PĂCATUL LUI AHAB — INVIDIE, CRIMĂ

1 Împ. 21

> Palatul de fildeș al regelui Ahab — El a dorit grădini mai mari — Nabot a refuzat bani mulți — Ahab s-a supărat — Regina lui a înfăptuit uciderea lui Nabot — Dumnezeu prin Ilie l-a mustrat pe regele Ahab, promițându-i pedeapsă — Aplicări și lecții moderne.

„Și să fiți siguri că păcatul vostru vă va ajunge.” Numeri 32:23.

R5770 W. T. 15 septembrie 1915 (pag. 284-285)

Regele Ahab a încheiat victorios un război mare, învingându-i pe sirieni care încercaseră să invadeze ținutul lui Israel. Faima împăratului ajunsese dincolo de hotarele țării. El probabil își simțea măreția. Într-adevăr, Ahab este clasat ca unul dintre marii regi ai Israelului. Cu toate că nu era cu adevărat mare, el avea anumite elemente de caracter progresiste. În timp ce regele Solomon are distincția de a fi primul rege care a avut un tron de fildeș, pentru regele Ahab se pretinde distincția de a fi avut un palat de fildeș. Palatul său strălucitor avea nevoie de o grădină mare și frumoasă. Vecinul lui, Nabot, avea o vie alături, care ar fi făcut ca împrejurimile palatului să fie ideale.

Au fost trimiși mesageri la Nabot pentru a negocia cumpărarea și i-a fost oferită o sumă mare de bani pentru vie. Nabot, având acest drept, a refuzat să vândă. Dar după cum arată cele ce au urmat, ar fi fost totuși mai înțelept din partea lui să nu-și fi susținut atât de tare drepturile depline. Legea evreiască interzicea într-adevăr vinderea moștenirii familiei, dar el i-ar fi putut-o da regelui în concesiune pentru un timp ca să-i facă plăcere și spre propriul său profit.

Biblia sugerează creștinilor înțelepciunea de a se acomoda în oricare manieră care nu le încalcă conștiința. În timp ce și ei au drepturi la fel de mari ca și alții (sau mai mari, probabil, pe baza faptului că ei sunt fiii lui Dumnezeu), totuși, face parte din legământul lor cu Domnul ca ei să nu trăiască doar pentru ei, ci mai ales pentru serviciul Domnului și al semenilor. Ei sunt avertizați să nu aștepte dreptate totală — totuși totdeauna să caute să dea dreptate, în armonie cu Regula de Aur, măsură plină, apăsată. Ei trebuie să-și dea seama că mergând pe această cale vor avea tot mai mult binecuvântarea Domnului și că experiențele dezvoltării caracterului în astfel de condiții le vor fi de ajutor în privința Împărăției care vine.

REGINA IZABELA NU S-A TEMUT DE DUMNEZEU

Dintre toate personajele din paginile istoriei, Regina Izabela, soția lui Ahab, iese în evidență cu proeminență ca fiind una dintre cele mai lipsite de conștiință. Observând că Ahab părea trist, ea l-a întrebat care era cauza. Aflând-o, i-a promis regelui că-i va da via lui Nabot și l-a sfătuit că de aceea trebuia să se înveselească. Imediat a scris scrisori în numele regelui Ahab, folosind pecetea lui regală. A instruit pe unii dintre oficialități ca într-o zi de post stabilită, în care poporul va plânge înaintea Domnului pentru păcatele lor, lui Nabot să i se dea un loc ((432)) de mare cinste. Doi oameni urmau să fie mituiți ca să se ridice deodată din mijlocul adunării și să-l acuze pe Nabot ca defăimător al lui Dumnezeu și al regelui. Conducătorii urmau să asculte dovezile și să pună imediat pedeapsa în execuție. Legea evreiască prevedea ca orice blasfemie împotriva numelui lui Dumnezeu să fie pedepsită prin ucidere cu pietre. Martorii tocmiți au denunțat imediat pe Nabot și și-au întărit reciproc mărturia. Imediat s-a ridicat o ceată și l-au împroșcat cu pietre până a murit în afara cetății.

Ipocrizia acestor procedee ne uimește. Vestirea postului a fost în aparență în onoarea legilor lui Dumnezeu și a dreptății Lui. Perfidia reginei își găsește perechea doar în paginile istoriei. Servilismul guvernatorilor față de porunca ei evidențiază ce stare joasă de moralitate domnea.

Regele Ahab pare să fi fost beneficiarul pasiv al acestei răutăți. Cu toate acestea, el a fost persoana răspunzătoare. Cursul lui dovedește că nu era cu adevărat mare. Bogățiile și poziția nu pot face măreția, ci doar caracterul o poate face. Regele a fost foarte dispus să profite de calea rușinoasă a soției sale. Auzind de la ea că Nabot era mort, el a mers la vie s-o vadă și să analizeze cum ar putea fi adaptată scopurilor lui ca parte din grădina palatului.

