Datoria și privilegiul actual al sfinților

„Strigă în gura mare, nu te opri! Înalță-ți glasul ca o trompetă și vestește poporului Meu nelegiuirile lui, casei lui Iacov păcatele ei! În toate zilele Mă întreabă și vor să afle căile Mele, ca un popor care ar face dreptate și n-ar fi părăsit rânduiala Dumnezeului său. Îmi cer hotărâri drepte, doresc să se apropie de Dumnezeu.” Isaia 58:1, 2.

R5630 W. T. 15 februarie 1915 (pag. 51-55)

Înțelegem că Domnul, prin profetul Isaia, descrie aici starea poporului nominal al lui Dumnezeu. Aceste cuvinte au avut probabil o aplicare în zilele profetului, dar noi credem că au o aplicare specială în zilele noastre. Dacă am privi cuvintele ca o declarație generală, aplicabilă oricând, ar părea să se refere la unii care sunt cu adevărat poporul Domnului și de asemenea la Casa lui Iacov în general. Profetul vorbește despre anumite încălcări ale poporului lui Dumnezeu, erori, și despre păcatele Casei lui Iacov (Israelul natural) — încălcări deosebit de grave.

Aplicând aceasta la zilele actuale, noi am înțelege că poporul Domnului sunt aceia în relație de legământ cu Dumnezeu, poporul Său adevărat, nu alții. Cei în relație de legământ cu Dumnezeu sunt un număr relativ mic. Marea masă a poporului declarat al lui Dumnezeu au intrat în multe încălcări ale voinței și Legii divine, mulți dintre ei cu totul din neștiință urmând pe conducătorii orbi ai orbilor, urmând crezurile celui mai întunecat trecut. Termenul „Casa lui Iacov” însă este un termen specific, referindu-se exclusiv la evrei, vechiul popor de legământ al lui Dumnezeu.

Poporul Domnului din prezent, cei care au Lumina Adevărului așa cum strălucește din Cuvântul Său, ar trebui, când au ocazie potrivită, să arate creștinătății de astăzi, și în special celor care sunt poporul declarat al lui Dumnezeu, eroarea lor, să le arate unde au deviat de la Cuvântul lui Dumnezeu, unde nu este calea lor în armonie cu Regula de Aur etc. Mai mult, dacă au ocazie favorabilă, ei ar putea să le arate evreilor de ce sunt în starea de respingere actuală. Dar n-ar fi bine să umble mustrându-i pe ei sau pe alții.

Foarte puțin bine se face prin astfel de cale. Adevărul în sine trebuie să fie Sabia. Este o Sabie ascuțită cu două tăișuri, chiar Cuvântul lui Dumnezeu. Lucrarea pe care cineva dintre noi ar putea-o face în afara Cuvântului lui Dumnezeu n-ar fi decât o lucrare de mântuială, în timp ce „Cuvântul lui Dumnezeu este viu și lucrător, mai tăietor decât orice sabie cu două tăișuri; pătrunde până acolo că desparte sufletul și duhul, atât încheieturile cât și măduva”. Noi trebuie să „strigăm în gura mare și să nu ne oprim”, să arătăm ce au de spus Scripturile — la ocaziile potrivite. Aceasta nu înseamnă să insultăm pe ((679)) oameni. Ambasadorii lui Dumnezeu n-au împuternicirea să insulte pe cineva. Dar prin cuvinte grațioase putem totuși să arătăm condițiile de astăzi, pericolele care sunt acum în fața lumii și poziția potrivită care trebuie luată de către aceia care vor să urmeze cu totul pe Domnul.

O formă de evlavie fără puterea ei

Cuvintele din textul în analiză sunt în aceeași direcție ca și cuvintele profetului Isaia din capitolul 29:13, citate de Domnul nostru. Acolo profetul declară: „Poporul acesta se apropie de Mine cu gura, Mă cinstește cu buzele, dar inima lui este departe de Mine”; „dar”, așa cum redau cuvintele următoare (Mat. 15:9), „degeaba Mă cinstesc ei, învățând ca învățături niște porunci ale oamenilor”.

