SPĂLAREA PICIOARELOR CA LECȚIE DE UMILINȚĂ

„ Și voi sunteți datori să vă spălați picioarele unii altora.” Ioan 13:14

R 5090 W. T. 1 septembrie 1912 (pag. 273-275)

Ne amintim de ocazia în care Domnul nostru a spălat picioarele ucenicilor Săi. Domnul și cei doisprezece apostoli s-au întâlnit în camera de sus pentru a comemora Cina de Paști. Această SĂRBĂTOARE A FOST URMATĂ DE INAUGURAREA cinei Memoriale, pâinea și vinul acesteia reprezentând corpul și sângele Domnului nostru Isus. Ucenicii, plini de entuziasmul care le fusese stimulat timp de câteva zile înainte, n-au putut înțelege tristețea Domnului nostru Isus. Deoarece El a spus, „Sufletul Meu este cuprins de o întristare de moarte” (Mat. 26:38) și dorea să se poată împlini botezul Său, ei erau înclinați să creadă că El privea cu pesimism lucrurile.

În timpul celor cinci zile precedente ucenicii au fost de față la ospățul din casa lui Lazăr, a Martei și a Mariei, la spargerea vasului de alabastru cu ulei, la intrarea călare pe măgar și la așternerea ramurilor de palmier pentru ca micul animal să calce pe ele, și la demonstrația poporului care a strigat: „Binecuvântat este Cel care vine în numele Domnului! Osana, în cele preaînalte!” (Matei 21:9). I-au auzit pe farisei care I-au cerut lui Isus să pună capăt acestei demonstrații. Dar El le-a spus că dacă oamenii vor tăcea, pietrele vor striga (Luca 19:40). Pentru a se împlini profeția (Zah. 9:9), trebuia să se strige, și s-a strigat.

Ne amintim că mica ceată a mers la Templu, că întreaga cetate era în agitație, iar conducătorii erau impresionați și se temeau de popor. Ne amintim că Isus a intrat în Templu și i-a scos afară pe cei care vindeau mărfuri; că atunci când fariseii, saducheii și alții au încercat să-L facă pe Isus să pară a fi în încurcătură, El cu înțelepciune le-a întors argumentele împotriva lor; și că ei n-au mai îndrăznit să-I pună și alte întrebări, căci procedând astfel ar fi făcut situația și mai rea.

Din toate aceste lucruri, trebuie să li se fi părut apostolilor că erau în preajma ajungerii la mare proeminență și că Isus va fi înălțat. De aceea ei nu puteau înțelege atitudinea Lui de tristețe. Drept dovadă avem faptul că Iacov și Ioan au mers la Isus și L-au întrebat despre locul pe care ar putea să-l ocupe ei în împărăție. Puteau fi ei alături de El? NU ERA NICI UN DUBIU ÎN MINTEA LOR CĂ împărăția era aproape. Ei îl iubeau în mod special și le-ar fi plăcut să aibă favoarea de a fi lângă El. Altora nu le-a păsat atât de mult unde erau plasați, dar lui Iacov și Ioan le-ar fi plăcut să fie aproape de Învățătorul.

Acestea erau gândurile cele mai importante în mintea lor. Drept rezultat, când au intrat în camera de sus nu aveau umilința minții de a se gândi să servească. Fără îndoială că era obiceiul evreilor de a avea un servitor care să slujească pentru confortul oaspeților. Dar aici nu era nici un servitor și nici unul dintre ei nu avea umilința de a se oferi să fie servitor. Se pare nu numai că nu aveau dispoziția de a se servi unul pe altul, dar nu doreau nici să spele picioarele Învățătorului.

EGOISM CHIAR ȘI ÎN IUBIRE

Deoarece pentru noi este greu să ne măsurăm inima cu de-amănuntul, ar trebui să practicăm mare milă în măsurarea inimii și intențiilor altora, și mai degrabă să greșim pe partea prea marii simpatii și îngăduințe decât pe partea prea marii condamnări. Fără îndoială dacă apostolii ar fi fost întrebați în privința motivelor și conduitei, ei ar fi negat că acestea erau egoiste și ar fi vorbit numai despre zelul lor pentru Domnul și dorința de a fi aproape de El. Aceasta ne ilustrează ceea ce declară Scripturile, că inima omului este nespus de înșelătoare și că se cere o analiză atentă, ca nu cumva, sub haina bunelor motive, ea să adăpostească însușiri pe care, dacă ar fi recunoscute, le-ar disprețui.

