de la temperatura de seră la frigul arctic.

În regiunea arctică s-au găsit confirmări ale acestei schimbări bruște de temperatură: doi mastodonți întregi au fost găsiți incluși în gheață masivă, clară, care evident i-a congelat repede. Tone de colți de elefant s-au găsit în aceeași Siberie înghețată, prea neospitalier de friguroasă pentru elefanți, mastodonți etc., în limitele istoriei. O antilopă a fost găsită similar inclusă într-un bloc de gheață uriaș în acea regiune arctică. Este clar demonstrat că a fost surprinsă pe neașteptate prin faptul că în stomacul ei s-a găsit iarbă nedigerată, indicând că animalul o mâncase numai cu câteva minute înainte de a muri prin îngheț -- și într-un loc unde acum n-ar putea crește iarbă.

Această revărsare bruscă de apă -- ruperea bruscă a învelișului care menținea căldura pământului și a soarelui uniformă -- a produs marile întinderi de gheață și munții de gheață din regiunea arctică, din care se desprind în fiecare an sute de aisberguri și plutesc spre sud, spre ecuator. După câte putem noi judeca, acest proces a continuat timp de secole, dar acum scade continuu. Aici vedem Era sau Perioada Glaciară a geologilor, când aisberguri mari, duse de curenți rapizi, au tăiat ((26)) crevase adânci peste tot în America de Nord, care se pot urmări în dealuri; Nord-vestul Europei de asemenea poartă aceeași mărturie în dealurile ei. Dar nu este așa în Sud-estul Europei, Armenia și vecinătate -- leagănul rasei noastre, unde a fost construită corabia și în apropierea căreia, pe Muntele Ararat, aceasta s-a oprit în cele din urmă. Mărturia Profesorului Wright și a lui Sir J. W. Dawson, LLD (titlu onorific -- n. e.), membru al Societății Regale, este că în vecinătatea Arabiei a avut loc o scufundare generală de pământ și apoi o ridicare. Mărturia ar părea să sugereze că corabia a plutit într-o bulboană relativ liniștită, separată de năvala generală a apelor. Acest lucru este indicat prin depunerile aluviale extrem de groase despre care se spune că sunt prezente în toată acea regiune. Evident că tot Pământul a fost inundat de apele venite de la Polul Nord și de la Polul Sud, în timp ce leagănul rasei a fost supravegheat în mod special, întâi prin depresiune, iar apoi, la timpul cuvenit, prin ridicarea lui. Asupra acestui lucru să remarcăm cuvintele celebrului geolog, prof. G. F. Wright, de la Colegiul Oberlin, Ohio, raportate în „The New York Journal”, din 30 martie 1901, după cum urmează:

Potopul se confirmă

„Profesorul George Frederick Wright, un distins geolog de la Colegiul din Oberlin, s-a întors din Europa. El a scris lucrarea „Gheața din America de Nord” și alte lucrări de geologie în care studiază și descrie perioada glaciară. El a fost într-o călătorie științifică în jurul globului. Și-a petrecut cea mai mare parte din timp studiind formațiunile și semnele geologice din Siberia, chiar dacă explorările lui l-au dus și în alte părți ale Asiei și Africii.

Principalul obiectiv al prof. Wright a fost să răspundă, dacă este posibil, la o întrebare de mult disputată printre geologi: și anume, dacă Siberia a fost vreodată acoperită de gheață, ca America de Nord și unele părți din Europa, în timpul perioadei glaciare.

Mulți geologi, inclusiv mulți savanți ruși eminenți, cred că Siberia a fost acoperită de gheață.

Ca rezultat al studiilor sale prezente, prof. Wright crede cu tărie că în timpul îndepărtat când America de Nord a fost acoperită de gheață, Siberia a fost acoperită de apă.

Iar apa și gheața au fost practic faze ale potopului biblic.

Să citim mai întâi în Geneza o descriere a potopului mult prescurtată: «Potopul a fost patruzeci de zile pe pământ.

((27))

Apele au crescut și au ridicat corabia și ea s-a înălțat deasupra pământului.

Apele au ajuns din ce în ce mai mari și toți munții înalți care sunt sub cerul întreg au fost acoperiți.

Cu cincisprezece coți s-au înălțat apele deasupra munților, care au fost acoperiți.

Tot ce avea suflare de duh de viață în nările sale, tot ce era pe pământul uscat a murit. . . . N-a rămas decât Noe și ce era cu el în corabie. Și apele au fost mari pe pământ o sută cincizeci de zile.» Gen. 7:17-24.

Acum să auzim ce se citează că ar fi spus prof. Wright:

«N-am găsit nici un semn de existență a fenomenelor glaciare la sud de gradul 56. La nord de acesta n-am mers, dar din alte lucruri sunt convins că teritoriul a fost acoperit de gheață, așa cum a fost al nostru, unde se găsesc acum semne de existență a ei la sud până la New York.

Noi n-am găsit semne ale unei scufundări extensive a acelei regiuni întregi, ceea ce aruncă o lumină nouă asupra a tot ce este aici.

La Trepizonda, pe malul Mării Negre, s-a aflat dovada unei depresiuni de șapte sute de picioare (cca 213 m). Aceasta s-a văzut din depunerile de pietriș de pe dealuri.

În centrul Turkestanului apele au ajuns la cea mai mare cotă, fiindcă acolo s-au găsit aceste depuneri la peste două mii de picioare (cca 610 m) deasupra nivelului mării.

Sudul Rusiei este acoperit de aceleași depuneri de pământ negru pe care le-am găsit și în Turkestan.

Mai sunt și alte dovezi că apele au acoperit această parte a globului. Una dintre ele este prezența focilor în Lacul Baikal, în Siberia, la o mie șase sute de picioare (cca 488 m) deasupra nivelului mării. Focile pe care le găsim sunt din speciile arctice și sunt aceleași specii care se găsesc în Marea Caspică.

De aceea, singura teorie rămâne că ele au fost prinse acolo când apele s-au retras. Cea mai frumoasă descoperire a fost poate cea din orașul Kiev, pe râul Nipru, unde s-au găsit unelte de piatră la cincizeci și trei de picioare (cca 16 m) sub depunerea de pământ negru, ceea ce arată că apa a venit acolo după epoca omului.

Aceasta ne permite, prin urmare, să determinăm vârsta acestei depresiuni. Arată că după venirea omului acolo, la Trepizonda a fost o depresiune de șapte sute cincizeci de picioare (cca 229 m), iar în sudul Turkestanului apele au avut o adâncime de peste două mii de picioare (cca 610 m). Uneltele găsite au fost ca și acelea făcute în America de Nord înainte de perioada glaciară, ceea ce dă bun temei de a crede că acolo s-a format depresiunea când aici a avut loc avalanșa glaciară.

De fapt, practic acesta a fost potopul»”.

((28))

Cunoscând sfârșitul de la început, Iehova a programat în așa fel introducerea omului pe Pământ, încât ultimele inele să vină pe Pământ într-un potop tocmai la timpul potrivit ca să distrugă rasa coruptă din zilele lui Noe și astfel să introducă dispensația prezentă, cunoscută în Scripturi ca „acest veac rău”. Îndepărtarea învelișului de apă a adus nu numai anotimpurile schimbătoare, vara și iarna, și a deschis calea pentru furtuni violente, ci a făcut posibil și curcubeul, care s-a văzut prima dată după potop, pentru că înainte razele Soarelui n-au putut străbate bolta de apă astfel încât să dea efectul de curcubeu. Gen. 9:12-17.

De când s-au scris cele precedente, extragem din Scientific American următoarea declarație succintă, de sub pana prof. Vail:

„Mamutul Înghețat

Către editorul de la Scientific American:

Am citit cu mare interes în numărul d-voastră din 12 aprilie nota despre descoperirea recentă făcută de către dr. Herz în regiunea înghețată a Siberiei Răsăritene, a corpului unui mamut păstrat la rece. Aceasta, mi se pare mie, este mai mult decât o «Piatră de la Rosetta» pe cărarea geologilor. Ea oferă cea mai puternică mărturie în sprijinul pretenției că toate epocile glaciare și toate potopurile pe care le-a văzut vreodată Pământul au fost cauzate de căderea progresivă și succesivă a vaporilor primari ai Pământului, care au rămas în jurul planetei noastre cum rămân astăzi norii de vapori ai planetelor Jupiter și Saturn în jurul acestor corpuri.

Permiteți-mi să le sugerez confraților mei geologi că se poate ca rămășițe ale vaporilor tereștri apoși să se fi învârtit în jurul Pământului, asemenea învelișului din jurul lui Jupiter, chiar până în timpuri geologice foarte recente. Astfel de vapori trebuiau să cadă în principal în ținuturile polare, datorită celei mai mici rezistențe și a celei mai mari atracții, și desigur ca avalanșe masive de zăpadă teluro-cosmică. Apoi, de asemenea, astfel de baldachin, sau acoperiș al lumii, trebuie să fi temperat clima până la poli, permițând păscutul pentru mamuți și pentru alte animale de același fel din lumea arctică -- făcând un Pământ-seră sub un acoperiș de seră. Dacă se admite astfel, noi nu putem pune nici o limită magnitudinii și eficienței avalanșelor acestui înveliș, de a pustii o lume cu viață exuberantă. Se pare că mamutul doctorului Herz, ca și multe altele găsite îngropate în ghețar, cu hrana ((29)) nedigerată în stomac, sunt dovezi că au fost prinse brusc de o cădere zdrobitoare de zăpadă. Cazul acesta, cu iarba nemestecată în gură, ne spune o poveste negreșită a morții într-un mormânt de gheață. Dacă se admite aceasta, avem ceea ce putea fi o sursă atoteficientă de zăpezi glaciare și ne putem scăpa bucuroși de nefilosofica alternativă că Pământul s-a răcit pentru a-și primi învelitoarea de zăpadă, în timp ce, după cum văd eu, el și-a primit zăpada și apoi s-a răcit.

În timpul vârstei eruptive oceanele s-au ridicat în cer, împreună cu o rezervă nemăsurată de minerale și de sublimate metalice, și dacă suntem de acord că acești vapori s-au format într-un sistem inelar și s-au întors de-a lungul veacurilor în episoade mari, unele din ele rămânând până în epoca omului, atunci putem explica multe lucruri care astăzi sunt tainice și complicate.