Traducerea versetului 2 al textului nostru nu este chiar atât de clară cum ar putea fi. Ideea pare a fi: În aparență Mă caută zilnic, în aparență le place să-Mi știe căile. Construiesc biserici cu turnuri înalte și amenajări strălucitoare, cu mare preț. Multe biserici au chipuri impozante de sfinți sau picturi mari care dau o înfățișare exterioară frumoasă. Au clopote bogate, melodioase, care cântă imnuri frumoase, cum ar fi: „Mai aproape, Doamne, către Tine”, „Stânca Veacurilor” etc. Au coruri bine pregătite să cânte imnuri. Au slujitori bine educați, care sunt oratori talentați și țin dizertații elocvente. În aparență au un zel minunat pentru dreptate; la suprafață ar părea că fac bine. Fixează o Zi a Recunoștinței anuală și fac colecte mari pentru săraci; plătesc salarii mari predicatorilor; adună bani pentru misiuni. Este foarte asemănător cu felul cum era în zilele Domnului nostru, la prima Venire a Sa, când a zis: „Voi înconjurați marea și uscatul ca să faceți un prozelit și, când a devenit așa, faceți din el un fiu al gheenei, de două ori mai rău decât sunteți voi înșivă”; este cu mult mai rău decât înainte ca ei să aibă de-a face cu el. Matei 23:15.

Este arătat mare zel pentru tradițiile oamenilor, pentru propagarea teoriilor oamenilor, pentru înaintarea intereselor denominaționale, pentru atragerea lumii prin diferite și numeroase procedee, pentru a-i câștiga influența și sprijinul financiar. De exemplu, Ziua Recunoștinței a fost aleasă devreme în istoria Statului New England. Demult a devenit un obicei în Statele Unite ca ultima joi din noiembrie să fie fixată ca o zi de recunoștință față de Dumnezeu pentru recolta anului. Guvernatorul Statului Massachusettes a fost primul care a preluat-o; apoi a urmat guvernatorul altui Stat, apoi altul; apoi a fost preluată de președintele Statelor Unite. În sfârșit a ajuns obiceiul ca președintele să o proclame în fiecare an, care apoi să fie urmată de o proclamare de către fiecare guvernator de Stat, făcând astfel ziua o sărbătoare legală, când băncile și sediile afacerilor în general să fie închise, pentru ca oamenii să poată fi liberi să se adune pentru laudă și mulțumire lui Dumnezeu pentru binecuvântările anului. Și obiceiul încă persistă. Acesta ar putea părea acum oamenilor din alte popoare cărora li s-ar spune despre acest obicei ca și cum poporul Statelor Unite ar fi o grupă de sfinți. Aceste popoare ar putea spune: N-a fost destul ca Guvernul Statelor Unite să facă proclamarea ei, ci fiecare Stat să facă astfel de proclamare; și ei o fac în fiecare an.

De fapt, dacă președintele Statelor Unite ar fi necredincios, s-ar aștepta de la el să urmeze obiceiul și să facă aceeași proclamare. Sau dacă guvernatorul unui Stat ar fi catolic sau protestant sau ateu, s-ar aștepta de la el să facă același lucru. A devenit un obicei, întocmai cum se învârtesc indicatoarele ceasului. Dar foarte puțini oameni se gândesc la această zi în altă lumină decât ca o sărbătoare plăcută, când să se poată bucura de o cină bună și în general să se simtă bine. Marea majoritate dă foarte puțină atenție — de fapt nici una — adevăratei caracteristici, de mulțumire lui Dumnezeu.

La fel este și cu alte obiceiuri ale altor popoare din lume. Dacă am fi într-o țară mahomedană, am vedea la ora 12 pe fiecare mahomedan, nu contează ce ar face, oprindu-se o clipă pentru rugăciune lui Allah. Unul care n-ar ști s-ar putea gândi văzând aceasta că mahomedanii sunt oameni foarte evlavioși, foarte onești și integri în toate procedurile lor; mai bine țineți ochii deschiși, cu toate acestea. Așa că multe lucruri pe care le avem astăzi peste tot sunt numai forme mecanice, o etalare — o formă de evlavie fără puterea ei.

Fapte dovedite astăzi în creștinătate

În textul nostru, profetul declară că adevărații copii ai lui Dumnezeu trebuie să-și ridice glasul și să strige în gura mare, și să spună poporului declarat al lui Dumnezeu păcatele lor. Implicația pare a fi că există o nevoie foarte specială de exprimare publică în chestiunea atragerii atenției asupra faptului că se practică mult ipocrizia în numele religiei. Dacă ne uităm la britanici sau la ruși sau la germani, aceștia au legi religioase foarte stricte. Ei erau încă mai stricți — atât de stricți încât noi care vestim Adevărul Prezent n-am fi fost îngăduiți să trăim acolo; atât de stricți încât ne-ar fi fost în pericol viața. Dar câți din acești oameni servesc pe Dumnezeu și urmează instrucțiunile Cuvântului Său așa cum sunt date copiilor Domnului? Care din aceste guverne în procedura cu alte popoare a urmat sau urmează acum Regula de Aur învățată de Mântuitorul. Ce arată istoria trecută și prezentă în această privință?

