Vol. 5 Martie-Aprilie 1998 Nr. 3

ISRAELUL NATURAL NU ESTE MOȘTENITORUL FĂGĂDUINȚELOR SPIRITUALE

„Israel n-a căpătat ce căuta, iar cei aleși au căpătat, pe când ceilalți au fost împietriți ... până în ziua de astăzi.” Rom 11:7, 8.

R 5836 W. T. 15 ianuarie 1916 (pag. 24-25)

Cuvintele apostolului Petru, „Făgăduința aceasta este pentru voi și pentru copiii voștri” (Fapte 2:39), sunt în deplină armonie cu toată purtarea Domnului față de Israel și cu Legământul Său făcut cu ei ca urmași ai servului Său, Avraam. Despre „Sămânța” făgăduită de Domnul în Legământul Său cu Avraam s-a presupus timp de multe secole că înseamnă numai sămânța naturală a lui Avraam, Isaac și Iacov — numai cei care erau sub Legea lui Moise — națiunea evreiască. Dar la această făgăduință de moștenire era atașată o condiție. Când Dumnezeu a intrat în Legământ cu Israel, înțelegerea a fost că, dacă ei vor ține Legea, vor avea viață veșnică și vor moșteni privilegiul de a binecuvânta toate familiile pământului — toate popoarele. Dar, dacă nu vor ține Legea, ei vor fi îndepărtați de la toate aceste favoruri.

Dumnezeu știa că nici unul din Israel nu putea ține Legea; și El n-a avut deloc de gând ca vreunii dintre israeliții naturali care au trăit înainte de zilele Domnului nostru să devină membri ai Corpului lui Cristos spiritual. El știa că nici unul nu putea veni în Corpul lui Cristos până când venea Isus și deschidea calea. Cu toate acestea, națiunii evreiești nu i s-a făcut o ofertă goală. Dumnezeu n-a promis că tot Israelul puteau deveni membri ai Seminței spirituale — Biserica lui Cristos. El a promis doar că în anumite condiții ei vor binecuvânta toate popoarele pământului. Deoarece Sămânța spirituală n-a fost menționată, sămânța naturală era prima la rând pentru ceea ce s-a specificat — să fie binecuvântătorii lumii.

NICI O FĂGĂDUINȚĂ SPIRITUALĂ ÎNAINTE DE CRISTOS

Ținerea Legii s-a cerut totuși pentru ca Israelul să poată avea dreptul la viață veșnică și să poată avea parte de vreo făgăduință a lui Dumnezeu. Dar ei n-au putut ține Legea; prin urmare nici unul dintre ei n-a câștigat viața. Totuși au fost unii care au manifestat astfel de loialitate a inimii față de Dumnezeu încât El a declarat că-I erau plăcuți. Acești credincioși ascultători au satisfăcut condițiile prin care să poată, prin Răscumpărătorul pe care Dumnezeu Îl va da la timpul cuvenit, deveni parte a „Seminței” care urma să binecuvânteze „toate familiile pământului”. Deoarece ei n-aveau nici o cunoștință despre scopul lui Dumnezeu de a avea o Sămânță spirituală, tot ce speraseră ei a fost obținerea unui loc în sămânța naturală pentru a binecuvânta omenirea. Sf. Pavel arată că acești Vrednici ai veacurilor trecute vor avea un loc glorios în Împărăție. „În credință au murit toți aceștia, fără să fi primit lucrurile făgăduite ... pentru că Dumnezeu avea în vedere ceva mai bun pentru noi, ca să nu ajungă ei la desăvârșire fără noi.” Ev. 11:13, 40.

Isus le-a spus evreilor necredincioși din zilele Lui, „Veți vedea pe Avraam, pe Isaac și pe Iacov și pe toți prorocii în Împărăția lui Dumnezeu, iar pe voi aruncați afară” (Luca 13:28). Sfinții credincioși care au trăit înainte de Cristos vor fi reprezentanții umani ai Împărăției. Ei vor fi „prinți peste tot pământul”, așa cum spune Domnul prin profetul David (Ps. 45:16). Astfel ei vor primi o mare binecuvântare.