Eu am publicat unele din aceste gânduri sub formă de broșură încă din 1874, și cu speranța că gânditorii acestui secol al douăzecilea le vor cerceta, menționez din nou «teoria baldachinului».

Isaac N. Vail”

Săptămâna de creare

Având în minte această vedere generală asupra creării, să ne întoarcem acum la relatarea din Geneza și să ne străduim să armonizăm aceste presupuneri cu declarațiile ei. Întâi de toate observăm că Săptămâna de Creare este împărțită în patru părți: (1) Două zile sau epoci (după calculul nostru 2 x 7.000 = 14.000 ani), au fost dedicate pregătirii Pământului pentru viața animală. (2) Următoarele două zile sau epoci (după calculul nostru încă 2 x 7.000 = 14.000 ani) au fost dedicate producerii vegetației și a celor mai simple forme de viață -- scoici etc. -- și așezării calcarului, cărbunelui și a altor minerale. (3) Următoarele două epoci-zile (după calculul nostru 2 x 7.000 = 14.000 ani) au produs creaturi vii care se mișcă -- în mare și pe uscat -- vegetația etc. progresând încă și toate pregătindu-se pentru introducerea omului, chipul pământesc al Creatorului său, „încununat cu slavă și cu cinste”, pentru a fi regele Pământului. (4) Crearea omului, lucrarea finală, a venit la încheierea zilei sau epocii a șasea și începutul celei de-a șaptea: după cum este scris -- „În ziua a șaptea Dumnezeu Și-a sfârșit lucrarea pe care o făcuse; și . . . S-a odihnit”.

((30))

Două mărturii sincere

Profesorul Silliman declară:

„Fiecare aspect mare al structurii planetei corespunde cu ordinea evenimentelor relatate în istoria sacră. . . . Această istorie (Biblia) furnizează o mărturie importantă atât pentru filosofie cât și pentru religie; și noi găsim chiar în planetă dovezi că relatarea (biblică) este adevărată.”

Referindu-se la relatarea creării din Geneza, prof. Dana spune:

„În această succesiune noi observăm nu doar o ordine a evenimentelor, cum este cea dedusă de știință, ci există un sistem în acest aranjament și o profeție care ajunge departe în viitor, la care filosofia n-ar fi putut ajunge, oricât ar fi aceasta de pregătită.”

El adaugă:

„Nici o minte umană n-a fost martoră la evenimente; și nici o astfel de minte din vârsta timpurie a lumii, dacă n-ar fi înzestrată cu inteligență supraomenească, n-ar fi putut întocmi un astfel de plan, sau n-ar fi plasat crearea Soarelui, sursa de lumină pentru Pământ, atât de mult după crearea luminii, tocmai în ziua a patra, și ceea ce este la fel de unic, între crearea plantelor și animalelor, când era atât de important pentru ambele; și nimeni n-ar fi putut ajunge în adâncimile filosofiei expuse în întregul plan.”

Prima epocă-zi de creare

„Și Duhul lui Dumnezeu Se mișca peste întinderea apelor. Și Dumnezeu a zis: «Să fie lumină!» Și a fost lumină.”

Natura luminii și cauza ei fizică sunt încă numai imperfect înțelese -- la întrebarea, „Ce este lumina?” încă nu s-a găsit soluție satisfăcătoare. Noi știm totuși că ea este o primă necesitate pretutindeni în natură și nu suntem surprinși s-o găsim prima în ordinea divină când a sosit timpul ca energia divină să lucreze pe Pământul pustiu și gol ca să-l pregătească pentru om. Natura energiei divine reprezentată prin „mișcare” ar părea să fie o vitalizare, posibil energii electrice și lumini asemenea aurorei boreale, sau luminilor nordice. Sau poate energia a făcut să cadă unele dintre inelele grele de materie apoasă și minerală și astfel s-au putut distinge lumina și întunericul, ziua și noaptea, deși nici stelele, nici luna, nici soarele nu se puteau discerne nici în cel mai mic ((31)) grad prin inelele grele sau prin benzile care încă mai încercuiau Pământul.

„A fost seară și a fost dimineață: ziua întâi.” Cum este cu zilele solare evreiești, așa este și cu aceste epoci-zile, întâi a venit seara, îndeplinind treptat scopul divin spre completarea lui, când o altă zi de șapte mii de ani, destinată unei alte lucrări, a început întunecos și a progresat spre perfecțiune. Această perioadă sau „zi” este numită științific, Perioada Azoică sau fără viață.

A doua epocă-zi de creare

”Și Dumnezeu a zis: «Să fie o întindere (firmament, atmosferă) între ape și ea să despartă apele de ape.» Și Dumnezeu a făcut întinderea și a despărțit apele care sunt dedesubtul întinderii de apele care sunt deasupra întinderii. . . . Dumnezeu a numit întinderea (firmamentul sau atmosfera) cer.”

Această a doua epocă-zi de șapte mii de ani a fost în întregime dedicată producerii unei atmosfere. Probabil că aceasta s-a produs într-un mod perfect natural, așa cum sunt cele mai multe dintre lucrările minunate ale lui Dumnezeu, cu toate acestea după planul, sistematizarea și prin crearea Sa. Căderea „inelului” de apă și minerale care a permis luminii să pătrundă până la Pământ în timpul primei epoci-zi, ajungând pe Pământul încă fierbinte și pe apele de la suprafață clocotind și aburind, a produs diferite gaze care, ridicându-se, au format o pernă, sau un firmament ori atmosferă în jurul pământului și au tins să mențină apele rămase ale „inelelor” departe de Pământ. Această zi, după cum arată Scripturile, ar aparține de asemenea Perioadei Azoice sau fără viață; dar geologii obiectează la aceasta, pretinzând că rocile proprii acestui timp prezintă urme de viermi și cantități imense de scoici minuscule, ale căror rămășițe sunt evidențiate în marile straturi de calcar. Pe aceasta ei o numesc Epoca Paleozoică sau a vieții primare -- Perioada Siluriană. Aceasta nu este în contradicție cu relatarea Bibliei, care numai ignoră aceste forme inferioare de viață.

((32))

O seară și o dimineață -- ziua a doua -- s-a sfârșit cu realizarea deplină a intenției divine în legătură cu ea; separarea norilor și vaporilor etc., de suprafața apelor prin atmosferă.

A treia epocă-zi de creare

”Și Dumnezeu a zis: «Să se strângă la un loc apele care sunt dedesubtul cerului și să se arate uscatul!» Și așa a fost. Și Dumnezeu a numit uscatul pământ, iar îngrămădirea de ape a numit-o mări. Și Dumnezeu a văzut că lucrul acesta era bun. Și Dumnezeu a zis: «Pământul să producă vegetație, plante cu sămânță, pomi roditori care să facă rod după specia lor și care să aibă în ei sămânța lor pe pământ.» Și așa a fost.”

Geologia confirmă pe deplin această relatare. Ea ne arată că pe măsură ce scoarța Pământului s-a răcit, greutatea apelor a făcut ca ea să se încrețească și să se curbeze -- unele părți lăsându-se au devenit adâncimile mărilor, alte părți fiind forțate să se ridice au constituit lanțurile muntoase -- nu deodată, ci treptat, un lanț după altul. Nu trebuie să presupunem că toate aceste schimbări au avut loc chiar în cei șapte mii de ani ai celei de-a treia epocă-zi, ci, mai degrabă, că aceasta a fost numai martoră a începutului lucrării necesare ca pregătire pentru vegetație; căci evident geologia este corectă când presupune că unele schimbări mari de natura aceasta sunt de dată relativ recentă. Chiar în cadrul unui secol am avut mici exemple în privința acestei puteri: și să nu fim surprinși dacă următorii câțiva ani ne vor da și alte paroxisme naturale, căci ne aflăm într-o altă perioadă de tranziție -- deschiderea Veacului Milenar, pentru care se cer condiții schimbate.

Când apele s-au scurs în mări, a început să răsară vegetația -- fiecare după clasa sau specia ei, având sămânța în ea însăși pentru a-și reproduce numai propria specie. Această chestiune este atât de fixată prin legile Creatorului, încât deși horticultura poate face, și face mult pentru a produce varietate în perfecțiune, totuși ea nu poate schimba specia. Diferitele familii de vegetale nu se vor uni și combina după cum nu se vor uni și combina nici diferitele familii de animale. Faptul acesta arată că există un plan -- și nu un simplu Creator, ci un Creator inteligent.

((33))

Geologia este de acord că vegetația a precedat formele mai înalte de viață animală. Ea este de acord, de asemenea, că în această perioadă timpurie vegetația a fost extrem de abundentă -- că atunci mușchii, ferigile și vița au crescut cu mult mai mari și mai repede decât acum, fiindcă atmosfera era extrem de plină de gaze carbonice și azotoase -- atât de plină încât animalele care respiră n-ar fi putut prospera. Plantele, care acum cresc doar câțiva țoli sau picioare înălțime chiar și la ecuator, atunci ajungeau la dimensiuni de patruzeci până la optzeci de picioare (12 -24 m), și uneori două sau trei picioare diametru (61-91 cm), după cum este demonstrat prin fosile. În condițiile care au existat atunci, creșterea lor nu numai că era imensă, dar trebuie să fi fost și foarte rapidă.

În această perioadă, după cum pretind geologii, s-au format straturile noastre de cărbuni: plantele și mușchii, având mare afinitate pentru acidul carbonic gazos, au înmagazinat în ele carbonul, formând cărbunele, pregătind astfel depozitele actuale de cărbune în timp ce au purificat atmosfera pentru viața animală din epocile-zile de mai târziu. Aceste turbării și straturi de mușchi au fost la rândul lor acoperite de nisip, argilă etc., inundate prin ridicări și depresiuni ale suprafeței Pământului, prin valurile uriașe provocate de cutremure sau erupții vulcanice și prin căderea altor „inele” de apă de deasupra firmamentului. Practic același procedeu trebuie să se fi repetat adesea, deoarece găsim straturi de cărbune unul peste altul, separate prin diferite straturi de argilă, nisip, calcar etc.

Dimineață și seară, a treia epocă-zi de șapte mii de ani și-a îndeplinit partea ei în pregătirea lumii, conform scopului divin. În geologie aceasta este numită Era Carboniferă, datorită zăcămintelor ei de cărbune, petrol etc.