Acum nu este considerat necesar sau potrivit să se strige în gura mare pe străzi — publicul nu mai este ignorant. Toate aceste lucruri despre care vorbim sunt criticate în ziare și în altă parte. În ceea ce privește intoleranța religioasă, aproape toate denominațiile și-au făcut partea lor în persecutarea altora. Dar astăzi nu pare a fi mai multă loialitate a inimii decât în trecut, chiar dacă ((680)) persecuția violentă este rar practicată. Dacă avem ideea corectă despre această chestiune, numai cam o zecime din toți slujitorii religioși au vreo credință în Biblie ca fiind Cuvântul lui Dumnezeu. Dacă acesta este cazul, ei trăiesc doar pe un plan moral mai înalt, deși noi nu știm dacă acest lucru este mai adevărat despre acești slujitori religioși decât despre lume în general. Dar există mult formalism religios. Cei o sută optzeci de mii de slujitori își iau încă textele din Biblie ca și înainte, dar ei aprobă numai acele aspecte ale revelației divine care cred că se potrivesc bine cu Critica Radicală și cu inteligența generală. Se pare că la aceste condiții Se referă Domnul prin profet.

Noi nu înțelegem că trebuie să strigăm într-o manieră urâtă — să mergem în biserici și să strigăm în gura mare. Cei din biserici au dreptul legal să se adune acolo și să fie cât vreau de onești sau cât vreau de fățarnici. Nici n-ar fi frumos să mergem pe străzi și să strigăm în gura mare. Există un mod mai potrivit și mai eficient de a suna alarma.

Ca un caz însemnat referitor la atitudinea prezentă a slujitorilor bisericii nominale cităm cazul Rev. Dr. Aked. Faptul că-l menționăm nu este o divulgare a unei chestiuni private; pentru că dr. Aked l-a scos el însuși de pe lista celor private, publicând chestiunea în ziare. Nu demult, acest slujitor a dovedit, spre propria sa satisfacție, ca neadevărată nașterea din fecioară a Domnului nostru Isus și a luat ușor toată această chestiune. D-nul reverend Aked este un om foarte capabil — este foarte apreciat de oameni, de colegi și de predicatori. În San Francisco există o filială a Federației Bisericilor Creștine și d-nul reverend Aked a fost ales președinte al ei. Cineva l-a atacat în ziare pe d-nul reverend Aked și a zis că el ar trebui „judecat de biserică”, „răspopit” etc. pentru declarațiile sale. Dr. Aked a spus că el a gândit că toți i-au înțeles poziția. Și-a oferit demisia ca președinte al Federației Bisericilor. Omul care a gândit că reverendului trebuia să i se ceară socoteală pentru declarațiile sale a fost tratat ca ofensator, iar reverendului Aked i s-a cerut să-și reia președinția. Totuși, acest om a declarat public faptul că el nu credea nici un cuvânt din povestea răscumpărării omenirii — nu credea că Isus a fost vreodată o ființă supraomenească; iar faptul că a fost sprijinit în poziția sa de către confrații slujitori, cu numai foarte puține excepții, dovedește că acest corp al slujirii de astăzi a decăzut în mod grav și sunt „conducători orbi ai orbilor”.

Lucrarea Împărăției de această parte a vălului

Nu suntem suprinși de aceste condiții; pentru că ele au fost prezise de multă vreme în Cuvântul lui Dumnezeu. Noi am fost asigurați că zilele noastre vor fi martorele împlinirii profețiilor în aceste privințe. Ori unde ne uităm, vedem dezintegrarea Ordinii Prezente, fie că privim condițiile din punct de vedere social sau religios sau financiar. Contractul puterii împărățiilor acestei lumi a expirat. Profetul Daniel a profețit că „în zilele acestor împărați”, înainte de răsturnarea lor completă, Dumnezeul cerurilor va stabili o Împărăție care va lovi și va sfărâma în bucăți toate împărățiile oamenilor, împărățiile animalice din visul lui Daniel. Când aceste împărății urmau să fie date „poporului sfinților Celui Preaînalt”, ei urmau să „le sfărâme în bucăți ca pe vasele unui olar”. Aceasta sugerează într-un sens al cuvântului că Domnul le va lua în stăpânire înainte ca ele să fi fost complet răsturnate; că unele din împărățiile reprezentate prin chipul Neamurilor vor fi rămase la vremea aceea.