Până la venirea lui Cristos, Dumnezeu n-a condus pe evrei spre a-I înțelege planul pentru Sămânța spirituală. Timpul Său pentru a aduce la lumină această trăsătură a planului și pentru chemarea candidaților pentru locuri în această clasă a Seminței nu venise încă. Cei care au trăit înainte de această Chemare n-au fost înșelați în nici un fel și nici n-au fost privați de nimic. Dumnezeu le-a spus doar despre posibilitatea care le stătea în față, de a deveni binecuvântători ai lumii. Aceștia care au acceptat posibilitățile și au dat ascultare deplină Domnului, cum au putut mai bine, au devenit moștenitori ai fazei pământești a Împărăției și ai făgăduințelor aparținătoare de ea.

Când a venit Domnul nostru, misiunea Sa și cea a apostolilor până la încheierea celor „șaptezeci de săptămâni” (simbolice) cât a mai rămas din favoarea evreiască, a fost, conform acordului cu Israel, limitată la poporul evreu. Toți aceia dintre ei care au fost într-o stare corectă de inimă au primit fără îndoială Mesajul. Deoarece evreii au fost poporul ales al lui Dumnezeu, fiindcă au fost sămânța naturală a lui Avraam, prietenul Său, când a venit timpul chemării Seminței spirituale, ocazia favorabilă de a deveni această Sămânță trebuia să meargă întâi la Israel. După aceea oferta a trecut la neamuri, ca să ia dintre ele un număr suficient pentru a completa Sămânța spirituală — Biserica Evangheliei.

După glorificarea Bisericii va urma binecuvântarea seminței pământești. După cum cei de frunte din această sămânță pământească vor fi „prinți peste tot pământul” — Vrednicii din Vechime — tot așa, mai târziu, toți care vor intra sub termenii Noului Legământ se vor alătura lui Israel și vor deveni de asemenea sămânța lui Avraam. În cele din urmă, sămânța lui Avraam va fi „ca nisipul de pe țărmul mării” la număr, cum a fost prezis de Domnul nostru. „Devenind sămânța ta, toate familiile pământului se vor binecuvânta”, pare să fie redarea literală a unei declarații a lui Dumnezeu către Avraam în legătură cu Legământul făcut cu el. Dar binecuvântarea tuturor va veni prin Sămânța spirituală, Biserica glorificată — Cap și Corp. Astfel planul lui Dumnezeu pare să dea mai ((322)) multe binecuvântări Seminței spirituale și mai puține seminței naturale, deși foarte mari binecuvântări vor fi partea tuturor care vor veni în armonie cu El.

CHEMAȚI DE DUMNEZEU LA CEL MAI ÎNALT LOC

Israelul natural n-a fost niciodată moștenitor în mod necondiționat ai vreunei părți din făgăduința lui Avraam, și nici moștenitor, ca națiune, ai părții spirituale a Făgăduinței — partea cea mai importantă, principală. Ei au fost în încercare în fața Legii lui Dumnezeu, care era exprimată în Legământul Legii lor, să se vadă dacă erau sau nu vrednici de viață veșnică. Tot așa a fost și cu Domnul nostru Isus când a fost făcut trup, născut sub Lege, subordonat Legii (Gal. 4:4). Numai fiindcă a fost perfect și a ținut Legea, a putut El la timpul cuvenit al lui Dumnezeu să-Și prezinte corpul jertfă vie ca Înlocuitor pentru Adam. Ținerea credincioasă a Legii I-a dovedit dreptul la viață veșnică; și sacrificarea acelei vieți ca om, sub aranjamentul lui Dumnezeu, L-a înălțat la cel mai înalt loc din univers, alături de Iehova — pe plan divin — cu autoritatea de a executa programul lui Iehova pentru mântuirea lumii. El a devenit astfel Capul Seminței spirituale a lui Avraam.

