Vol. 20, Ianuarie-Februarie, Nr. 3

CREDINȚA LUI AVRAAM ÎNCERCATĂ

GENEZA 22:1-13

„Căci bunătate voiesc, nu jertfe, și cunoștință de Dumnezeu, mai mult decât arderi de tot!” Osea 6:6 .

R 5180 W. T. 1 februarie 1913 (pag. 45-46)

Studiul de astăzi ne spune despre unul dintre motivele pentru care Avraam a fost numit „Tatăl credincioșilor”. Întreaga istorie a vieții lui, așa cum este schițată în Biblie, a fost o viață de credință, o viață de încredere în Dumnezeu, de reazem pe făgăduințele divine. Dar proba finală, pe care o studiem astăzi, a fost grozav de severă și l-a situat pe cel încercat foarte sus, potrivit oricărui standard — divin și uman. Evident, credința lui Avraam s-a întărit pe măsură ce anii de cunoaștere a lui Dumnezeu s-au înmulțit. Credința relatată în lecția noastră este atât de imensă încât ne uimește. Numai o persoană care cunoștea foarte intim pe Cel Atotputernic, foarte compătimitoare și încrezătoare, putea să îndure astfel de probă.

Această probă a venit prin porunca divină ca Avraam să-și ia fiul, pe singurul său fiu, Isaac, în care erau centrate promisiunile, și să-l ofere ca sacrificiu lui Dumnezeu pe muntele Moria. Pentru a înțelege situația, trebuie să ne amintim că la acel timp Avraam avea 125 de ani, iar Isaac era fiul pe care Domnul l-a indicat că va fi canalul pentru toate binecuvântările promise.

Trebuie să mergem mai în urmă și să ne amintim de lunga perioadă dinaintea nașterii lui Isaac, când timp de patrusprezece ani Avraam s-a gândit că poate Ismael era canalul binecuvântărilor lui Dumnezeu. Trebuie să mergem și mai în urmă și să ne amintim de lunga perioadă dinaintea nașterii lui Ismael, când Avraam pribegea ca străin și aștepta împlinirea promisiunii lui Dumnezeu, numai ca să-și dea seama că soția sa era complet sterilă, stearpă. Acum, după o jumătate de secol de așteptare și încredere, se putea ca Dumnezeu să vrea ca el să sacrifice totul, ca să-și demonstreze loialitatea, credința față de El? Așa a fost. El a avut confirmarea clară a poruncii. Nu era imaginație. Nu erau șoaptele vrăjitoarelor sau magicienilor. Nu era un vis.

Pentru un caracter ca al lui Avraam, porunca divină a însemnat ascultare promptă. El a început imediat. „Orice îți spune să faci, fă”. De îndată s-a pregătit pentru călătorie, însoțit de servitorii săi o parte din drum. Apoi lăsându-i, Avraam și Isaac au mers mai departe spre vârful Muntelui Moria, care cu multe secole mai târziu, în timpul lui Solomon, a fost locul Templului. Chiar se presupune că piatra pe care a fost legat Isaac a devenit locul unde a fost amplasat Altarul de Aramă.

Am privit cu mare interes această piatră recent, când am vizitat Ierusalimul. Ne-am gândit la Înțelepciunea lui Dumnezeu manifestată prin trimiterea lui Avraam exact la locul pe care îl preorânduise să fie Templul. Piatra este înconjurată de un gard de fier și poate fi văzută, dar nu poate fi atinsă. În centrul ei este o groapă, care, după cum spune tradiția, servea ca loc de scurgere a surplusului de sânge de la jertfe.

Ne amintim bine cum ne-au venit în minte aspectele studiului de astăzi! Marele, bătrânul Avraam, însoțit de credinciosul său fiu, moștenitorul făgăduințelor și bine familiarizat cu ele, a ajuns la locul acela. Acolo au fost puse lemnele; apoi tatăl, cu buzele tremurânde dar cu inima hotărâtă, i-a spus fiului său despre porunca divină. Acolo și-a oferit fiul, chiar dacă cuțitul n-a dat lovitura fatală. Jertfa a fost completă în ochii Cerului și mâna a fost oprită la timp, și după cum explică apostolul, „Avraam ca înviat din morți l-a primit”. Evrei 11:19.

Antitipul tuturor acestora

Aceste întâmplări de demult și-au avut efectul asupra actorilor; dar pentru poporul lui Dumnezeu, luminat de Spiritul sfânt, ele au însemnătate mai adâncă. Am văzut deja că Avraam servește ca tip al Celui Atotputernic, iar Isaac ca tip al Cristosului Cap și Corp. Astfel avem antitipul. Tatăl Ceresc a oferit voluntar pe Fiul Său pentru noi, pentru păcatele întregii lumi. „Dumnezeu n-a trimis pe Fiul Său în lume ca să judece lumea, ci ca lumea să fie mântuită prin El.” „Fiindcă atât de mult a iubit Dumnezeu lumea, că a dat pe singurul Său Fiu, pentru ca oricine crede în El să nu piară, ci să aibă viața veșnică” ca prin El toate familiile pământului să poată fi binecuvântate.

Marea jertfă a lui Dumnezeu dată de Fiul Său n-a însemnat moartea Lui eternă distrugerea Lui. A însemnat doar că Cristos trebuia să moară în privința intereselor, speranțelor, scopurilor și ambițiilor pământești, dar să fie conceput de Spirit sfânt la speranțe noi, scopuri, ambiții și condiții noi dincolo de văl.