La ce timp se referă deci expresia „în zilele acestor împărați”, când Împărăția lui Dumnezeu urma să fie stabilită în putere? După înțelegerea noastră, primul pas în stabilirea acestei Împărății a fost învierea sfinților adormiți din Veacul Evanghelic, ceea ce noi credem că a fost în primăvara lui 1878. Atunci a început glorificarea Bisericii. Lucrarea stabilirii Împărăției, înțelegem noi, este în progres de la acea dată, și acum îi lipsesc numai ultimii membri ai clasei Bisericii. Când aceștia își vor fi luat locurile ca membri ai Bisericii în glorie, Împărăția va fi pe deplin stabilită.

Aceasta nu înseamnă că o parte din lucrarea Împărăției nu poate fi începută în timp ce unii dintre membri sunt încă în trup. De fapt Scripturile par să implice că se va face o lucrare a Împărăției de această parte a Vălului, în timp ce o lucrare de o dimensiune și autoritate încă și mai mari progresează de cealaltă parte a Vălului. Citim: „Să salte de bucurie credincioșii Lui îmbrăcați în slavă, să cânte de bucurie în așternutul lor!” Aceasta pare să implice, așa cum am menționat înainte, că există de făcut o lucrare specială în timp ce acești sfinți au încă așternuturi, în timp ce sunt în stare de repaus — nu sunt „aruncați și duși încoace și încolo de orice vânt de învățătură”, ci se odihnesc pe deplin în marele plan al lui Dumnezeu. Scriptura continuă și spune că ei au o sabie cu două tăișuri în mâna lor — această sabie este Cuvântul lui Dumnezeu. Ei îl folosesc ca Sabia Spiritului. Acest lucru n-ar fi adevărat despre ei de cealaltă parte a Vălului. Acolo n-ar avea nevoie de sabie. Scripturile de asemenea declară că laudele lui Dumnezeu sunt în gura lor. Aceasta de asemenea pare să se aplice la cei de partea aceasta a Vălului.

Expresia finală, „ca să aducă la îndeplinire împotriva lor judecata scrisă”, ar părea să implice că pentru sfinții de această parte a Vălului ar fi ceva de făcut în legătură cu executarea judecăților asupra neamurilor. Chiar ce înseamnă aceasta, n-am aflat încă pe deplin. Dar nu vedem aici nimic să vină în conflict cu ideea că se poate înțelege în mod potrivit că Împărăția Domnului și-a început ((681)) lucrările și că lovirea actuală a neamurilor este sub controlul Împărăției. Faptul că unii dintre membrii clasei Împărăției sunt încă în trup nu militează deloc împotriva acestei idei. Vedem că acum împărățiile acestei lumi sunt în curs de sfărâmare în bucăți, și aștepăm să vedem procesul continuând până când vor fi complet prefăcute în praf. Ele vor deveni ca pleava din aria de treierat vara și vântul le va împrăștia. Atunci ele nu se vor mai găsi deloc. Daniel 2:35.

Împărăția lui Dumnezeu stabilită

Deoarece anumite lucruri importante trebuie împlinite, vedem că Dumnezeu permite ceea ce altora li s-ar putea părea a fi simplă răutate diabolică a oamenilor. Pentru un scop înțelept, El permite această domnie a nelegiuirii, această stare care evocă o ură generală. Gândul nostru este că noi trebuie să căutăm zi de zi încă și alte dovezi că Timpurile Neamurilor s-au sfârșit și că Împărăția lui Dumnezeu și-a început lucrarea. Așteptăm să vedem mai multe dovezi ale puterii Împărăției, deși lumea n-o va recunoaște ca atare până când se va manifesta în flacăra de foc a Anarhiei, care este încă în față. Pasul actual este războiul națiunilor. Pasul următor va fi Socialismul — se va încerca un Socialism — printre oameni. Apoi va veni treptat al treilea pas, Anarhia. Când focul simbolic va fi răspândit, atunci lumea își va da seama de ceea ce încercăm noi să le spunem acum, și anume, că Împărăția lui Dumnezeu preia controlul și că aceste diferite demonstrații sunt dovezi că Domnul nostru Își preia marea Sa putere. Dar cei mulți nu vor începe să vadă până când se va descoperi flacăra de foc. Acum când ne străduim să le spunem ei nu primesc, dar vor fi cu totul convinși când vor vedea focul distructiv al Anarhiei.

