„ LUCRUL ACESTA” PE CARE TREBUIE SĂ-L FACEM

„Dacă faceți lucrul acesta, nu veți aluneca niciodată.” 2 Petru 1:10 .

R5677 W. T. 1 mai 1915 (pag. 133-135)

Contextul care precedă cuvintele textului de mai sus ne arată că apostolul încuraja dezvoltarea roadelor Spiritului sfânt în inimă și pe cât posibil în viață — în cuvinte, fapte, gânduri. El își rezumă argumentarea spunând că acei care, urmând sfatul lui în această chestiune, adaugă una după alta aceste calități și își construiesc astfel caracterul creștin, nu vor „aluneca” (cădea, în engleză — n. t.) niciodată. Implicația este că va exista o anumită tendință de a cădea, unele încercări; și că această dezvoltare de caracter va fi necesară pentru ca individul să poată fi în stare să reziste la aceste încercări. Astfel asigurarea apostolului este că acelor care nu cad, care rezistă la toate aceste probe, li se va acorda o intrare din belșug „în împărăția veșnică a Domnului și Mântuitorului nostru Isus Hristos” — însuși lucrul la care tot poporul Domnului este invitat să aibă parte.

Noi, cei ai căror ochi ai înțelegerii au fost luminați, putem înțelege puterea și caracterul rezonabil al argumentației apostolului; totuși, aceste lucruri nu prea au fost învățate într-un mod logic. Erorile Veacurilor Întunecate au împiedicat și au golit de conținut învățăturile apostolilor. Gândul oferit de crezurile din trecut este că numai o mână de oameni vor fi mântuiți și că restul vor fi surghiuniți într-o eternitate de chin și suferință de nedescris. Mulți din lume au luat aceasta cu ușurință, au fost neîncrezători — declarând că ei își asumă riscul etc. Alții, care erau din poporul Domnului, au fost frenetici în eforturile lor de a salva cât mai mulți posibil de chinul veșnic ce-i amenința. Unii au înțeles că dacă nu aparțineau unei anumite clase, sau cult, sau nu aveau un anume fel de botez, sau nu se întorceau de la păcat și nu se alăturau vreunei biserici, erau siguri de suferințe fără sfârșit și de nedescris după această viață.

Cu aceste idei în mințile lor, nu este de mirare că erau prea ocupați ca să mai studieze Cuvântul lui Dumnezeu cu suficientă grijă, să vadă ce învață el cu adevărat și că, prin urmare, au adoptat planuri proprii pentru salvarea lumii. Aceștia înșelați par să fie foarte activi în ceea ce ei numesc lucrare de mântuire a sufletelor. Nu putem decât să le admirăm curajul și zelul, chiar dacă nu este potrivit cunoștinței. Dacă premisa lor ar fi corectă, atunci fiecare creștin ar trebui să alerge ca un dement în strădaniile lui de a salva lumea.

Să presupunem că ar izbucni un mare incendiu la câteva case de noi, că nu ar fi nici un departament de pompieri accesibil și că sute ar fi în pericolul iminent de a muri arși, chiar dacă noi înșine n-am fi în pericol de foc. Să presupunem că atunci cineva ne-ar spune: „Vino, hai să facem un studiu biblic!” Cu siguranță am răspunde repede: „Nu, în nici un caz! Sunt mulți oameni în clădirea aceea care vor muri arși dacă nu sunt salvați repede!” Am fi într-o așa grabă și nerăbdare de a salva viețile celor în pericol, încât ne-am opri de la orice altceva.

CONFUZIA DOCTRINARĂ A MULTOR CREȘTINI

Astfel marele adversar a umplut mințile multor creștini cu ideea ciudată că lumea se află într-un pericol iminent, nu de a muri arși, ci de a fi aruncați într-un iaz de pucioasă arzândă sau într-un abis de oroare și suferință de neînchipuit, ca să fie păstrați acolo în chin de-a lungul veacurilor fără sfârșit! El i-a angajat astfel pe creștini într-un asalt imaginar împotriva diavolului, ca să salveze sufletele din eternitatea de chin. Numai când ochii noștri sunt deschiși și când vedem că nu există o astfel de pregătire pentru păgâni, sau pentru alții, numai atunci putem începe să exercităm spiritul minții sănătoase. Când ajungem să înțelegem aranjamentul lui Dumnezeu, totul se schimbă înaintea ochiului minții nostre. Atunci vedem că Dumnezeu a făcut pregătire deplină pentru păgâni și pentru toți oamenii, și înțelegem că,

„Credința se poate încrede în El cu tărie

Vie ori și ce are să vie”.