Astfel Dumnezeu n-a lăsat pe fiul Său în moarte când L-a oferit de bună voie pentru noi toți, nici nu l-a lăsat în condiția umană a sacrificiului. În a treia zi L-a înviat pe Domnul nostru din morți, la slava pe care a avut-o cu Tatăl înainte de a fi lumea da, la glorie mai mare, „mai presus de orice domnie, de orice stăpânire, de orice putere, de orice autoritate și de orice nume”. Aici avem antitipul lui Avraam oferindu-l pe Isaac.

DACĂ SUFERIM CU EL”

Dar în antitip este mai mult. În providența lui Dumnezeu, El a aranjat ca Isus să fie Capul Bisericii, care este Corpul Său. Prin urmare, suferințele lui Cristos, împlinite de Isus Capul, care s-au terminat cu aproape nouăsprezece secole în urmă, au fost doar o parte din suferințele antitipicului Isaac. Aici apostolul declară: „Și voi, fraților, ca și Isaac, voi sunteți copii ai făgăduinței”. Galateni 4:28.

Bisericii, pe care o cheamă Dumnezeu afară din lume încă din ziua Cincizecimii, i se cere să-și dovedească loialitatea și credincioșia și vrednicia de a avea parte în Întâia Înviere, prin aceea că este făcută în asemănare cu moartea lui Cristos. „Dacă suferim împreună cu El” ca membri ai Săi „vom și împărăți împreună cu El” ca membri ai Săi. Paharul suferinței și rușinii pe care Tatăl I l-a dat, a fost o probă pentru a-Și dovedi credincioșia și loialitatea. Același pahar l-a dat și urmașilor Săi, zicând: „Beți toți din el”, urmați exemplul Meu demonstrând iubirea și loialitatea față de Dumnezeu și de cauza Sa, chiar până la moarte.

Faptul că Domnul Isus Își păzește oile este clar declarat de către El însuși. Când l-a mustrat pe Saul din Tars pentru moartea sf. Ștefan și pentru tulburarea Bisericii, El a declarat: „Saul, Saul, pentru ce Mă prigonești? Eu sunt Isus pe care-L prigonești”. Saul din Tars nu L-a văzut niciodată pe Isus personal în trup ca să-L persecute, dar orice i-a făcut celui mai mic dintre ucenicii Săi, lui Isus I-a făcut. Aceasta este încă adevărat și va continua să fie adevărat până când Corpul lui Cristos, care este Biserica Aleasă, va fi fost completat și glorificat. Între timp, cel care rănește pe unul din cei mai mici dintre micuții Domnului, și cel care dă un pahar de apă rece unuia din cei mai mici, o face pentru însuși Domnul Gloriei.

BERBECUL DIN TUFIȘ

Când Dumnezeu a oprit prin înger mâna lui Avraam de a împlini sacrificiul vieții fiului său, în locul acestuia a fost pregătit un berbec prins în tufiș. Astfel berbecul în jertfă a devenit simbolul Seminței lui Avraam, și o indicare a unei părți din procesul prin care va fi făcută reconcilierea Dreptății Divine în favoarea tuturor familiilor pământului, care să permită binecuvântarea lor prin Împărăția Mesianică.

Să ne amintim că aceeași idee a fost continuată în procedurile ulterioare ale lui Dumnezeu cu Israel. Astfel Mielul de Paști a fost junghiat; și sângele lui stropit figurativ, tipic, a prevestit faptul că nu putea fi o Biserică a Întâilor-născuți în timpul acestui Veac Evanghelic, decât prin mielul junghiat, „Mielul lui Dumnezeu care ridică păcatul lumii”. În mod asemănător, jertfele pentru păcat și arderile de tot ale lui Israel vorbeau despre necesitatea îndeplinirii unei lucrări de răscumpărare înainte ca vreo binecuvântare să poată veni pentru Israel, sau prin ei pentru alte națiuni, popoare, neamuri și limbi.

Printre multele lecții pe care le pot învăța creștinii din încercarea credinței lui Avraam sunt următoarele:

(1) Necesitatea morții Aceluia prin care în cele din urmă binecuvântarea va veni la toată omenirea. Dacă Isus n-ar fi murit pentru păcatele noastre, n-ar fi existat nici o iertare a omenirii. Prin urmare, n-ar fi nici o înviere din morți și în acel caz moartea ar fi mai mult decât un somn. Ar fi însemnat stingere.

(2) Să fim siguri că dacă Isus nu Și-ar fi desăvârșit cu credincioșie partea Lui de contract dându-Și viața, n-ar fi avut parte nici de marea desăvârșire și înălțare la natura divină. Sf. Pavel declară aceasta, spunând că El a fost credincios până la moarte, „și încă moarte de cruce. De aceea îîn baza acestui lucruș și Dumnezeu L-a înălțat foarte sus”. Filipeni 2:8, 9.

(3) Să reținem că aceeași regulă se aplică la toată Biserica. Nu este suficient că ne consacrăm viața. Trebuie să ne arătăm credincioșia și loialitatea jertfind-o, luând crucea, bând din paharul Său, fiind scufundați în moartea Sa. Numai aceștia vor avea parte de Tronul Gloriei lui Mesia. „Dacă răbdăm împreună cu El, vom și împărăți împreună cu El.” Dacă am murit împreună cu El, vom și trăi împreună cu El.”