Se vede că Domnul nostru a lăsat chestiunea să meargă până la limita ei deplină, ca să vadă dacă vreunul din urmașii Săi se va folosi de ocazia de a se face servitorul tuturor. A așteptat până s-a servit cina (nu s-a sfârșit cum este în Versiunea Comună, engleză); apoi, ridicându-Se de la masă, Și-a pus deoparte haina de deasupra și a luat un lighean și un prosop. Apoi, încingându-Și hainele ca să nu intre în apă, a început să le spele picioarele.

Ne putem bine imagina consternarea apostolilor când au văzut ce făcea, și au văzut pe Domnul trecând pe la picioarele fiecăruia, așa cum acestea ieșeau în afară de pe divanurile pe care erau întinși apostolii. Metoda de spălare a picioarelor pe timpul acela era diferită de cea din zilele noastre. Apa era turnată dintr-un urcior în șuvoi mic pe picioare, care erau spălate și limpezite. Ligheanul era numai un vas pentru adunarea apei murdare.

FAPTA DOMNULUI NOSTRU O LECȚIE

SPIRITUALĂ PROFUNDĂ

Această faptă a fost un reproș evident pentru neglijarea lor de a spăla picioarele Lui și a-și spăla picioarele unul altuia. Cu toții au tăcut până a ajuns la sf. Petru. Când Domnul nostru S-a oprit în fața lui, sf. Petru a spus: „Niciodată nu-mi vei spăla picioarele!” Sf. Petru avea prea mult respect pentru a dori ca Domnul să-i fie servitor. El avea o caracteristică naturală, mai mult decât ceilalți, aceea a curajului sau îndrăznelii, care l-a făcut să vorbească. Dar Domnul i-a spus: „Dacă nu te spăl Eu, nu ai parte cu Mine” (Ioan 13:8). Sf. Petru n-a înțeles cum această spălare i-ar da o parte cu Domnul, dar a spus cu înflăcărare: „Doamne, nu numai picioarele, ci și mâinile și capul!” dacă aceasta îmi dă o parte mai specială cu Tine. Domnul i-a răspuns: „Cine are tot trupul spălat, nu are nevoie decât să-i fie spălate picioarele, căci este cu totul curat”. Eu fac tot ceea ce este necesar. Ceea ce vă fac eu acum, nu înțelegeți, dar veți înțelege mai târziu. Vezi versetele 7-10.

Prin toate acestea, Domnul a dat o lecție spirituală profundă — că nimeni nu este în mod natural potrivit pentru Împărăție. Fiecare are nevoie să fie spălat, să fie curățat, înainte de a putea fi unul care să sufere cu El, înainte de a putea fi moștenitor împreună cu El. Trebuie să fie sacrificator împreună cu El pentru a deveni un membru al Cristosului. Isus le-a spus ucenicilor: Voi ați fost martori ai umilinței Mele în această chestiune și acum vreau să vă spun că și voi ar trebui să aveți această atitudine unul față de altul. Ar fi trebuit să fiți atenți chiar și cu cei mai umili din numărul vostru. Fie prin spălarea picioarelor Mele și a celorlalți fie altfel, trebuia să faceți orice era necesar pentru reîmprospătarea grupului.

GESTUL ACESTA N-A FOST INSTITUIREA

UNEI CEREMONII

Trebuie să ne amintim că lucrurile erau diferite atunci față de cum sunt astăzi. Din cauza purtării sandalelor, picioarele se murdăreau tare chiar și după o scurtă călătorie și deci aveau nevoie de reîmprospătare. Era obiceiul să vină servitorul și să-i facă pe oaspeți să se simtă confortabil — nu pentru a-l incomoda pe călător, ci pentru a-l face să se simtă bine. Acesta era un serviciu de servitor, care i-a dat lui Isus ocazia să imprime asupra apostolilor lecția necesității umilinței la toți MEMBRII corpului lui Cristos.

Noi nu luăm de aici o învățătură de instituire a unei ceremonii formale. Acesta a fost numai un caz de necesitate, de care Domnul a profitat pentru a da o lecție de umilință. Nu există o astfel de nevoie în zilele noastre. Străzile noastre sunt pavate și noi purtăm pantofi care sunt bine înșiretați și oferă o protecție suficientă. Astfel că nu există necesitatea de a ne spăla picioarele unul altuia într-o adunare publică, de a face o manifestare publică a spălării picioarelor.

Întâmplarea ne dă nouă o lecție de umilință, după cum a dat și apostolilor. Noi trebuie să fim bucuroși să facem orice serviciu, chiar celui mai umil dintre membrii lui Cristos, sub orice formă ar veni ocazia. Nu există nici o sugestie în Scripturi că spălarea picioarelor a fost făcută vreodată ca o ceremonie. Avem însă o aluzie că spălarea picioarelor a fost un obicei în Palestina. În 1 Tim. 5:9-16 citim că dacă o soră rămasă văduvă spăla picioarele sfinților, însemnând că dacă ea arăta o astfel de dispoziție, sf. Pavel ar pleda pentru o grijă specială față de astfel de soră în nevoie; pentru că ea a dat dovadă de un spirit loial și adevărat.