Vedem că lucrarea noastră în calitate de creștini este să lucrăm împreună cu Dumnezeu la salvarea clasei Bisericii — nu o salvare de chinul veșnic, ci de moarte, și la o moștenire glorioasă cu Cristos în Împărăția Lui care este în venire. Vedem că această mare lucrare a progresat de-a lungul Veacului Evanghelic, și într-un mod sistematic.

Această unire binecuvântată cu Cristos, pe care Dumnezeu a aranjat-o pentru Biserică, va fi în curând încheiată printr-un ospăț de nuntă; și apoi, în Împărăția care va fi stabilită sub întregul cer, ea, ca și Mireasă a Lui, va avea împreună cu El binecuvântata ocazie de a ridica și de a elibera omenirea decăzută, întreaga rasă a lui Adam, de a restabili omul, „oricine va dori”, la starea glorioasă care a fost pierdută prin Adam și răscumpărată prin Isus Cristos Domnul, prin sângele crucii Lui. Cât de frumos este să înțelegem ce atotcuprinzător este Planul de mântuire minunat al lui Dumnezeu — că el include în pregătirea lui milostivă nu numai pe cei care trăiesc acum, ci și pe cei care au mers în mormânt! Cu ochii înțelegerii noastre astfel luminați, înșelările sunt îndepărtate din mințile noastre și începem să ne folosim rațiunea și să vedem lucrurile frumoase, minunate, pe care Dumnezeu le-a plănuit înainte de întemeierea lumii.

((592))

DOCTRINA SFINȚIRII PIERDUTĂ PENTRU MAJORITATE

Când ne gândim, vedem că importanța primordială pentru noi este sfințirea noastră. „Aceasta este voia lui Dumnezeu (cu privire la voi) sfințirea voastră.” Când gândeam că salvarea lumii depinde de eforturile noastre slabe aici în carne, aveam puțin timp să studiem Biblia sau să ne gândim în mod deosebit la sfințirea noastră. Într-adevăr, gândul sfințirii s-a șters din mințile majorității creștinilor declarați; și ca un creștin să insiste asupra importanței acestei doctrine, însemna să se înfiereze ca și fanatic religios. Gândul general părea să fie că cei care erau în realitate puși astfel deoparte erau desigur un număr atât de mic, încât sfințirea nu putea fi Planul lui Dumnezeu pentru Biserică. Astfel, cei mulți s-au depărtat de la Scripturi și s-au gândit că numai cei vinovați de crimele cele mai atroce vor fi pedepsiți cu chinul veșnic, și că toți ceilalți vor ajunge cumva în cer. Oamenii s-au gândit, și acest gând pare să predomine astăzi într-o măsură crescândă, că dacă cineva nu moare ca un criminal și ca un nelegiuit, un caracter rău famat, el va fi cumva mântuit.

„Dacă o persoană se poate strecura în cer fără nici o sfințire, cu atât mai bine”, este ideea. „Nu încerca să ajungi prea sus. Nu încerca să ajungi la unul dintre locurile principale din cer. Ia un loc de jos” — târăște-te înăuntru pe sub porți, poate! Și astfel mulți au încercat să creadă că ei și prietenii lor vor merge în cer. Prietenii noștri catolici au fost învățați că ei trebuie să meargă în purgatoriu pentru un timp. Dar aproape toți ceilalți au sperat că ei vor ajunge imediat în cer. Potrivit gândirii lor, această idee a sfințirii, a fi sfinți așa cum și Domnul nostru a fost sfânt, a umbla în urmele lui Isus, nu este deloc ideea Bibliei. Ei n-au considerat-o ideea Bibliei pentru că n-au cunoscut învățăturile Bibliei și pentru că n-au dorit să se conformeze unei căi atât de înguste — calea mai lată, mai ușoară, era mult mai plăcută pentru carne. Ei nu puteau crede că Dumnezeu ar avea intenția de a frige aproape pe toți — cu siguranță că El s-ar mulțumi să ardă doar pe cei mai degradați păgâni și caracterele cele mai rele din creștinătate.