A patra epocă-zi de creare

”Și Dumnezeu a zis: «Să fie niște luminători în întinderea cerului (atmosferă), ca să despartă ziua de noapte; ei să fie niște semne care să arate anotimpurile, zilele și anii; și să slujească de luminători în întinderea cerului (atmosferă), ca să dea lumină pe pământ.» Și așa a fost. Dumnezeu a făcut (sau a făcut să strălucească -- un verb diferit, care nu înseamnă a creat) cei doi mari luminători, luminătorul cel mare ca ((34)) să stăpânească ziua (să indice timpul din zi) și luminătorul cel mic ca să stăpânească noaptea; a făcut și stelele.”

Realizările unei epoci-zi au fost continuate în următoarea, și suntem îndreptățiți să presupunem că lumina din prima zi a devenit tot mai distinctă în următoarele două zile, pe măsură ce din apele de deasupra firmamentului au căzut inelele unul după altul în apele de jos, până când în a patra epocă-zi s-au putut vedea Soarele, Luna și stelele; nu atât de clar cum se pot vedea acuma într-o zi senină, până după potopul din ziua lui Noe -- când a căzut ultimul dintre „inele”, dar putându-se totuși discerne clar prin vălul translucid de ape -- ca și acum într-o zi sau noapte cețoasă. Soarele, Luna și stelele străluceau de mult pe partea exterioară a învelișului Pământului, dar acum venise timpul ca aceste lumini să fie lăsate să se vadă pe firmament; pentru ca zilele -- marcate înainte printr-o lumină slabă, cenușie, așa cum vedem în diminețile ploioase când Soarele, Luna și stelele nu se pot vedea de nori -- să fie mai clare, așa încât luminătorul zilei prin cursul lui să poată marca timpul pentru om și pentru animal când acestea vor fi create, și între timp să înceapă oxigenarea aerului, pregătindu-l astfel pentru animalele care respiră. Mai târziu, în aceeași zi de șapte mii de ani, au apărut și Luna și stelele -- ca să influențeze mareele și să fie gata să marcheze timpul noaptea pentru necesitatea omului.

Nu trebuie să presupunem că evoluția vieții plantelor a încetat în timpul zilei a patra, ci mai degrabă că a progresat -- influența crescută a Soarelui și a Lunii servind la nașterea altor varietăți de iarbă, arbuști și copaci. Și geologia arată progrese în această perioadă -- insecte, melci, crabi etc. Oase și solzi de pește se găsesc și în filoanele de cărbune, dar aceasta nu deranjează ordinea, deoarece formarea zăcămintelor de cărbune evident a continuat și după ziua a treia -- intrând astfel în Perioada Reptiliană. Această „zi” corespunde cel mai mult cu ceea ce geologia denumește Perioada „Triasică”. Seară și dimineață -- a patra zi de șapte mii de ani, sau 28.000 de ani de la începutul acestei lucrări -- s-au sfârșit, dovedind mare progres în pregătirea Pământului pentru om.

((35))

A cincea epocă-zi de creare

„Și Dumnezeu a zis: «Să mișune apele de viețuitoare și să zboare păsări deasupra pământului, pe întinderea cerului.» Și Dumnezeu a creat animalele cele mari și toate viețuitoarele care se mișcă și de care mișună apele, după SPECIILE lor; a făcut și orice pasăre înaripată după SPECIA ei. Dumnezeu a văzut că erau bune.”

Cum mișunau oceanele calde de pe pământ de creaturi vii, de la moluște la balene, se poate judeca după abundența vieții în prezent în mările calde ale Sudului. Reptilele, trăind parte în apă parte pe uscat (amfibii), aparțin de asemenea acestei perioade, în timpul căreia continentele și insulele prezente s-au ridicat treptat și s-au scufundat iarăși, o dată inundate de căderea unor inele mai mari sau mai mici, iar altă dată spălate de valurile de flux. Nu este de mirare că pe munții cei mai înalți se găsesc urme de scoici etc. Și nu este de mirare că straturile imense de calcar din toate părțile lumii sunt numite „cimitire de scoici”, fiindcă sunt formate aproape exclusiv din conglomerate de scoici. Ce mișunare trebuie să fi fost când au luat ființă acele indescriptibile trilioane de ființe mici, care, murind, și-au lăsat unele după altele micuțele lor scoici! Citim că -- Dumnezeu le-a binecuvântat înmulțirea. Da, chiar și o existență așa inferioară și scurtă este o favoare, o binecuvântare.

Să nu ne luptăm pentru mai mult decât cere relatarea Scripturii. Biblia nu susține că Dumnezeu a creat separat și individual numărul vast al felurilor de pești și reptile, ci numai că influența sau spiritul divin s-a mișcat și prin intenție divină marea și-a produs creaturile de diferite feluri. Nu se spune despre procese -- se poate ca o specie, sub condiții diferite, să se fi dezvoltat din alta, sau din acceași protoplasmă originară sub diferite condiții să se fi dezvoltat diferite ordine de viețuitoare. Nimeni nu știe și este neînțelept să fim dogmatici. Nu ne revine nouă să contestăm că însăși protoplasma din mâlul paleozoic putea veni în existență prin acțiunea chimică a apelor bogat mineralizate din acele mări. Ceea ce pretindem noi este că toate s-au întâmplat ca rezultat al intenției și aranjamentului divin, și, prin urmare, ((36)) au fost creații divine, indiferent care au fost canalele și mijloacele. Și noi pretindem că acest lucru este arătat atât prin faptele naturii cât și prin cuvintele din Geneza; că oricum au fost produse viețuitoarele din mări, ele au fost aduse la o stare în care fiecare își are propria sa specie -- unde linia de demarcație între specii nu poate fi trecută. Aceasta este lucrarea lui Dumnezeu, indiferent de mijloacele prin care s-a făcut.

Această zi sau epocă corespunde foarte bine cu epoca Reptiliană, cum o numesc oamenii de știință. Seară și dimineață -- ziua a cincea -- 35.000 de ani de la începutul lucrării de aranjare a Pământului ca locuință și împărăție a omului.

A șasea epocă-zi de creare

„Și Dumnezeu a zis: «Să dea pământul viețuitoare după specia lor, vite, reptile și animale sălbatice ale pământului, după specia lor.» Și așa a fost. Și Dumnezeu a făcut animalele sălbatice ale pământului după specia lor, vitele după specia lor și toate reptilele pământului după specia lor. Dumnezeu a văzut că erau bune.”

În timpul acesta lucrurile pe Pământ deveneau mai stabile; scoarța era mai groasă datorită sutelor de picioare de nisip, argilă, scoici și cărbune, precum și a diferitelor minerale adunate, unele din fărâmițarea stâncilor aruncate prin cutremure de pământ, altele din „inelele” care odată încercuiseră Pământul, iar altele din depozitele de animale și vegetale; în afară de aceasta, Pământul însuși trebuie să se fi răcit considerabil în acești 35.000 de ani. Suficient din suprafața Pământului era acum deasupra mării și bine drenată prin lanțuri muntoase și văi ca să fie gata pentru animalele inferioare, care sunt aici împărțite în trei categorii: (1) reptilele de pe pământ, viețuitoarele cu sânge rece, viețuitoarele care respiră -- șopârle, șerpi etc.; (2) fiarele de pe pământ sau animalele sălbatice, spre deosebire de animalele domestice, în mod deosebit potrivite a fi tovarăși ai omului și la care aici se referă ca (3) vite. În timpul acesta aerul de asemenea era purificat de elementele nepotrivite pentru respirația animalelor, absorbite de vegetația luxuriantă din perioada carboniferă, tot așa cum excesul de ((37)) hidrați de carbon fusese absorbit din oceane de către scoicile minuscule, ca pregătire pentru mulțimea viețuitoarelor marine care respiră.

Aici, din nou, nu trebuie să ne certăm fără rost cu evoluționiștii. Vom admite că Dumnezeu, dacă ar fi dorit, ar fi putut aduce în existență toate speciile de viață animală printr-o dezvoltare a uneia din cealaltă, sau ar fi putut dezvolta fiecare specie separat din protozoarul mâlului originar. Nu știm ce metodă a adoptat, fiindcă nu este descoperit nici în Biblie, nici în roci. Este însă clar revelat că indiferent de modul în care Dumnezeu a ales să facă, El a fixat speciile animale, fiecare „după specia ei”, în astfel de manieră încât ele nu se schimbă; în astfel de manieră încât ingeniozitatea minții omenești n-a reușit să le ajute să se schimbe. Aici este pecetea Creatorului inteligent pe lucrarea mâinilor Sale; căci, dacă „Natura” sau „forța oarbă” ar fi fost creatorul, noi am vedea-o încă trudindu-se orbește, uneori evoluând iar alteori regresând; n-am vedea o astfel de fixitate a speciilor cum vedem peste tot în jurul nostru în natură.

Putem presupune în mod rațional că Dumnezeu l-a creat pe om tocmai la sfârșitul celei de-a șasea epoci-zi; fiindcă crearea lui a fost ultima și este declarat în mod clar că Dumnezeu Și-a sfârșit lucrarea creatoare, nu în ziua a șasea, ci „în ziua a șaptea” -- separarea omului în două persoane, două sexe, fiind evident actul final.

„Și Dumnezeu a zis: «Să facem om după chipul Nostru, după asemănarea Noastră; ei să stăpânească peste peștii mării, peste păsările cerului, peste vite, peste tot pământul și peste toate târâtoarele care se mișcă pe pământ.» Și Dumnezeu a creat pe om după chipul Său, l-a creat după chipul lui Dumnezeu; i-a creat de sex masculin și de sex feminin. Dumnezeu i-a binecuvântat și Dumnezeu le-a zis: «Fiți roditori, înmulțiți-vă, umpleți pământul și supuneți-l; și stăpâniți peste peștii mării, peste păsările cerului și peste orice viețuitoare care se mișcă pe pământ.»”

Având în vedere remarcile noastre anterioare, că limbajul Scripturilor nu interzice posibilitatea ca plantele, viețuitoarele care trăiesc în apă și pe uscat să se fi dezvoltat sau să fi evoluat mai mult sau mai puțin în diferitele lor specii, este bine să ((38)) remarcăm marea diferență de limbaj folosit atunci când se referă la crearea omului. Aceasta din urmă este o declarație specifică despre exercitarea directă a puterii creatoare divine, pe când cealaltă nu este, ci mai degrabă implică o dezvoltare:

„Și pământul a produs vegetație” etc.