Există unii creștini foarte buni care au adoptat spălarea picioarelor ca un obicei religios. Nu trebuie să-i mustrăm inutil pentru că își urmează conștiința. Mai degrabă să le spunem că atâta vreme cât gândesc că fac voia Domnului, fac bine că urmează obiceiul; dar că Scriptura relatează numai acest caz unde spălarea picioarelor a fost făcută în public, și deci nu există probabiliatea ca aceasta să fi fost făcută în public de către biserică, cu excepția acestei ocazii. După cum porunca „Să nu ucizi” are o însemnătate mai adâncă decât aceea de a nu lua viața altuia, tot așa și această spălare a picioarelor are o însemnătate mai adâncă. De-a lungul misiunii Sale, Isus a indicat o idee mai adâncă prin modul cum i-a tratat pe alții. El a ușurat povara și a făcut mai fericită starea acelora cu care a venit în contact. Tot așa și noi ar trebui să facem tot ceea ce ne stă în putere pentru cei consacrați, membrii Corpului lui Cristos.

RESPONSABILITATEA NOASTRĂ UNUL FAȚĂ

DE ALTUL

Această lecție sugerează faptul că membrii Corpului lui Cristos trebuie să aibă o grijă veghetoare pentru binele lor reciproc; să se păstreze unul pe altul pur, sfânt, curat și să se ajute unul pe altul în a învinge încercările, ispitele, asalturile acestei lumi rele prezente, care se ridică din cele trei surse de ispită — lumea, corpul și diavolul. Numai pe măsură ce cultivăm diferitele haruri ale Spiritului — blândețe, gentilețe, răbdare, bunătate frățească, iubire — putem spera să fim în mod special de ajutor altora în a îmbrăca aceste podoabe ale caracterului și purități ale vieții, și a se scăpa de întinăciunile lumii și ale cărnii.

Se cer calități speciale pentru a ne face în stare să ne ajutăm unii pe alții în această privință. Înainte de a-i putea ajuta pe alții să-și curețe calea vieții în fiecare mic amănunt, așa încât fiecare gând, cuvânt și faptă să fie aduse în supunere la voința divină, este necesar să avem experiențe pe aceste linii. Numai în măsura în care cultivăm puritatea gândului, a cuvântului și a faptei în viața noastră, numai în măsura în care ne îmbrăcăm cu diferitele haruri ale Spiritului, putem spăla picioarele sfinților.

Mulți care ar respinge critica bine intenționată a conduitei, care s-ar împotrivi unei oferte bine intenționate de ajutorare spre un standard mai înalt al caracterului, ca fiind amestecuri în afacerile lor particulare, s-ar supune influenței aceleași persoane dacă s-ar apropia de ei cu astfel de dovezi de adevărată devotare și interes iubitor cum ar fi indicate prin îndeplinirea unui act umil de slujire. Cei compătimitori sunt cei care au cel MAI MARE SUCCES ÎN AJUTORAREA DIFERIȚILOR MEMBRI AI corpului lui Cristos să iasă din împresurările și dificultățile care sunt inerente urmării Domnului în timpul prezent. Să studiem, să ne străduim și să ne rugăm, ca să putem avea succes deplin în supunerea la îndemnul Învățătorului: „Să vă spălați picioarele unul altuia!”

Câte ocazii avem pentru a ne mângâia, împrospăta, consola și ajuta unul pe altul în unele din cele mai umile afaceri ale vieții zilnice, sau în privința unora din cele mai neplăcute datorii, experiențe și încercări ale vieții! Din iubire trebuie să ne servim unul pe altul, nu doar ca o formalitate. Orice serviciu făcut sau încercat a fi făcut în iubire, cu dorința de a face bine unuia din poporul Domnului, are, putem fi siguri, aprobarea Capului Bisericii.

Să nu pierdem nici o ocazie de acest fel; să ne amintim exemplul Învățătorului. Nu numai să ne asumăm o aparență de umilință, ci să avem cu adevărat acel har al caracterului care ne va permite să facem bine și să servim pe toți cei cu care venim în contact. Atunci ne vom bucura cu atât mai mult de acest privilegiu când VOM AFLA CĂ ACEIA ÎN NEVOIE SUNT MEMBRI AI corpului lui Cristos — Cristosul.