Chiar când intra în grădină l-a întâlnit pe Ilie, care fusese trimis de Domnul cu un mesaj de mustrare. Regele l-a salutat pe profet spunând, „M-ai găsit, vrăjmașule?” Ilie a răspuns „Te-am găsit, pentru că te-ai vândut ca să faci ce este rău înaintea Domnului”. Apoi l-a informat pe rege că judecata divină era, ca în același loc unde câinii linseseră sângele lui Nabot, câinii să lingă și sângele regelui, iar regina Izabela să aibă o soartă asemănătoare.

RĂZBOIUL PREZENT REZULTAT AL EGOISMULUI

Este de remarcat că în prezent, ca și în trecut, Dumnezeu nu servește ca polițist pentru a apăra lumea împotriva propriilor ei condiții decăzute, pofte, invidii etc. Timp de șase mii de ani Domnul pare să se fi mulțumit să lase omenirea să-și învețe propriile ei lecții, cu excepția cazurilor când mersul ei păcătos s-ar interfera cu realizarea planurilor mărețe ale lui Dumnezeu. În astfel de cazuri sentimentul Domnului pare să fi fost, „Până aici mergi, și nu mai departe”.

Fără nici o îndoială că permisiunea ca omenirea să-și provoace rău sieși este o cale foarte practică de a învăța lecții importante. Dumnezeu pare să fi cerut îngerilor să nu mai țină cele patru vânturi ale cerului, ci să le dea drumul — să permită omenirii să se angajeze în conflictul universal — nestânjenit. Rezultatul este cel mai copleșitor dintre războaie, sărăcind toate popoarele angajate în el, costând milioane de vieți în floarea tinereții și aducând cu el datorii, după care vor plăti dobânzi ce vor sărăci poporul pentru mulți ani care urmează — datorii care probabil nu vor putea fi plătite niciodată. Biblia arată că după acest război va urma o mare revoluție și că după ea poate fi așteptată anarhia. Se poate aștepta ca vânturile conflictului, lăsate acum libere, să vatăme lumea fără a fi restrânse de către Cel Atotputernic, până când, la limita extremă a omului, va veni ocazia lui Dumnezeu și Împărăția lui Mesia va fi stabilită pentru binecuvântarea lumii.

Odată cu stabilirea Împărăției lui Dumnezeu totul va fi schimbat. Păcatele nu vor mai fi permise iar pedepsele să le urmeze, ci pedepsele vor fi aplicate celor care vor încerca să facă răul — înainte ca ei să-l fi făcut. Pentru că Domnul a promis, zicând, „Nu se va face nici un rău și nici o pagubă pe tot muntele Meu cel sfânt (Împărăția)” (Isa. 11:9). În acel timp glorios toate intențiile și străduințele bune vor avea binecuvântarea lui Dumnezeu și vor aduce o ridicare mintală, morală și fizică celor care vor participa. Astfel se va îndeplini o scriptură care spune, „Când se împlinesc judecățile Tale pe pământ, locuitorii lumii învață dreptatea”. Isa. 26:9.

PĂCATUL INVIDIEI

Păcatul și egoismul sunt practic termeni sinonimi. Când Adam era perfect, în chipul și asemănarea lui Dumnezeu, el era neegoist, drept, generos, blând, binevoitor pentru că acestea sunt elementele dispoziției divine și omul trebuie să le fi avut când era în asemănarea lui Dumnezeu. Primul păcat dintre toate a fost comis de Satan. Pentru a-și satisface ambițiile, planurile egoiste, el a denaturat mesajul divin, contrazicându-L pe Cel Atotputernic, și a devenit tatăl minciunilor și ucigaș al lui Adam și al rasei lui. Calea mamei Eva a fost de asemenea determinată de un egoism câștigat. Ea înseta după cunoștință, pe care, după cum îi spusese șarpele, o putea obține prin neascultare de Dumnezeu. Neascultarea părintelui Adam n-a fost din ignoranță, ci din cauză că el a crezut că viața lui va fi mai fericită prin neascultare și prin împărtășirea de experințele mamei Eva.

Astăzi, oriunde ne uităm, putem urmări clar tot păcatul până la izvorul lui, egoismul. Invidia este egoism — păcat. Este foarte răspândit pentru că toți sunt păcătoși. Legile caută într-adevăr să ne protejeze în privința drepturilor noastre, totuși cât de fără succes suntem adesea în a ne asigura drepturile și în a ne apăra împotriva celor care încalcă în mod nedrept Regula de Aur.

Lecția pentru toți este că nimic mai puțin decât Regula de Aur nu este acceptabil în fața lui Dumnezeu de la cei care pretind că sunt copii ai Lui. O a doua lecție este că în timp ce trebuie să facem dreptate și să aplicăm Regula de Aur la toți, fără excepție, noi nu trebuie să cerem întotdeauna dreptate, Regula de Aur etc., de la alții. Mai degrabă, poporul Domnului să se considere reprezentanții și ambasadorii Săi într-o țară și printre oameni înstrăinați de El și de guvernarea Sa. Copiii Domnului, întotdeauna drepți, trebuie să fie de asemenea generoși ((433)) și să „vestescă virtuțile Celui ce ne-a chemat din întuneric la lumina Sa minunată”. După cum Tatăl lor ceresc este generos și drept, tot așa și copiii Lui trebuie să fie părtași ai asemănării caracterului Său și să fie ajutoare în tot ce se face pentru dreptate.