Acestor împărății ale neamurilor li s-a dat ocazia să vadă ce pot face pentru stabilirea unui guvern drept pe pământ numai în intervalul dintre nimicirea împărăției lui Israel și stabilirea Împărăției cerurilor. Acum a venit timpul ca Împărăția lui Dumnezeu să le ia locul; dar ele nu vor renunța de bună voie la coroanele și la sceptrele lor; ele sunt sfidătoare. De aceea se cere forță pentru a le distruge. Cei 2520 de ani de domnie a lor sunt în trecut și acum trebuie să se supună unei răsturnări complete. Ne așteptăm ca lucrarea de zdrobire a lor să continue constant până la completa ei împlinire. „Domnul va împlini pe deplin și repede pe pământ cuvântul Său”, este declarația scripturală. Rom. 9:28.

La sunetul Trâmbiței a șaptea Mesia urma să preia marea Sa putere și să domnească. Această Trâmbiță sună acum! „Și neamurile se umpluseră de mânie, dar a venit mânia Ta” (Apoc. 11:18). În mod sigur neamurile sunt pline de mânie acum! Ele acționează ca și cum ar fi lipsite de bun simț. Vedem destul de ușor că spiritul egoismului a biruit tot timpul; dar ceva piedică sau teamă le-a reținut până acum. În final, când a venit „timpul cuvenit” al Domnului ca s-o permită, ele au trecut peste reținerea lor. În acest timp anume Domnul are de-a face în mod special cu afacerile neamurilor. Și acest război a fost permis să aibă loc cam la sfârșitul Timpurilor Neamurilor, la timpul potrivit când ele trebuie să fie sfărâmate în bucăți cu toiagul de fier al Domniei de Fier (Ps. 2:6-12). Judecata noastră este că vom vedea mai mult din această domnie de fier și din influența ei de sfărâmare, nu numai asupra neamurilor, ci și asupra societății în general. Acum, în această mare Zi a Domnului, tot ce poate fi clătinat va fi clătinat până la prefacere în bucăți și eliminare, cu scopul ca nimic nedrept și nevrednic să nu rămână. Dumnezeu Însuși face clătinarea.

Clătinările financiare

În ceea ce ne privește, noi așteptăm mare clătinare în chestiunile financiare. N-a mai fost înainte un război care să clatine lumea așa cum a clătinat-o acest război. Acest efect este datorită condițiilor bănești. Singurul lucru curent este aurul. Argintul s-a demonetizat cu patruzeci de ani în urmă. Rezultatele acesteia le simțim tocmai acum. În prezent acțiunile, obligațiunile și toate celelalte forme de garanții sunt bazate în mare măsură pe încredere. Imediat ce încrederea începe să se clatine, toate aceste garanții scad în valoare. Cu asemenea lipsă de încredere printre oameni, putem ușor vedea că bancherii au bune motive să fie tare agitați — „oamenii își dau sufletul de groază”. Luca 21:25, 26.

De la începutul războiului s-au vândut obligațiuni și acțiuni la mai puțin de treizeci la sută față de cele din iulie trecut. Dar bursele nu recunosc aceste vânzări. De ce? Doresc să mențină prețurile ridicate. Trezoreriile băncilor sunt pline de acțiuni și obligațiuni. Dacă inspectorii guvernamentali ar veni să facă stocul, ei ar socoti stocul la prețul ultimei vânzări; iar datoria inspectorilor guvernamentali ar fi să spună: „Trebuie să corectați aceasta înainte de a intra în afaceri mâine dimineață”. Ei ar răspunde că au anumite garanții. Dar răspunsul ar fi: „Noi nu vrem garanții; vrem aur”. Nu există destul aur în lume pentru a plăti datoriile. Aceste datorii sunt exprimate prin obligațiuni în aur. Dobânda pe toate datoriile este reprezentată prin obligațiuni în aur. Dar fiecare va spune: „Nu vreau obligațiuni sau acțiuni; vreau aur”.