Când Isus Și-a făcut consacrarea, El a fost conceput de Spirit. El a fost născut din Spirit, desăvârșit de Spirit în învierea Sa, și El a fost primul care S-a născut în acea stare. După aceea, evreii care erau în starea corectă a inimii au fost acceptați în aceleași condiții. Dar Dumnezeu în loc de a-i face pe cei chemați pentru a fi din Sămânța spirituală în realitate drepți, perfecți — cum a fost Domnul nostru Isus — El îi îndreaptă prin credință. Isus a fost absolut fără imperfecțiune — apostolul Pavel vorbește despre El ca fiind „sfânt, nevinovat, fără pată, despărțit de păcătoși” (Ev. 7:26). Dumnezeu atribuie urmașilor lui Isus o îndestulare din meritul Lui pentru ca ei să poată fi socotiți drepți — socotiți ca perfecți.

Întregul obiectiv al acestei socotiri este ca să ne dea privilegiul de a deveni israeliți spirituali prin sacrificiu. Astfel, aranjamentul Tatălui este că, dacă noi dorim să fim ucenicii lui Isus, trebuie să ne luăm crucea și să-L urmăm, murind față de carne, murind față de sine, murind față de orice este lumesc. Atunci Cristos devine Avocatul nostru. Tatăl îi acceptă pe toți aceștia ca fii ai Săi. Apostolul Pavel îi îndeamnă pe toți care au acceptat răscumpărarea care este în Cristos, zicând, „Vă îndemn, dar, fraților, pentru îndurările lui Dumnezeu, să aduceți trupurile voastre ca o jertfă vie, sfântă, plăcută lui Dumnezeu; aceasta este slujirea voastră înțeleaptă”. Rom. 12:1.

O SUTĂ PATRUZECI ȘI PATRU DE MII CHEMAȚI

Sfințenia jertfei noastre nu este de la noi, ci este a noastră numai prin virtutea acordată a sacrificiului Mântuitorului. Toată imperfecțiunea noastră este pusă deoparte, anulată prin meritul Său. Și numai aceia pot deveni membri ai Israelului spiritual care se oferă ca jertfe. Cât despre alții, chiar dacă întreaga lume ar fi să țină Legea, ei n-ar aparține Seminței spirituale deoarece Dumnezeu vrea numai 144.000 (Apoc. 14:1, 3). Astfel, acest privilegiu de a deveni unul din Sămânța spirituală n-a fost un lucru pe care evreul l-a moștenit ca moștenitor al Făgăduinței. Sf. Pavel a spus că oferta a fost „întâi pentru evreu”. Noi gândim că apostolul a vrut să spună că Chemarea evanghelică pentru a fi israeliți spirituali i-a fost trimisă evreului mai întâi — nu o poruncă să țină Legea, ci o vestire a Evangheliei și o invitație de a urma în urmele lui Isus. Oferta a fost făcută mai întâi evreilor care trăiau când s-au deschis privilegiile Evangheliei. Dacă vreunii dintre aceștia voiau să intre într-un Legământ de Jertfă cu Cristos, El îi accepta ca ucenici ai Săi.

Ilustrația pe care o dă Dumnezeu prin apostolul Pavel în al unsprezecilea capitol din Romani îl reprezintă pe Israel ca trunchiul și ramurile măslinului, iar rădăcina copacului ca Făgăduințele pe care Dumnezeu i le-a făcut lui Avraam, care era să binecuvânteze lumea. Dumnezeu nu le explicase lor planul Său, ci le spusese doar, „Vreți să intrați în Legământ cu Mine — să fiți poporul Meu special?” „Da”, a fost răspunsul. „Când veți fi gata?” „Suntem gata acum”, au răspuns ei. Și astfel s-a făcut acest Legământ, care i-a constituit ca națiunea sau copacul care a crescut din rădăcina Făgăduinței. Făgăduința a fost în primul rând spirituală, deși acest fapt a fost ținut ascuns multă vreme.