„Să mișune apele de viețuitoare” etc.

„Să dea pământul viețuitoare după specia lor, vite” etc.

Sunt două relatări despre creare -- cea pe care tocmai am analizat-o, care tratează problema pe scurt și în ordinea epocilor, iar cealaltă care urmează acesteia, în Geneza 2:4-25. Cu alte cuvinte, împărțirea capitolelor s-a făcut greșit -- cele două relatări ar trebui să constituie fiecare un capitol. A doua este un comentariu al celei dintâi, care explică detalii. „Aceasta este geneza” sau dezvoltarea cerurilor și pământului și a creaturilor lor, începând din vremea când nu era nici o plantă sau fir de iarbă. Prima relatare și cea principală folosește cuvântul „Dumnezeu” când vorbește despre Creatorul, iar a doua relatare sau cea în care se comentează arată că Iehova Dumnezeu a fost Cel care a făcut toată lucrarea -- „în ziua” când El a făcut cerurile și Pământul -- cuprinzând întregul ca o epocă-zi mai mare, incluzând lucrarea celor șase deja enumerate.

Cuvântul Dumnezeu din capitolul întâi vine din cuvântul ebraic comun elohim, un cuvânt la plural care ar putea fi tradus dumnezei și care, după cum am văzut deja, înseamnă „puternici”*. „Singurul Conceput” al Tatălui a fost desigur agentul Său activ în această lucrare creatoare, iar în executarea detaliilor El poate să fi avut asociați o oștire de îngeri, la care s-ar aplica cuvântul elohim și aici ca și în altă parte în Scripturi**. Este potrivit prin urmare ca a doua relatare, sau comentariul, să ne atragă atenția asupra faptului că Iehova, Tatăl tuturor, a fost Creatorul, indiferent cine au fost folosiți ca reprezentanții și instrumentele Sale onorate. Aici pot ((39)) fi foarte bine luate în considerare amănuntele adăugate în cea de-a doua relatare în privința creării omului. Ea spune:

„Și Domnul Dumnezeu a făcut pe om din țărâna pământului, i-a suflat în nări suflare de viață, și omul a devenit un suflet viu.”

*Vezi Vol. V, pag. 72, 73

**Ibidem

Dumnezeu a fost slăvit în toate lucrările Sale anterioare și în fiecare creatură, oricât de neînsemnată, chiar dacă nici una dintre ele n-ar putea să-I aducă mulțumiri sau să-L aprecieze, sau chiar să-L cunoască în mod cuvenit. Scopul divin prevăzuse toate acestea de la început și făcea pregătiri pentru om, care era intenționat să fie capodopera creației pământești sau animale. Despre om nu se spune ca despre viețuitoarele mării: „Să mișune apele”, nici ca despre animalele inferioare de pe Pământ: „Să producă pământul”, ci, dimpotrivă, este relatat că el a fost o creație specială a Creatorului, „creat după chipul Său”. Nu are importanță dacă trebuie să se înțeleagă în chipul elohimilor sau în chipul lui Iehova, căci n-au fost oare elohimii „fii ai lui Dumnezeu” și în asemănarea Sa în privința puterii de rațiune și a inteligenței morale?

Nu trebuie să înțelegem că acest „chip” se referă la forma fizică, ci mai degrabă un chip moral și intelectual al marelui Spirit, modelat potrivit condițiilor și naturii sale pământești. Și în ceea ce privește „asemănarea”, fără îndoială ea se referă la stăpânirea omului -- el trebuia să fie rege al Pământului și al nenumăratelor creaturi de pe el, după cum Dumnezeu este Regele întregului univers. Aici este câmpul de luptă între Cuvântul lui Dumnezeu și așa-zisa știință modernă, în fața căreia se închină toată lumea, în special cei învățați -- inclusiv liderii gândirii din toate seminariile teologice și slujitorii tuturor amvoanelor proeminente -- adorând pe dumnezeul științei numit „evoluție”. Cele două teorii sunt în mod egal puse în joc: dacă teoria evoluției este adevărată, Biblia este falsă de la Geneza la Apocalipsa. Dacă Biblia este adevărată, cum susținem noi, teoria evoluției este cu totul falsă în toate deducțiile privitoare la om.

((40))

Nu numai relatarea din Geneza despre crearea omului după chipul divin trebuie să determine această problemă, oricât de puternice sunt declarațiile Cuvântului, ci toată teoria Bibliei sprijină relatarea Genezei și rezistă sau cade împreună cu ea. Deoarece, dacă omul era creat altfel decât curat, perfect și bine înzestrat mintal, el nu putea fi pe drept numit un „chip al” lui Dumnezeu; nici Creatorul lui nu putea să-l fi pus la încercare în Eden pentru a vedea dacă era potrivit pentru viață veșnică; nici neascultarea lui în aceea că a mâncat din fructul oprit nu putea fi socotită păcat și nu putea fi, cum a fost, pedepsită cu sentința morții; nici nu era necesar să-l fi răscumpărat de sub acea condamnare.

Mai mult, despre „omul Isus Hristos” se spune că a fost „antilutron”, prețul de răscumpărare (sau prețul corespunzător) pentru vina primului om, și ca atare El trebuie să fie considerat un model sau o ilustrație a ceea ce a fost primul om înainte de a păcătui și a trece sub condamnarea divină cu moartea.

Noi știm, de asemenea, că astăzi, ca și în trecut, există mulți oameni naturali nobili, pe care Dumnezeu îi declară pe toți păcătoși, și, ca atare, nu pot fi recunoscuți de Iehova decât dacă în căință se apropie de El prin meritul sacrificiului lui Cristos și-I obțin iertarea. Poziția tuturor celor care astfel vin la Dumnezeu se spune că este numai prin harul Său, sub haina dreptății lui Cristos. Și rezultatul, suntem informați, trebuie să fie o înviere sau o restabilire la perfecțiune înainte ca vreunul să poată fi personal și în întregime satisfăcător pentru Creatorul. Și totuși, același Creator a avut comunicare intimă cu Adam înainte de încălcarea sa și l-a numit fiul Său, și a declarat că Adam și noi, copiii lui, am devenit „copii ai mâniei” și am trecut sub condamnare din cauza păcatului, ceea ce Adam n-a avut când a fost creat „fiu al lui Dumnezeu”. Luca 3:38.

După cât este de sigur că „toți sfinții profeți de la începutul lumii” au spus că Mileniul viitor este „timpurile restabilirii tuturor lucrurilor despre care Dumnezeu a vorbit”, tot atât este de sigur că teoria evoluției este în antagonism violent cu ceea ((41)) ce a spus Dumnezeu prin toți profeții. Deoarece, dacă teoria evoluției ar fi corectă, restabilirea, departe de a fi o binecuvântare, ar fi o crimă împotriva rasei. Dacă printr-o forță oarbă sau prin alte procese evolutive, omul s-a cățărat prin străduințe anevoiase și eforturi trudnice de la protoplasmă la stridie, de la stridie la pește, de la pește la reptilă, de la reptilă la maimuță, de la maimuță la omul inferior și de la omul inferior la ceea ce suntem noi -- atunci ar fi o lezare îngrozitoare pentru omenire, ca Dumnezeu s-o restabilească la ceea ce a fost Adam, sau să forțeze restabilirea și mai departe -- înapoi la protoplasmă. Nu există cale de mijloc în această problemă; și cu cât poporul lui Dumnezeu va decide mai repede să fie în acord cu Cuvântul Său, cu atât va fi mai bine pentru el și cu atât va fi mai sigur că nu va cădea în vreuna din teoriile ce neagă răscumpărarea și susțin evoluția, care acum plutesc și caută să înșele dacă ar fi posibil chiar și pe cei aleși. Să fie Dumnezeu adevărat, chiar dacă i-ar dovedi pe toți evoluționiștii mincinoși. Rom. 3:4.

Nu putem intra aici în detaliile creării lui Adam, să discutăm despre organismul sau corpul lui, despre spiritul sau suflarea lui de viață, și cum acestea unite l-au constituit într-o ființă vie sau un suflet. Acest lucru a fost deja prezentat în alt context*.

*Vol. V, cap. 12

Evident, rodnicia lor în urmași n-a fost în nici un mod legată de încălcare, după cum au presupus unii, ci a fost parte a binecuvântării divine. Singura legătură a căderii și a blestemului sau pedepsei în această privință a fost, după cum s-a spus, cu mărirea însărcinării și suferinței mamei, corespunzător cu truda și sudoarea feței bărbatului. Acestea au apăsat cu atât mai greu cu cât omenirea a ajuns mai degenerată și mai slabă, mintal și fizic. Obiectivul rodniciei va fi fost atins când un număr suficient de urmași se vor fi născut pentru ca în final să umple (nu să reumple) Pământul. Este adevărat, s-au născut deja un număr imens -- probabil cincizeci de mii de milioane -- și acum dorm în marea închisoare a morții; dar aceștia nu ((42)) sunt deloc prea mulți, deoarece suprafața din prezent a uscatului, dacă s-ar pregăti toată pentru om, așa cum va fi în cele din urmă, ar susține de două sau de trei ori pe atâția -- fără a lua în considerare posibilitatea ridicării și a altor continente din adâncurile mărilor, așa cum au fost ridicate în trecut cele prezente.

Oamenii de știință cu mintea înclinată spre scepticism au căutat de mult să dovedească faptul că omul a fost pe Pământ cu mult înainte de perioada arătată în Geneza, și fiecare os găsit în straturile inferioare de argilă sau pietriș este cercetat cu atenție pentru a face din omul de știință o celebritate mondială, ca omul care a dezmințit Cuvântul lui Dumnezeu. Noi ne-am referit deja la netemeinicia unor astfel de dovezi*, cum ar fi găsirea vârfurilor de săgeți în pietrișul dintr-o perioadă timpurie. În unele cazuri cel puțin, acestea s-au dovedit a fi lucrarea indienilor moderni, care le-au fasonat aproape de locul unde au găsit cremene potrivită**.