Oamenii de afaceri de astăzi care simt cel mai tare presiunea sunt cei bogați. Ei au acțiunile și obligațiunile, dar n-au aurul, banii. Dacă ai cere la bănci aur ca să dai altceva în schimb, s-ar putea să-ți dea, dar fără bunăvoință. Biletele de bancă în aur sunt aceleași ca și aurul, fiindcă trezoreria trebuie, potrivit legii, să aibă aurul acela la îndemână ca să-l dea în schimbul lor când sunt prezentate.

Această chestiune cauzează necaz, nu numai în Statele Unite, ci și în America de Sud și America Centrală. Ei ar vrea să cumpere bunuri. Și ((682)) întrebarea vine: „Ai banii? Ai aurul?” „Nu, n-avem aur. Vindeți-ne în același fel cum ne-ați vândut până acum”. „Nu, nu putem face aceasta; ceva s-a oprit. Nu știm care-i chestiunea.” Roțile s-au oprit, iar degetele oamenilor care sunt în cale sunt strivite. Nu sunt destui bani; și chiar oamenii care au distrus banii de argint cu patruzeci de ani în urmă sunt cei care sunt striviți.

Timpul judecății este copt

Credem că Timpurile Neamurilor s-au sfârșit exact la timp, așa cum este arătat în Studii În Scripturi, Vol. 2. Mâna justiției face acum sfărâmarea — națiunile vor fi sfărâmate ca „vasele unui olar”. Tot cataclismul strâmtorării poate fi peste lume în decursul următoarelor zece luni sau poate fi amânat mai mult. Noi credem că timpul stabilirii Împărăției a fost în 21 septembrie 1914. Atunci, când a fost timpul ca Domnul nostru să-Și preia marea putere și să domnească, națiunile erau deja înfuriate. Ele erau deja în război cu o lună înainte de acel timp, fiindcă erau așa de înfuriate.

Timpul cuvenit al „mâniei” a fost 21 septembrie. Așteptăm să vedem această mânie încă mai evidentă. Națiunile erau de câțiva ani exact în același spirit neiubitor una față de alta, dar se pare că ele au fost sub ceva reținere forțată. Credem că timpul lui Dumnezeu nu venise încă. Ne întrebăm, și mulți se întreabă, cum s-ar mai putea prelungi reținerea mâniei lor; s-a scris mult în ziare despre aceasta. Când a venit războiul balcanic, s-a întâmplat fiindcă națiunile erau înfuriate; și foarte repede a dus la această conflagrație. Austria a încercat atunci să precipite necazul, dar Kaizerul german l-a reținut. Acum mâna care făcea reținerea s-a retras. Timpul este copt.

„Ce fel de oameni ar trebui să fim”

Constatând că vedem aceste lucruri cu astfel de claritate și că înțelegem ce înseamnă toate acestea pentru Biserică, ce treji, atenți și credincioși ar trebui să trăim! Cuvintele apostolului Pavel — „să veghem și să fim treji” — n-au fost niciodată mai aplicabile decât acum. Evenimentele extraordinare care introduc Noua Dispensație sunt însoțite de încercări și dificultăți speciale, nu numai pentru lume, ci și pentru Biserică. Apostolul spune: „Voi, fraților, nu sunteți în întuneric, pentru ca ziua aceea să vă surprindă ca un hoț”. „Căci ea va veni ca o cursă peste toți cei care locuiesc pe toată fața pământului.” Toți cu excepția fraților vor fi uimiți, dezamăgiți, supărați, găsiți nepregătiți și mai mult sau mai puțin luați prin surprindere. Dar frații, fiindcă ei s-au hrănit la masa Domnului și sunt tari prin puterea Lui, nu vor fi luați prin surprindere. Apostolul îndeamnă ca, fiindcă frații sunt „fii ai luminii”, „fii ai zilei”, ei să nu se comporte ca și fiii întunericului, „fiii nopții”.

În Ziua cea Nouă care tocmai răsare vom avea „Domnia Dreptății”. Noi aparținem acelei Dispensații Noi. Deși trăim în trup, nu suntem din trup; deși trăim în lume, nu suntem din lume. Mințile noastre s-au limpezit de lumina Zilei noi. Nu ne interesează lucrurile acestei lumi, ci lucrurile Domnului; și datorită relației noastre speciale cu Domnul, ca Aleșii lui, nu suntem lăsați în întunericul lumii.