Dumnezeu n-a intenționat niciodată să facă ceva decât prin Sămânța spirituală, dar Israelul natural n-a știut acest lucru. Ei au declarat că vor fi tot ceea ce dorea Dumnezeu de la ei, numai de-ar putea avea Făgăduința făcută tatălui lor, Avraam. Ce era, ei nu știau, deși ei gândeau că știu. Ei erau nerăbdători să aibă tot ce-i mai bun, în orice caz. Și ei mai aveau încă acest gând și această speranță în zilele lui Isus; după cum a spus Sf. Pavel, „Pentru această Nădejde ... a cărei împlinire o așteaptă cele douăsprezece seminții ale noastre, care slujesc necurmat lui Dumnezeu zi și noapte” (Fapte 26:7). Și iarăși zice apostolul, „Israel n-a căpătat ce căuta, iar cei Aleși au căpătat, pe când ceilalți au fost împietriți”, adică, evreii care au venit în Cristos au devenit o parte de cei Aleși. Rom. 11:7.

EȘECUL LUI ISRAEL ÎN TIMPUL LOR DE ÎNCERCARE

Care a fost condiția prin care evreii puteau moșteni acea binecuvântare? A fost ca ei să-și pună viața ca jertfă. Și ei vor fi încercați în privința sincerității pretenției că vor asculta de Dumnezeu pentru a putea obține acea Făgăduință. Dar Mesajul a venit la ei și au fost chemați să răspundă la întrebarea, Veți accepta pe Isus din Nazaret ca Mesia al vostru și veți lua crucea ca să-L urmați? Apoi proba a venit asupra lor. Ei au fost puși față în față cu afirmația care să dovedească ce mult însemnau pentru ei pretențiile de loialitate față de Dumnezeu ca poporul Lui special. Dar marea lor majoritate au eșuat în încercare. „Toți, fără excepție, au început să se scuze” ((323)) (Luca 14:18). Când s-a ajuns la punctul luării unei decizii hotărâte dacă să accepte condițiile lui Dumnezeu și căile Lui de a-Și realiza planul, numai puțini au fost gata. Au ascultat și au plecat, unul la gospodăria lui, altul la negustoria lui. Costul era prea mare!

Cei care au fost găsiți în acea stare a minții nu trăiau nici unul la înălțimea pretențiilor lor. Dar Dumnezeu n-a făcut acea Făgăduință degeaba. Când israeliții s-au dovedit nevrednici de a deveni moștenitori ai Legământului Avraamic, ei au fost tăiați și neamurile au fost altoite pentru a le lua locul și pentru a deveni părtași ai „rădăcinii și grăsimii măslinului” (Rom. 11:17). Numai evreii care erau doritori să facă voia lui Dumnezeu în cel mai deplin sens al cuvântului au fost îngăduiți să rămână ca ramuri ale măslinului. Numai cei care L-au acceptat pe Cristos au fost făcuți moștenitori ai Făgăduinței, ca membri ai Seminței spirituale. După ce toți „israeliții adevărați” din sămânța naturală au fost adunați, Mesajul a trecut la neamuri, ca să poată fi găsit numărul complet al Aleșilor. Dar Domnul ne spune prin apostolul Pavel, în Romani 11, că vechiul popor al lui Dumnezeu poate fi încă altoit în măslinul din care ei au fost tăiați, „dacă nu stăruie în necredință”. „Și în felul acesta tot Israelul va fi mântuit”, după ce „va intra plinătatea neamurilor”. O, adâncurile bogăției iubirii și bunătății lui Dumnezeu!

A TREBUIT MULT TIMP PENTRU DEZVOLTAREA CELOR 144.000

Dacă toți evreii din zilele lui Isus L-ar fi iubit pe Dumnezeu cu toată inima, cu toată ființa și cu toată puterea și ar fi făcut o deplină consacrare, noi înțelegem că Dumnezeu ar fi acceptat acea jertfă din partea lor. Nu știm câți ar fi fost în Corpul lui Cristos în cazul acela. Dumnezeu ar fi putut crește numărul celor Aleși. Dar așa cum este, a trebuit multă vreme — aproape o mie nouă sute de ani — pentru a găsi numărul suficient ca să completeze acest Corp. Domnul a limitat numărul acestora la 144.000.