*Nu suntem în necunoștință de teoria despre un om preadamic și despre încercările de a explica astfel diferitele rase ale familiei umane. Dar noi stăm lângă Biblie ca revelația lui Dumnezeu și de aceea superioară tuturor presupunerilor omenești. Ea vorbește în termeni siguri despre solidaritatea familiei umane, zicând: „El a făcut fiecare neam de oameni dintr-un singur sânge” (Fapt. 17:26). Și apoi, că Adam a fost „omul dintâi” (1 Cor. 15:45, 47). Iar istoria potopului este foarte explicită în privința faptului că numai opt ființe umane au fost salvate în corabie și toți au fost copiii lui Noe -- descendenți din Adam. Varietatea tipurilor sau raselor umane trebuie să fie pusă pe seama climei, obiceiurilor, hranei etc., și în special pe seama izolării oamenilor unii de alții în diferite părți, prin care particularitățile s-au fixat. Acest lucru este demonstrat prin faptul că europenii care trăiesc timp îndelungat printre cei din India sau China capătă o măsură de asemănare cu vecinii lor, în timp ce copiii lor, născuți în acele țări, capătă o asemănare mai mare la tegumente și la trăsături -- fiind afectați fără îndoială de mediul în care trăiește mama în timpul perioadei de sarcină. O ilustrare a unei astfel de asimilări este dată de chinezii unui district care s-au identificat cu israeliții împrăștiați de strâmtorarea de la încheierea Veacului Iudeu -- prin anul 70 d. Cr. Acești evrei au devenit atât de complet chinezi, încât nu se mai pot distinge ca evrei -- neamul cel mai rezistent.

**Vol. II, pag. 34, 35

((43))

La o adunare de la Victoria Philosophical Institute, nu cu mult timp în urmă, s-a declarat că „a fost întreprinsă de către profesorul Stokes, membru al Societății Regale, Sir J. R. Bennett, vice-președinte al Societății Regale, profesorul Beale, membru al Societății Regale, și de către alții, o analiză atentă asupra diferitelor teorii despre evoluție, și s-a raportat că până acum nu s-a dat nici o dovadă științifică în sprijinul teoriei că omul s-a dezvoltat dintr-un ordin inferior de animale; iar profesorul Virchow a declarat că în dezvoltarea omului este o absență completă a oricărui tip de fosile de un stadiu inferior și că orice progres clar în domeniul antropologiei preistorice ne-a îndepărtat de fapt de la dovezile unei astfel de legături -- adică, de la o legătură cu restul regnului animal. Cu aceasta a fost de acord și profesorul Barraude, marele paleontolog, declarând că în nici una din investigațiile sale n-a găsit nici o specie fosilă care să se fi dezvoltat din alta. De fapt, s-ar părea că nici un om de știință n-a descoperit încă o verigă de legătură între om și maimuță, între pește și broască, între animalele vertebrate și nevertebrate; mai mult, n-a existat nici o dovadă la vreo specie, fosile sau altele, care să-și fi pierdut caracteristicile specifice pentru a dobândi unele noi aparținând altei specii; de exemplu, oricât ar fi de asemănător câinele cu lupul, nu este nici o verigă de legătură între ei, și printre speciile dispărute cazul este același; nu este nici o trecere treptată de la una la alta. Și mai mult, primele animale care au existat pe pământ n-ar trebui în nici un caz să fie considerate inferioare sau degradate”.

Cităm pe scurt din Sir J. W. Dawson, LLD (titlu onorific -- n. e.), membru al Societății Regale, dintr-un rezumat privind descoperirile sale recente referitoare la „Locul de întâlnire al geologiei cu istoria”. El spune:

„Noi n-am găsit nici un inel de derivare care să lege pe om de animalele inferioare ce l-au precedat. Acesta ne apare ca un nou punct de plecare în creație, fără nici o legătură directă cu viața instinctivă a animalelor inferioare. Oamenii cei mai timpurii nu sunt mai puțin oameni decât descendenții lor, și în măsura mijloacelor lor erau inventatori, inovatori și introducători ai unor noi moduri de viață, întocmai ca și ei. Noi n-am fost încă în stare să urmărim pe om înapoi până la vârsta nevinovată de ((44)) aur (a paradisului). Așa cum îl găsim în peșteri și pietriș, el este deja decăzut, în dezarmonie cu mediul lui de viață și vrăjmaș al semenilor săi, născocind împotriva lor instrumente de distrugere mai funeste decât cele furnizate de natură fiarelor sălbatice carnivore. . . . Omul, în privința corpului său, este în chip mărturisit un animal, din pământ, pământesc. El este de asemenea un membru al sferei vertebratelor și al clasei mamifere; dar în această clasă el constituie nu numai o specie și un gen direct, ci chiar și o familie sau un ordin distinct. Cu alte cuvinte, el este singura specie din genul său și din familia sau ordinul său. El este astfel separat printr-o mare prăpastie de toate animalele cele mai apropiate lui; și chiar dacă noi admitem doctrina, până acum nedovedită, a derivării unei specii din alta în cazul animalelor inferioare, noi nu suntem în stare să arătăm „inelele lipsă” care s-ar cere pentru a lega omul de oricare grup de animale inferioare. . . . Nici un fapt al științei nu este mai sigur stabilit decât apariția recentă a omului în timpul geologic. Nu numai că nu-i găsim urmele în formațiunile geologice mai vechi, dar nu găsim nici urme ale animalelor celor mai apropiate de el; iar condițiile din lume în acele perioade par s-o fi făcut nepotrivită pentru a fi locuită de om. Dacă, urmând sistemul geologic obișnuit, împărțim întreaga istorie a Pământului în patru perioade mari, plecând de la cele mai vechi roci cunoscute nouă, eozoice sau arhaice, până la perioada modernă, găsim urme ale omului sau ale lucrărilor lui numai în ultima din cele patru, și în ultima parte a acesteia. De fapt, nu există dovezi incontestabile de prezență a omului până când ajungem la perioada modernă timpurie. . . . Nu există decât o singură specie de om, deși sunt multe rase și varietăți, iar aceste rase și varietăți par să se fi dezvoltat foarte timpuriu și să fi dat dovadă de o fixitate remarcabilă, după descoperirile de mai târziu. ...Istoria din Geneza a anticipat istoria modernă. Această carte străveche este în toate modurile demnă de încredere și cât se poate de departe de miturile și legendele păgânismului antic.”

Profesorul Pasteur, marele bacteriolog, a fost un împotrivitor deschis al darwinismului și el s-a exprimat după cum urmează:

„Posteritatea va râde într-o zi de nechibzuința filosofilor materialiști moderni. Cu cât studiez mai mult natura, cu atât rămân mai uimit de lucrările Creatorului. Eu mă rog în timp ce sunt angajat în munca mea de laborator”.

Virchow, savantul rus, deși nu era un creștin declarat, era tot așa de opus teoriei darwiniste a dezvoltării ființelor organice din materie anorganică, și a spus: „Orice încercare de a găsi o tranziție de la animale la om s-a sfârșit printr-un ((45)) eșec total. Inelul din mijloc n-a fost găsit și nici nu va fi găsit. Omul n-a coborât din maimuță. S-a dovedit fără nici o îndoială că în timpul celor cinci mii de ani trecuți n-a existat nici o schimbare perceptibilă în omenire”.

Și alți naturaliști și-au ridicat glasul împotriva opiniilor darwiniste.

Având în vedere acest fapt, cât de nechibzuite apar eseurile ocazionale ale „doctorilor” sau „profesorilor” care simulează învățătura, discutând „verigile lipsă” sau sugerând că degetele mici de la picioarele omului devin nefolositoare și curând vor fi „lepădate de natură” așa cum „cozile maimuțelor au fost deja lepădate”. N-avem noi oare mumii bine păstrate de aproape patru mii de ani? N-avem noi oare nuduri sculptate în mărime naturală aproape tot atât de vechi? Are careva dintre ele coadă? Sunt degetele lor mici de la picioare cumva diferite de ale noastre de acum? Nu este oare întreaga tendință a întregii naturi spre în jos? Pentru plantele și animalele inferioare, nu sunt oare necesare înțelepciunea și ajutorul omului ca să se mențină tipurile superioare ale lor? Pentru om, nu este oare necesar harul lui Dumnezeu ca să-l înalțe și să împiedice marea degenerare pe care o vedem în „Africa neagră”? Și nu este oare aceasta în acord cu Scriptura? Rom. 1:21, 24, 28.

Este potrivit ca poporul Domnului să țină bine minte prevenirea făcută de către apostolul Pavel lui Timotei: „Timotei! . . . ferește-te de vorbele goale și lumești și de împotrivirile științei pe nedrept numită astfel” (1 Tim. 6:20). Pentru a vedea clar un adevăr, noi trebuie să privim prin prisma revelației divine. Trebuie să „vedem lumina în lumina Sa”. Apoi, privind peste tot în natură sub îndrumarea Dumnezeului naturii, efectul va fi lărgirea inimii și a intelectului și umplerea noastră de admirație și adorare, prinzând sclipiri panoramice din gloria, maiestatea și puterea Atotputernicului nostru Creator.

Seară și dimineață, ziua a șasea, la încheierea ei, 42.000 de ani de când a început „lucrarea”, a găsit Pământul gata pentru ((46)) om ca să-l stăpânească -- însă ca întreg, nepotrivit totuși pentru el. Cunoscând dinainte neascultarea creaturii Sale (și întregul Său plan legat de condamnarea lui la moarte, de răscumpărarea și recuperarea lui finală din păcat și moarte a tuturor celor care vor fi bine pregătiți prin experiență), Dumnezeu n-a așteptat cu crearea omului până când tot Pământul va fi gata pentru el, ci a pregătit numai un paradis, o grădină în Eden -- desăvârșind-o în toate modurile pentru scurta încercare a perechii perfecte -- lăsând pentru omenire, ca muncitori condamnați, lucrarea de „supunere” a Pământului și prin aceasta câștigarea în același timp a unor lecții și experiențe valoroase.

A șaptea epocă-zi a săptămânii de creare

„În ziua a șaptea Dumnezeu Și-a sfârșit lucrarea pe care o făcuse; și în ziua a șaptea S-a odihnit de toată lucrarea Lui pe care o făcuse.”

Observând succesiunea progresivă, ascendentă a celor șase zile și reținând faptul că numărul șapte în sine sugerează ceva complet și perfect, în mod natural am aștepta ca a Șaptea Epocă-zi să fie mai uimitoare decât predecesoarele ei. Și așa o găsim: numai că partea ei importantă este pentru un timp -- până la „timpul potrivit” -- închisă pentru ochii mintali ai înțelegerii noastre prin declarația generală că Dumnezeu S-a odihnit în ziua a șaptea de toată lucrarea Sa. Cât de ciudat este, ca El să lase lucrarea creatoare la un punct în care părea tocmai gata de completare, ca și cum un muncitor ar pregăti toate materialele pentru o construcție și apoi ar opri activitățile fără a-și duce la îndeplinire intențiile inițiale!