„SLUJIREA NOASTRĂ ÎNȚELEAPTĂ”

Astfel aceștia au acceptat ceea ce li se părea lor un standard moral rezonabil, în loc de a se strădui să găsească ceea ce Biblia numește „slujirea noastră înțeleaptă”. Marele apostol Pavel în epistola sa către Biserica din Roma (Romani 12:1) spune: „Vă îndemn dar, fraților, pentru îndurările lui Dumnezeu, să aduceți trupurile voastre ca o jertfă vie, sfântă, plăcută lui Dumnezeu; aceasta este slujirea voastră înțeleaptă”. Când ne debarasăm de aceste gânduri și idei greșite și primim spiritul minții sănătoase, începem să vedem mai mult din Planul minunat al lui Dumnezeu — din Dreptatea, Înțelepciunea, Iubirea, Puterea Sa, din scopul Său pentru copiii Săi acum, și din aranjamentul Său pentru lume în curând.

Când lumina începe să se strecoare în minte și este văzută o licărire din Planul îndurător de mântuire al lui Dumnezeu, există pericolul ca acei ale căror inimi sunt egoiste și lipsite de recunoștință să cadă într-o mai mare deșertăciune lumească, încât vor acorda foarte puțină atenție studiului Bibliei pentru dezvoltarea roadelor Spiritului, simțind că, în orice caz, va fi bine cu ei în viitor, și se vor îngropa în afaceri, câștig de bani, plăceri etc. Alții, dimpotrivă, simt o dorință sinceră de a aduce mulțumire Domnului pentru marea Lui milă și iubire așa cum acestea sunt arătate în gloriosul Său Plan al Veacurilor; ei caută să știe care este voința Domnului pentru ei, ca să o poată face, și spun: „Faptul că Dumnezeu nu este un astfel de demon încât să chinuiască veșnic pe vreuna dintre creaturile Sale, ci are un Plan atât de minunat și de iubitor pentru toți, mă face să vreau să-L servesc cu atât mai mult”. Așa cum a spus apostolul Pavel, Adevărul este „pentru unii, o mireasmă de la moarte spre moarte; dar pentru ceilalți, o mireasmă de la viață spre viață”, și descoperă adevăratul sentiment al inimii. 2 Cor. 2:16.

NEVOIA CREȘTINULUI ÎN ACEASTĂ „ZI REA”

Astfel, cei care primesc Adevărul în iubire de el devin cercetători ai Bibliei. Pe măsură ce studiază, ei învață din ce în ce mai mult cum fiecare din adevărata Biserică trebuie să fie sfințit prin Adevăr, pentru ca fiecare să poată fi „învrednicit să aibă parte de moștenirea sfinților în lumină”. Ei înțeleg că Biserica este acum chemată să fie sfinți ai lui Dumnezeu, să fie despărțiți de lume și să aibă o parte cu Domnul Isus în binecuvântarea și ridicarea întregii omeniri în veacul care va urma acestuia, Veacul Milenar — acum atât de aproape. Pentru aceștia îndemnul apostolului este: „Uniți cu credința voastră virtutea (tăria de caracter), cu virtutea cunoștința; cu cunoștința înfrânarea (autocontrolul, stăpânirea de sine); cu înfrânarea, răbdarea; cu răbdarea, evlavia; cu evlavia, dragostea de frați; cu dragostea de frați, iubirea (o iubire largă, generoasă, cuprinzând întreaga lume, chiar și pe dușmanii noștri)”. 2 Petru 1:5-7.

((593))

Apoi apostolul adaugă: „Căci, dacă aveți din belșug aceste lucruri în voi, ele nu vă vor lăsa să fiți nici leneși (inactivi, trândavi), nici neroditori în ce privește deplina cunoaștere a Domnului nostru Isus Hristos”. În această conjunctură, apostolul arată efectul contrar al spiritului lumii asupra celor care pretind că sunt copiii lui Dumnezeu — rezultatul unei neglijențe față de studiu și de însușirea Cuvântului. El spune: „Dar cine nu are aceste lucruri este orb, nu vede departe și a uitat curățirea de vechile lui păcate”. Apoi el îi sfătuiește pe toți: „De acea, fraților, căutați cu atât mai mult să vă întăriți chemarea și alegerea voastră, căci, dacă faceți lucrul acesta, nu veți aluneca niciodată; căci, în felul acesta vi se va da din belșug intrare în împărăția veșnică a Domnului și Mântuitorului nostru Isus Hristos”. Vers. 8-11.