Mai mult decât toți ceilalți deci, noi trebuie să fim treji. Când apostolul îndeamnă, „fiți treji”, el nu se referă la folosirea băuturilor tari, pentru că acei care au Spiritul Domnului, mintea Domnului — Adevărul — nu se complac în folosirea lor. Nici nu înțelegem că vrea să spună că trebuie să umblăm triști; deoarece copiii Luminii trebuie să fie cei mai fericiți, cei mai bucuroși dintre toți. Ci trebuie să fim treji în sensul să avem o minte serioasă, atentă, nu dedată la frivolități sau lucruri ușuratice, supraveghindu-ne cu seriozitate gândurile, cuvintele, faptele, pentru ca în toate lucrurile să putem aduce cinste Regelui nostru, al cărui nume îl purtăm. Noi, care avem ochii deschiși, vedem ce este păcatul și cum domnia păcatului este gata să culmineze. Vedem aranjamentele lui Dumnezeu; și fiind intrați în Legământ cu Dumnezeu, desigur că trebuie să fim treji, vigilenți, dându-ne seama de marea luptă care este acum între Lumină și Întuneric, între Adevăr și Eroare; dându-ne seama că credincioșia în această „zi rea” va cere toată trezia minții, toată tăria pe care o avem. Vom avea nevoie continuă de înțelepciunea de Sus. „Dacă vreunuia dintre voi îi lipsește înțelepciunea, s-o ceară de la Dumnezeu, care dă tuturor cu mână largă și fără mustrare, și îi va fi dată” (Iac. 1:5). Numai cei care folosesc cât pot de bine puterea și talentele deja date lor au vreun drept să ceară mai multă înțelepciune și sunt pregătiți să folosească mai multă.

„Paharul femeii” apostate

Scripturile vorbesc despre diferite feluri de îmbătare. Noi putem fi îmbătați de spiritul lumii. Dar ar fi imposibil ca adevărații copii ai Împăratului Ceresc să se îmbete astfel. Noi avem un vin nou pe care ni-l dă Domnul, și trebuie să fim pe deplin satisfăcuți și să nu căutăm îmbătarea lumii. Apoi există o îmbătare spirituală, cu spiritul erorii. Toată lumea este îmbătată de acest spirit. Toată creștinătatea a fost îmbătată de vinul care vine din Paharul de Aur menționat în Apocalipsa, pe care femeia apostată l-a dat tuturor să bea din el. Acest Pahar este plin de doctrine false. Aceste doctrine false au fost amestecul ei. Mulțumim lui Dumnezeu, îmbătarea cu acestea trece și putem vedea mai clar ca oricând înainte! Dar vedem mulți care încă sunt beți.

Cea mai amețitoare băutură este doctrina chinului veșnic. Aceasta le dă oamenilor impresia că după ce au auzit despre Cristos, s-au întors de la păcatul exterior și au declarat ((683)) numele Lui, aceasta este tot ce se poate face, iar acum ei trebuie să iasă și să lămurească pe alții să se întoarcă de la o viață de păcat. Ei cred cu adevărat că nu mai este nimic altceva de făcut, nerecunoscând că în inimile lor trebuie obținută o lucrare importantă a harului și că ei trebuie să se zidească în cunoștința lui Dumnezeu și în ascultare de voința Lui; și că aceasta este voința Lui, „însăși sfințirea lor”. Ca o consecință a acestui lucru, mulți sunt numai prunci în Cristos; și încă mai mulți nu sunt nici măcar îndreptățiți la viață, fiindcă n-au făcut niciodată o deplină consacrare personală.

Mulți creștini declarați cu o minte deschisă și cu o influență bună sunt cu totul dezorientați de acest vin al doctrinei false. Ei sunt mulțumiți să dea ceva bani la sistemul bisericesc și să se angajeze în ceva fapte de bunăvoință. Nu se gândesc să caute mai multă cunoștință de Dumnezeu sau de serviciu pentru El. Ce nevoie au aceștia să fie eliberați de influențele înrobitoare care-i leagă de mâini și de picioare! Ce bucuroși, ce recunoscători suntem că lanțurile robiei vor fi curând rupte și captivii vor fi eliberați cu toții! Fiii Luminii sunt însă în mod cuvenit de veghe tot timpul. Ei nu sunt influențați de doctrinele înșelătoare, false. Ne bucurăm că Dimineața este pe cale să răsară, timpul când toți vor fi treziți și vor vedea lumina care va veni atunci de la Soarele Dreptății, răsărit cu vindecare în razele sale.