Dar toată chestiunea se deschide grandios în fața noastră când ne dăm seama că Iehova Dumnezeu S-a odihnit de lucrarea Sa de creare, a încetat s-o continue, fiindcă în înțelepciunea Sa a prevăzut că scopurile Sale puteau fi mai bine executate prin alte mijloace. Dumnezeu a văzut că era mai bine să permită creației Sale, lui Adam, să-și exercite voința sa liberă și să cadă sub ispită în păcat și în pedeapsa lui legitimă, ((47)) moartea -- care cuprinde o perioadă lungă, șase mii de ani, de moarte lentă și de luptă, ca un condamnat, cu mediul înconjurător nefavorabil. Dumnezeu a văzut că era mai bine ca astfel să-i permită lui, în calitate de condamnat, să facă o parte din supunerea pământului; că aducerea lui ca întreg la starea paradisiacă prezisă va fi folositoare pentru om în aceste împrejurări; că ar fi avantajos ca omul să-și dea seama de principiile care stau la baza dreptății divine și de răutatea peste măsură a păcatului, și să fie astfel pregătit pentru harul care-i va fi adus lumii la timpul cuvenit.

Însă unul dintre motivele principale pentru care Iehova Și-a încetat lucrarea creatoare a fost fără îndoială că aceasta putea fi îndeplinită de altcineva -- de Singurul Său Fiu Conceput -- într-o manieră care va slăvi nu numai pe Fiul, ci și pe Tatăl, prin manifestarea perfecțiunii atributelor divine cum pe nici o altă cale nu era posibil. Aceasta a fost prin faptul că a dat pe Fiul Său ca Răscumpărător al omului -- o manifestare nu numai a Dreptății Divine, care nicidecum n-a putut încălca decretul divin, „plata păcatului este moartea”, dar care în același timp a ilustrat Iubirea Divină -- compasiunea pentru creaturile Sale căzute până la măsura morții Fiului Său pentru binele omului. Înțelepciunea și Puterea Divină se vor manifesta în cele din urmă și în fiecare aspect al aranjamentului când acesta va fi complet.

S-ar putea sugera că încetarea Tatălui de a desăvârși planul de creare pentru ca Fiul să poată face această lucrare în timpul Mileniului, prin procesele restabilirii, nu s-ar deosebi de lucrările creatoare anterioare, care au fost toate de la Tatăl, dar prin Fiul -- fără de care n-a fost făcut nimic din ce s-a făcut. Dar noi răspundem, nu. Legătura Fiului cu lucrarea restabilirii care va încheia această a Șaptea Epocă-zi și va aduce perfecțiune pământească, va fi complet diferită de oricare din lucrările Sale. În toate creațiile anterioare Fiul doar a acționat pentru Iehova, folosind puteri și energii care nu erau ale Sale în nici un sens; dar în această mare lucrare viitoare El va folosi puterea ((48)) și autoritatea Sa proprie -- care L-a costat treizeci și patru de ani de umilire, culminând cu răstignirea Sa. Prin tranzacția aceea, pe care înțelepciunea și iubirea Tatălui a plănuit-o pentru El, a „cumpărat” lumea, l-a cumpărat pe Tatăl Adam cu toți urmașii lui și domeniul lui -- Pământul -- cu tot dreptul la el ca monarh al lui „în asemănarea lui Dumnezeu”. Tatăl a fost încântat să-L onoreze pe „Întâiul-Conceput” și de aceea a făcut planul astfel, și S-a odihnit sau a încetat procesul creator pentru ca Fiul să-L poată astfel onora și să fie onorat prin El.

Dumnezeu S-a odihnit, nu în sensul că a obosit și trebuia să Se refacă, ci în sensul că a încetat de a crea. El a privit ruina și căderea prin păcat a celei mai nobile creații pământești ale Sale, și totuși nu Și-a folosit deloc puterea ca să oprească cursul condamnării la moarte și n-a început nici o procedură de restabilire. De fapt, prin legea pe care a impus-o, El a exclus orice altă posibilitate de a-Și exercita mila și îndurarea față de Adam și față de rasa lui, decât doar printr-un răscumpărător. Pedeapsa fiind moartea, și aceea fără limită -- moarte veșnică, „pierzare veșnică” -- și fiind cu neputință ca Dumnezeu să mintă, cu neputință ca Judecătorul Suprem al universului să-Și abroge propriul Său decret drept, a fost astfel imposibil ca Creatorul să devină în mod direct restauratorul rasei, sau în oarecare sens sau grad să-Și continue opera creatoare legată de omul condamnat sau de domeniul lui, Pământul.

Astfel Și-a manifestat Iehova Dumnezeu încrederea în marele Său plan al veacurilor și în Singurul Său Fiu Conceput căruia El I-a încredințat executarea lui deplină. Această încredere a Tatălui în Fiul este folosită de apostol ca o ilustrare a felului în care credința noastră trebuie astfel să se prindă de Cel Uns, încât și noi să-I putem încredința orice interes și preocupare, în ceea ce ne privește pe noi, pe prietenii noștri și lumea în general: declarația apostolului este -- „Noi, care am crezut, intrăm în «odihnă» . . . Cine a intrat în odihna Lui, s-a odihnit și el de lucrările lui, cum S-a odihnit Dumnezeu de ale Sale”. Asemenea lui Dumnezeu, credincioșii au încredere perfectă în capacitatea și bunăvoința lui Cristos de a realiza toate proiectele mari ale lui Iehova legate de rasa noastră și prin urmare se odihnesc, nu de oboseală fizică, ci de preocupare, de neliniște, de orice ((49)) dorință de a prelua lucrurile de sub grija lui Cristos sau de a încerca să asigure rezultatul prin alte mijloace.

Dacă odihna Creatorului nostru sau abținerea de a veni prompt în ajutorul creaturilor Sale decăzute are în vreun grad aparența de indiferență sau neglijență, în realitate nu este așa, ci este numai aplicarea celor mai înțelepte și mai bune mijloace de ajutorare a omului -- printr-un Mijlocitor. Dacă se sugerează că lucrarea restabilirii trebuia să fi început mai devreme, noi răspundem că perioada domniei Păcatului și Morții, șase mii de ani, n-a fost deloc prea lungă pentru nașterea unei rase suficient de mare ca număr pentru a „umple pământul”; n-a fost deloc prea lungă pentru a da tuturor o lecție despre faptul că „păcatul este peste măsură de păcătos” și despre plata aspră pe care el o plătește; n-a fost deloc prea lungă pentru a lăsa oamenii să-și încerce propriile planuri pentru ridicarea lor și să observe inutilitatea lor. Prima venire a Domnului nostru pentru a răscumpăra (cumpăra) lumea așa încât El să aibă un drept just, echitabil de a veni iarăși să binecuvânteze, să ridice și să restabilească pe toți câți vor accepta harul Său, deși a fost la mai bine de patru mii de ani de la intrarea năpastei păcatului și morții, a fost cu toate acestea, după cum se spune în Scripturi, la timpul cuvenit al lui Dumnezeu. „Când a venit împlinirea timpului, Dumnezeu a trimis pe Fiul Său”. De fapt, noi vedem că nici chiar atunci n-a fost timpul cuvenit, decât pentru scopul divin de a chema, a aduna, a șlefui și a pregăti Biserica aleasă ca să participe cu Răscumpărătorul în marea lucrare Milenară de binecuvântare a lumii -- Dumnezeu prevăzând că această alegere va cere Veacul Evanghelic întreg, a trimis pe Fiul Său să împlinească lucrarea de răscumpărare tocmai cu destul timp înainte.

Perioada de odihnă divină, sau încetarea activității creatoare ori energizante în legătură cu pământul

Cât timp este de când Iehova a încetat lucrarea Sa de creare, sau de când Se odihnește? Noi răspundem că acum sunt ceva mai mult de șase mii de ani. Cât timp va continua odihna sau încetarea activității Lui? Răspundem că va continua tot Mileniul -- mia de ani de domnie a marelui Mijlocitor, efectuând ((50)) „restabilirea tuturor lucrurilor despre care Dumnezeu a vorbit prin gura tuturor sfinților Săi proroci din vechime” (Fapt. 3:21). Se va dovedi oare că încrederea lui Iehova în realizarea planului Său a fost pe deplin justificată, încredere care L-a făcut să lase planul cu totul în grija lui Isus? Va fi satisfăcător sfârșitul? Iehova Dumnezeu, care cunoaște sfârșitul de la început, ne asigură că va fi, și că Fiul, pe cheltuiala căruia se execută planul, „va vedea rodul muncii sufletului Lui și va fi mulțumit” (Isa. 53:11). Da, toți credincioșii care se odihnesc prin credință în lucrarea Răscumpărătorului lor -- trecută și viitoare -- pot avea deplină asigurare a credinței că „ochiul nu le-a văzut, urechea nu le-a auzit și la inima omului nu s-au suit, așa sunt lucrurile pe care le-a pregătit Dumnezeu pentru cei ce-L iubesc”, în special pentru Biserică; dar și lungimea și lățimea, înălțimea și adâncimea iubirii, îndurării și binecuvântărilor restabilirii, pentru toți cei din lume care nu sunt aleși, care în ziua lor Milenară de har vor accepta din inimă minunatele pregătiri divine, pe condițiile divine.

Șase mii de ani trecuți și o mie de ani viitori, șapte mii de ani de „odihnă” pentru Iehova, ne duc la timpul când domnia Milenară a Fiului va înceta fiindcă își va fi îndeplinit scopul -- restabilirea la chipul divin a celor doritori și ascultători din omenire și la supunerea Pământului de către om, ca domeniul lui, împărăția lui. Atunci tronul și domnia mijlocitoare servindu-și scopul și toți cei care au stricat Pământul fiind distruși, Fiul „va da împărăția în mâinile lui Dumnezeu și Tatăl” -- predând-o omenirii pentru care a fost inițial destinată, după cum este scris* (1 Cor. 15:24-28). „Atunci Împăratul va zice . . . «Veniți binecuvântații (aprobații) Tatălui Meu, de moșteniți Împărăția care v-a fost pregătită de la întemeierea lumii»” -- de la crearea lumii. Mat. 25:31, 34.