NEVOIA DE TOATĂ „ARMĂTURA LUI DUMNEZEU”

Căutând a cunoaște voia lui Dumnezeu pentru a o face, cei din poporul Domnului se pregătesc pentru glorioasa moștenire a celor credincioși. Întăriți prin dezvoltarea caracterului, aceștia nu vor cădea, indiferent care ar fi încercarea permisă de Domnul să vină peste ei. Apostolul Pavel, în epistola sa către Biserica din Efes, vorbește despre unii care vor fi în stare să stea în picioare în „ziua cea rea”, și sugerează că o mulțime nu vor fi capabili să stea în picioare în acel timp. El declară că cei care speră să stea în picioare vor avea nevoie să îmbrace „toată armătura lui Dumnezeu”. Diferitele părți ale armăturii creștinului vor fi atunci indispensabile, și el lasă să se înțeleagă că numai cei deplin înarmați vor fi pregătiți pentru atacurile violente din Ziua aceea.

Domnul nu le-a descoperit apostolilor când va veni „ziua cea rea”. Ei știau atunci că aceasta era în viitor, dar cât de departe în viitor, nu știau. Ei nu au așteptat-o înainte de moartea lor, pentru că unii dintre ei au zis că așteptau să dezbrace corpul lor prezent, să moară și să se trezească la Întâia Înviere, și că ei credeau că a Doua Venire a lui Cristos va fi ceva mai târziu. Evident, era o parte din Planul lui Dumnezeu ca El să-Și țină poporul neinformat în privința timpului exact al Zilei Domnului, până acesta a fost cuvenit; dar El S-a îngrijit pentru ei, încât ei să fie în stare să stea în picioare atunci când va veni „ziua cea rea”, dacă ei vor îmbrăca cu sârguință armătura.

Iar acum am ajuns în această „zi rea” și mesajul urgent pentru noi este: „Îmbrăcați toată armătura lui Dumnezeu!” — pregătiți-vă pentru marea încercare ce va veni, ca să puteți fi capabili să stați în picioare! Pregătiți-vă! Fiecare parte a armăturii, fiecare rod al Duhului este o parte din pregătirea necesară pentru această „zi rea”, acest „ceas al încercării”, acum actual. Astfel, acestea ar trebui unite cu mare grijă. Citiți Efeseni 6:13-18; 2 Petru 1:4-11; Galateni 5:19-26.

DE CE CAD MII

Acesta este timpul de mult prezis, când „o mie să cadă alături de tine și zece mii la dreapta ta”. De ce vor cădea toți aceștia? Pentru că au neglijat această dezvoltare de caracter necesară; pentru că nu au îmbrăcat toată armătura lui Dumnezeu; pentru că sub înșelările Adversarului, ale spiritului lumii și ale Babilonului, mintea lor s-a deformat. Ei au încercat să adune bani pentru păgâni sau pentru a construi edificii bisericești frumoase; au pregătit târguri și distracții bisericești etc., neapreciind faptul că este necesar să-și zidească propriul lor caracter, că acel caracter, construit după îndrumarea Cuvântului lui Dumnezeu, este absolut necesar pentru o intrare în Împărăția lui Cristos. Și astfel aceștia cad peste tot în jurul nostru.

Dacă întreaga armătură a lui Dumnezeu a fost importantă în zilele apostolului, ea este încă și mai importantă astăzi. Noi avem nevoie de tot ce este reprezentat prin platoșa dreptății, prin scutul credinței, prin coiful mântuirii, prin acoperitoarea de protecție pentru minte, prin încălțămintea pregătirii Evangheliei, prin sabia Duhului, Cuvântul lui Dumnezeu. Avem nevoie să ne fie încinse coapsele cu Adevărul. Astfel vom putea păstra legătura noastră vitală cu Domnul și cu Casa Lui, și să creștem zilnic în harul și cunoștința Domnului nostru Isus Cristos.

„În zilele din urmă”, a spus apostolul, „toți cei care voiesc să trăiască în evlavie în Hristos Isus vor fi persecutați”. Prin urmare, avem nevoie să fim deplin stabiliți în credință, și în stare să ne încredem cu totul în Domnul. Să ținem Sabia Duhului ascuțită și s-o ținem bine în mână, pentru ca să putem fi pregătiți pentru serviciu în protejarea altora și în apărarea noastră. Avem nevoie să fim continuu în alertă cu privire la slăbiciunile și asalturile noastre trupești, pentru ca să putem purta o luptă reușită și să ne dovedim credincioși până la sfârșitul căii noastre, și astfel să avem parte cu Domnul nostru de Împărăția și de cununa Sa. „Apropiindu-mă de Timp de Necaz,
Cer ca credința să-mi crească;
În timp ce în juru-mi cad mii,
Ține-mă, ține-mă în pace deplină.
Adăpost! Fortăreață! Iubirea peste mine Ți-ai pus!”