Noi care suntem acum treji trebuie să fim foarte activi și energici în serviciul lui Dumnezeu, căci noi avem de o sută de ori mai multe ocazii decât cei din alte zile — prin telegraf, prin telefon, prin poștă și prin ziare, prin serviciul rapid și convenabil al trenului, prin tipărituri etc. Acesta este cu precădere timpul când copiii Domnului, „copiii zilei”, să fie treji, vigilenți, activi. În prezența unei atât de mari ocazii, cine să nu fie treaz și vigilent.

Noi trebuie să fim vigilenți. La ce să veghem? Mai cu seamă trebuie să veghem la noi înșine, să ne păzim de capcanele din prezent, care sunt mai perfide și mai periculoase decât oricând înainte, așa încât să nu ne punem în pericol pacea cu Dumnezeu și să nu ne pierdem iluminarea. Adversarul stă de veghe și este necesar ca poporul Domnului să fie în mod special treaz și veghetor. În trecut nu prea exista ocazie ca poporul Domnului să vegheze la împlinirea Scripturii; pentru că aceste împliniri erau departe unele de altele. Însă pentru noi acum este timpul să veghem mai ales în această privință. Timpurile Neamurilor s-au sfârșit și neamurile se dezintegrează acum.

Sunt anumite indicii că Domnul are o mare lucrare pentru tot poporul Său, pentru sfinții Săi veghetori, în prezent. Dacă nu suntem atenți, am putea adormi. În timpul Domnului ucenicii au fost înclinați să adoarmă și să se întoarcă la pescuit, în loc să facă lucrarea pe care o indicase Domnul. Noi ar trebui să fim cu toții pe deplin treji și veghetori, ca să vedem care este datoria acestui ceas și apoi să fim harnici în îndeplinirea ei.

Niciodată înainte n-au fost ocazii de serviciu atât de mari

Sunt unii dintre copiii Domnului care par stăpâniți de ideea că „ușa este închisă” și că nu mai există alte ocazii de serviciu. Astfel că ei devin nepăsători în privința lucrării Domnului. Să nu pierdem deloc timp visând că ușa este închisă! Sunt oameni care caută Adevărul — oameni care șed în întuneric. N-a existat un timp ca cel prezent. N-au fost niciodată atât de mulți oameni gata să asculte Mesajul bun. În toți cei patruzeci de ani de Seceriș n-au fost astfel de ocazii de a vesti Adevărul cum sunt cele care ni se prezintă acum. Marele război și semnele amenințătoare ale timpului îi trezesc pe oameni și mulți se interesează. Astfel că poporul Domnului trebuie să fie foarte harnic, făcând cu toată puterea ceea ce găsesc mâinile lor de făcut.

Oamenii de afaceri sunt foarte tulburați. Actualmente sunt mii de oameni de afaceri care de-abia mai dorm noaptea. „Oamenii își dau sufletul de groază în așteptarea celor ce vin pe pământ” (Luca 21:26). Nu știu ce să facă. Au gândit că sunt în siguranță; fiindcă aveau conturi mari în bancă și acțiuni și obligațiuni. Acum spun că nu știu ce valorează aceste lucruri. „Noi avem și asigurare”, zic ei, „dar nu știm dacă companiile de asigurări pot plăti”. Acțiunile și obligațiunile lor nu sunt vandabile. Deținătorii lor sunt prin urmare nedumeriți. Ei nu au asigurarea promisiunilor lui Dumnezeu și n-au nici un sprijin. Dar poporul Domnului poate avea deplina asigurare a Cuvântului Său, că „toate lucrurile lucrează împreună spre binele celor care iubesc pe Dumnezeu” — Îl iubesc suprem.

Atunci toți ai căror ochi ne-au fost unși cu „alifia pentru ochi” a Adevărului Prezent, care suntem loiali Domnului, să ne ridicăm vocile și să le indicăm calea celor care sunt încurcați și tulburați, care nu știu pe ce cale să meargă, nici unde să caute mângâiere, care doresc ceva substanțial pe care să se sprijine, când totul pare că le fuge de sub picioare. Învățătorii lor religioși n-au fost credincioși însărcinării lor și au fost lăsați să bâjbâie în întuneric. Unii dintre aceștia ar putea fi ajutați prin eforturile noastre și conduși la „pășunile verzi” și la „apele liniștite” ale staulului Păstorului adevărat, înainte ca noaptea întunecoasă să fie cu totul asupra lumii.