*Vezi Vol. I, pag. 305; Vol. V, pag. 469; Vol. IV, pag. 617, 644, 645

Lungimea acestei a Șaptea Epocă-zi, atât de clar marcată de istorie și profeție, este cea care ne furnizează cheia lungimii tuturor celorlalte epoci-zile din Săptămâna de creare. Și întreaga ((51)) perioadă de șapte ori șapte mii de ani, sau patruzeci și nouă de mii de ani, când va fi completă, va duce la grandioasa a Cincizecea mie și o va introduce, pe care am remarcat-o deja* ca fiind proeminentă în Scripturi, marcând mari culmi în planul divin; sabatele de zile ale lui Israel, culminând cu al, 7 x 7 = 49-lea, care duceau la al cincizecilea și-l introduceau pe acesta, adică Cincizecimea, cu odihna credinței lui; sabatele lor de ani, 7 x 7 = 49, introducându-l pe al cincizecilea, sau Anul Jubiliar; ciclul încă și mai mare de 50 x 50, marcând Mileniul ca Marele Jubileu al Pământului. Și acum, în final, găsim Sabatul sau sistemul de șapte zile pe o scară încă mai mare, care măsoară creația Pământului, de la începutul până la desăvârșirea ei, care este 7 x 7.000 de ani = 49.000 de ani, introducând marea epocă unde nu va mai fi suspin, nu va mai fi plâns, nu va mai fi durere și moarte, pentru că lucrarea lui Dumnezeu de creare va fi atunci completă în ceea ce privește Pământul acesta. Nu este de mirare că acea dată trebuie să fie marcată ca data Jubileului!

*Vezi Vol. II, cap. 6

Fiii îngerești ai lui Dumnezeu „scoteau strigăte de veselie” (Iov 38:7) în zorile săptămânii de creare a Pământului, și după ce au fost martorii desfășurării pas cu pas a evenimentelor, au văzut în final omul, regele lui, făcut după chipul divin. Apoi a venit căderea prin neascultare în păcat și moarte, și experiențele îngrozitoare ale îngerilor căzuți care nu și-au păstrat starea inițială, ca și istoria egoistă și însângerată a omului sub domnia Păcatului și Morții. Apoi în mod succesiv au urmat, răscumpărarea, alegerea Celui Uns (cap și corp) prin sacrificiu și stabilirea Împărăției Mesianice cu minunata ei restabilire a tuturor lucrurilor despre care Dumnezeu a vorbit prin gura tuturor sfinților proroci de la începutul lumii. Nu este de mirare într-adevăr că va fi bucurie în cer și pe Pământ când toate creaturile inteligente ale lui Iehova vor privi astfel lungimile și lățimile, înălțimile și adâncimile nu numai ale Iubirii lui Dumnezeu, dar și ale Dreptății, Înțelepciunii și Puterii Sale.

((52))

Desigur, Cântarea cea Nouă se va putea cânta atunci de către toate creaturile lui Dumnezeu, atât din ceruri cât și de pe Pământ, zicând:

„Mari și minunate sunt lucrările Tale, Doamne, Dumnezeule, Atotputernice!
Drepte și adevărate sunt căile Tale, Împărate al neamurilor
Cine nu se va teme, Doamne, și cine nu va slăvi Numele Tău?
Căci numai Tu ești sfânt.
Și toate neamurile vor veni și se vor închina înaintea Ta,
Pentru că dreptățile Tale au fost arătate”. Apoc. 15:3, 4.

„Căci așa vorbește Domnul, care a creat cerurile, Însuși Dumnezeu, care a întocmit pământul, l-a făcut și l-a întărit, l-a creat nu ca să fie pustiu, ci l-a întocmit ca să fie locuit.” Isa. 45:18.

„Și pe toate făpturile care sunt în cer, pe pământ . . . pe mare . . . le-am auzit zicând: «A Celui care stă pe scaunul de domnie și a Mielului să fie binecuvântare, cinste, slavă și stăpânire în vecii vecilor!»” Apoc. 5:13.

De când s-au scris cele anterioare, găsim rândurile următoare ieșite de sub pana prof. G. Frederick Wright, Doctor în Teologie, LLD (titlu onorific -- n. e.), la data de 19 noiembrie 1902, asupra relatării despre creare din Geneza.

Relatarea din Geneza

„Primul capitol din Geneza, care tratează subiectul creării lumii, este un document remarcabil. Este remarcabil atât în privința măiestriei cu care evită posibilul conflict cu descoperirea științifică, cât și în privința eficienței lui din punct de vedere literar. Măsurat după influența pe care a avut-o, cu greu s-ar putea găsi o altă bucată literară care să poată fi comparată cu el. Obiectivul lui evident este să discrediteze politeismul și să accentueze unitatea Divinității. Face acest lucru prin negarea unei pluralități de dumnezei, atât în general cât și în detaliu, și prin afirmarea că Dumnezeul cel veșnic al lui Israel este Cel care a făcut cerurile și Pământul și toate lucrurile de pe el, la care idolatrii au obiceiul să se închine.

Sublimul acestui capitol se vede în faptul că peste tot unde nu există influența lui predomină politeismul și idolatria. Unitatea lui Dumenzeu și adorarea Lui ca singurul Creator al tuturor lucrurilor sunt menținute numai de către acele națiuni care au acceptat acest capitol ca o revelație adevărată și divină.

Compatibilă cu știința

În același timp progresul științei a servit mai degrabă la creșterea decât la scăderea admirației noastre pentru această parte remarcabilă din marea carte a revelației divine. În cadrul ei amplu există posibilitatea ca fiecare descoperire adevărată a științei să-și găsească adăpost. Cu ((53)) atât de remarcabilă înțelepciune a fost ales limbajul acestui capitol pentru a evita conflictul cu știința modernă, încât un geolog atât de mare cum este prof. J. D. Dana de la Colegiul Yale a susținut cu mare tărie că este imposibil să fie justificat altfel decât prin teoria că este de inspirație divină.

În versetul de deschidere pune capăt controversei privind vârsta Pământului, și de fapt a sistemului solar, prin simpla declarație că «la început» au fost create cerurile și Pământul, fără să se afirme cu cât timp în urmă a fost acel început. Dar că sistemul solar a avut un început este dovedit de știința modernă cu asemenea claritate încât nici cel mai îndrăzneț evoluționist n-o poate contesta. Teoria modernă a conservării energiei dovedește că ordinea prezentă de lucruri n-a existat întotdeauna. Soarele este în răcire. Căldura lui radiază rapid și se risipește în spațiul gol. Pe scurt, sistemul solar își pierde puterea și este clar ca lumina zilei că procesul nu poate continua veșnic. Chiar și ipoteza nebuloasei presupune un început, și nici o minte umană n-a născocit vreodată o declarație de fapte mai bună decât cea găsită în versetul cu care se deschide Biblia.

Crearea a fost treptată

Acest prim capitol al Genezei se bazează pe principiul progresiei în această metodă a creării. Universul n-a fost adus în existență instantaneu. N-a fost complet la început. La început avem numai forțele fizice din care urma să se facă marea structură printr-un proces treptat, sau dacă cineva preferă să spună așa, printr-un proces „evolutiv”.* Acest lucru este la fel de adevărat orice înțeles i-ar da cineva cuvântului «zi» (în ebraică, yom). De ce un Creator Atotputernic ar avea nevoie de șase zile, chiar dacă numai de douăzeci și patru de ore, în care să creeze lumea? Răspunsul este că Creatorul nu numai că posedă putere nemăsurată, dar El are și înțelepciune infinită și a văzut potrivit să aleagă o metodă de creare care implică «întâi paiul, apoi spicul, iar apoi grâul deplin în spic».

*După cum s-a indicat deja, teoria evoluției se contrazice cu Biblia numai în privința creării omului -- și această teorie există sau își găsește susținători numai pentru a ataca acest punct.

Că există un plan divin de evoluție* apare din întregul capitol. Crearea a început prin aducerea în existență a celor mai simple forme de materie și a continuat prin exercitarea asupra lor a activităților de forță și energie care produc lumină. Aceasta este urmată de separarea materiei care formează Pământul și de separarea uscatului de apă, ca și a apelor de pe Pământ de cele ținute în suspensie în aer. Dacă cineva dorește să găsească pricină în privința cuvântului „firmament” și insistă asupra sensului lui literal sec, i se interzice să facă astfel ((54)) prin declarația care urmează (Gen. 1:20), că păsările au fost făcute să zboare deasupra pământului în firmamentul deschis al cerului. Mediul care ținea apele în nori era un mediu prin care păsările puteau zbura.

Crearea vegetației

În al treilea stadiu pământul a fost acoperit cu vegetație, care este cea mai simplă formă de viață, dar care, odată introdusă, aduce cu sine dezvoltarea în serie a produselor vegetale. Atât de cuprinzător este limbajul în care este anunțată crearea plantelor încât lasă mult loc pentru teoria generației spontanee, care este încă una din chestiunile discutate în biologie. În lumina acestui lucru, cât de remarcabile sunt cuvintele, «și Dumnezeu a zis, pământul să producă vegetație, . . . și pământul a produs vegetație».

Aceeași formă remarcabilă de exprimare survine la introducerea zilei a cincea a progresiei, unde citim (Gen. 1:20): «Și Dumnezeu a zis: Să mișune apele de viețuitoare». Și iarăși, la introducerea lucrării zilei a șasea se folosește aceeași expresie (Gen. 1:24): «Să dea pământul viețuitoare după specia lor. . . .» Dacă cineva insistă să interpreteze acest limbaj după simpla literă, va obține ceea ce nici știința nici teologia n-ar accepta.

Un Creator special

Când ajunge la crearea omului este folosită o expresie foarte diferită. Se spune că Dumnezeu a făcut om după chipul Său și a suflat în el suflarea vieții. Cât poate însemna aceasta referitor la modul creării omului nu este necesar să analizăm acum. Însă expresia corespunde bine cu înalta demnitate care aparține omului când este comparat cu restul creației animale. Caracteristicile cele mai demne de atenție ale omului sunt aduse la lumină atât în această relatare cât și în cea următoare, despre începutul cursului său. Despre om se spune nu numai că a fost făcut în chipul lui Dumnezeu, ci și că el este potrivit să stăpânească peste fiarele câmpului și are darul vorbirii, prin care le poate da nume. Mai mult, el este o ființă cu voință liberă, care cunoaște diferența între bine și rău -- pe scurt, este în posesia unei naturi morale care-l plasează într-o clasă a sa proprie.

Faptul că ni se spun atât de multe lucruri despre creare, fără nimic absurd și fantastic, și atât de puține care să dea naștere la vreo dificultate în a o armoniza cu știința modernă, este cea mai clară dovadă pe care o putem avea că ea a fost dată prin inspirație divină. Nici chiar Milton, cu toată învățătura lui și cu avantajul acestei relatări în față, n-a putut să-și înfrâneze suficient imaginația, ca să ((55)) nu facă o parodie a întregii sale concepții despre crearea regnului animal. Ce altceva decât mâna inspirației ar fi putut astfel înfrâna și conduce pe scriitorul primului capitol al Genezei?

Omul a fost creat, n-a evoluat

Este o mare diferență între mărimea și dezvoltarea creierului omului și cel al membrilor inferiori ai ordinului «primatelor».

Din punct de vedere fiziologic și psihologic omul diferă chiar mai mult de membrii inferiori ai ordinului său. El are puterea vorbirii gramaticale. El își poate aranja gândurile în propoziții, care pot fi reprezentate prin semne arbitrare pe hârtie sau pe alt material. Omul are ureche pentru armonie muzicală, pe care nici un animal n-o are. Aceasta implică o delicatețe minunată a structurii organelor auzului. Printre calitățile sale mintale, cea a gândirii științifice sau inductive este cu totul remarcabilă când o comparăm cu capacitățile mintale ale creației animale.

În importanta sa lucrare «Evoluția mintală», Romanes crede că găsește la animalele inferioare toate rudimentele capacității mintale a omului, dar ele sunt atât de rudimentare, încât lasă prăpastia între om și animale aproape la fel de mare ca totdeauna. Adunând toate manifestările inteligenței la animale, el găsește că toate acestea împreună ar face cam cât inteligența unui copil de 15 luni. Dar această inteligență nu se află într-o singură specie, o specie fiind avansată până la acel grad într-o privință, iar alta în altă privință . . .

Rațiune contra instinct

Ascuțit cum este mirosul câinelui, nu-i este de nici un folos să învețe geologia. Nici vulturului nu-i este de folos ascuțimea vederii în studierea astronomiei. În zadar ar duce cineva un câine prin lume ca să afle despre întinderea stratului de gheață în perioada glaciară, deoarece el n-are nici o putere de gândire prin care să poată face legătură între bolovanii din Statele Unite și straturile din Canada de unde aceștia provin, sau între stâncile scrijelate din câmpiile Rusiei și din Munții Scandinavi din ale căror straturi au fost smulse prin alunecări de gheață. Asemenea concluzii sunt cu totul în afara capacității canine. . . .

Capacitatea pentru religie

În nimic nu apare mai izbitoare superioritatea minții umane decât în capacitatea ei de a obține idei religioase prin literatură. Există într-adevăr minunate expoziții de porci dresați, care, printr-un anume proces, pot fi învățați să aleagă câteva cuburi cu litere pe ele, așa încât să formeze niște cuvinte simple. Dar nici un animal nu poate fi învățat ((56)) să vorbească inteligibil. Nici chiar papagalul nu este o excepție de la aceasta, deoarece cuvintele lui sunt numai o repetare de sunete pe care nu le înțelege. Cu mult mai puțin poate fi învățat un animal să citească sau să asculte inteligent un discurs sau o predică.

Pe de altă parte, Biblia, care este o carte de cea mai variată literatură, conținând cele mai înalte avânturi de poezie și elocință scrise vreodată, și prezentând cele mai sublime concepții care au fost nutrite vreodată despre Dumnezeu și despre viața viitoare, a fost tradusă aproape în fiecare limbă de sub ceruri și a găsit în limbile acelea figurile de stil potrivite prin care să-și prezinte în mod eficient ideile.

Astfel, când este privită din cel mai înalt punct de vedere intelectual, unicitatea omului în creația animală se vede cel mai bine. Intelectual, el stă prin sine. Numele științific al genului căruia îi aparține este „homo”, iar specia este „homo sapiens”, adică, un corp uman înzestrat cu înțelepciune umană. . . .

Alfred Russell Wallace, care a descoperit independent principiul selecției naturale și l-a publicat în același timp cu Darwin, a observat la om unele particularități fizice care nu puteau proveni numai prin selecție naturală, dar care în mod irezistibil indicau spre influența unei puteri conducătoare superioare.

Îmbrăcăminte și unelte

Printre acestea el citează absența la om a oricărui înveliș natural de protecție. Dintre toate animalele numai omul poartă haine. El țese fibrele de plante făcând învelitoare sau ia pieile altor animale și le folosește ca să-și acopere spatele gol pentru a se proteja de asprimea vremii. Păsările au pene, oile au lână, alte animale au blană minunat adaptată pentru a le proteja. Omul este singurul fără asemenea protecție, decât doar dacă o obține prin folosirea inteligenței sale. Dacă nu ne gândim la aceasta, nu ne putem da seama câtă inteligență este implicată în eforturile omului de a-și asigura îmbrăcămintea. Chiar și într-o chestiune atât de simplă cum este aceea a procurării pieii unui animal pentru a-i servi ca haină, el este obligat mai întâi să inventeze uneltele. Nici un animal n-a fost încă jupuit fără a se folosi vreun fel de cuțit.

Acest lucru ne duce la o altă definiție a omului, aceea de animal care folosește unelte. În folosirea uneltelor de către animale, comportarea cea mai apropiată de a omului se găsește la elefant și la maimuță. S-a văzut un elefant care a apucat o perie cu trompa pe care și-a alungit-o și a măturat obiecte de pe anumite părți ale corpului său care altfel i-ar fi fost inaccesibile. S-a văzut o maimuță care a folosit un băț ca mijloc pentru a deschide o ușă. Dar nu s-a văzut vreodată un animal care să facă o ((57)) unealtă; în timp ce nu există nici un trib de oameni atât de inferiori ca inteligență încât să nu facă cele mai curioase și mai complicate unelte.

Canoele celor mai inferioare rase sunt cel mai ingenios făcute și cel mai bine adaptate necesităților lor. Obiectele din cremene cioplită presupun nutrirea unui plan clarvăzător și mare îndemânare în cioplirea lor. Metodele ingenioase prin care popoarele sălbatice își asigură focul când doresc, prin frecare, ar face cinste omului civilizat, în timp ce folosirea arcului și praștiei și a bumerangului arată capacitate inventivă de un ordin foarte înalt, cu care creația animală nu se poate compara.

Capacitatea pentru muzică

Wallace invocă mai departe vocea umană ca un element ce depășește cu mult orice ar putea fi produs prin selecție naturală. Maimuțele n-au deloc muzică în suflet și nici capacitatea pentru muzică în organele lor vocale; în timp ce chiar și cea mai inferioară rasă de oameni le are pe amândouă. «Cântecele populare» sunt marea sursă la care apelează compozitorii noștri de frunte pentru a-și lua temele. Theodore F. Seward, acum decedat, comentând asupra cântecelor pe care le cântau negrii pe plantații, pe care el le-a transcris, spunea că armonia și progresia lor sunt conforme cu regulile științifice ale compoziției muzicale. Oricât de mare avantaj ar fi această capacitate muzicală pentru omul deplin dezvoltat, noi nu putem concepe că este vreun avantaj pentru un animal în stadiu inferior de dezvoltare cum este maimuța. Vocea muzicală care atrage maimuța are numai o umbră de asemănare cu cea care este atractivă pentru bărbat sau femeie.

De asemenea, mărimea creierului uman depășește orice proporții față de necesitățile mintale ale celei mai înalte creații animale inferioare omului, și fără inteligența omului acesta ar fi mai degrabă o povară decât un ajutor. Cei doi, ca atare, trebuie să fi venit în existență simultan pentru a se fi prezentat un avantaj pe care selecția naturală să-l fi luat în stăpânire și să-l fi păstrat și dezvoltat. . . .

Este greu de văzut cum putea fi un avantaj pentru maimuță transformarea degetului labei din spate într-un deget mare de la picior care nu mai poate fi folosit pentru a apuca lucrurile, ci este folositor numai la mersul în poziție verticală. Este greu de văzut ce avantaj putea fi pentru maimuță scurtarea labelor din față, așa cum ar trebui să fie dacă s-ar fi transformat în brațe de om. De asemenea, este greu de văzut cum ar fi fost vreun avantaj pentru maimuță să sufere acele schimbări, în acomodarea osului de la șold și a gâtului, care să-i împiedice complet mersul pe toate cele patru labe și să-l limiteze la mersul în două picioare și în poziție verticală.

((58))

În toate aceste privințe dificultatea noastră de a înțelege originea omului prin selecție naturală crește, dacă suntem obligați să presupunem că a fost un proces foarte treptat și că aceste schimbări care au condus spre perfecțiunea organizării umane au început într-un grad imperceptibil, sau aproape imperceptibil, căci asemenea schimbări incipiente n-ar fi avut nici un avantaj. Ca să aibă un avantaj trebuia ca ele să fi fost considerabile și trebuia ca schimbările mintale și fizice să fi fost corelate potrivit cu o lege a unei armonii prestabilite.

Taina originii omului n-a fost diminuată nici în cel mai mic grad de ipoteza darwinistă, sau de vreo lumină pe care teoria evoluției a aruncat-o asupra ei. Este recunoscut de către toți că din punct de vedere geologic el este cea mai recentă dintre speciile care au fost adăugate la populația Pământului, în timp ce din punct de vedere mintal se ridică atât de sus față de animalele inferioare încât chiar pentru acest motiv, dacă nu pentru altele, el este singurul din clasa sa. Taina este, cum a ajuns el în posesia acestui înalt grad de putere mintală cu o alcătuire corporală și o constituție fiziologică atât de complet adaptate pentru exercitarea ei. Cei care spun că a fost ridicat în vreun fel de la ordinele inferioare de ființe inteligente, vor întâmpina dificultăți filosofice de zece ori mai mari decât întâmpină cei care acceptă declarația simplă a Bibliei, că sufletul lui este însuflețirea divină -- însuși chipul lui Dumnezeu”.