((59))

Noua Creație - Studiul II
Noua Creație

> Noua Creație este separată și distinctă de toate celelalte -- De ce este aleasă dintre creația umană mai degrabă decât dintre celelalte -- Obiectivul alegerii ei -- Misiunea ei prezentă și viitoare -- Cum este concepută și născută pentru o natură nouă -- Legătura strânsă a tuturor membrilor unul cu altul și cu căpetenia, capul și mirele lor -- Dezvoltarea și probele membrilor ei -- Al șaselea simț al Noii Creații, sau simțul spiritual pentru discernerea lucrurilor spirituale -- După ce nume trebuie să fie cunoscută Noua Creație, pentru a fi loială capului și pentru a nu se separa de nici unul dintre frați?

Biserica Veacului Evanghelic este adesea menționată în Scripturi ca o Creație Nouă -- membrii ei finali, biruitorii, fiind în mod specific menționați ca „Creații Noi” în Cristos Isus (2 Cor. 5:17). Din nefericire însă, a devenit un obicei la creștinii deplin consacrați, ca și la ceilalți, să citească cuvintele inspirației divine într-o manieră încâlcită, cețoasă, care nu reușește să dea cuvintelor ei importanța lor reală și care lipsește pe cititori de multă binecuvântare, mângâiere și instruire, pe care le-ar putea primi dacă doar ar urma o cale mai rațională și ar fi mai plini de spiritul uceniciei -- cu dorința de a înțelege revelația divină. Dificultatea pare să conste în mare măsură în faptul că cititorii obișnuiți ai Cuvântului nu se așteaptă să fie învățați de el, ci îl citesc într-o manieră mai degrabă mecanică, ca o datorie sau ca un repaus; iar când doresc informații referitoare la planul divin, recurg la comentarii și catehisme. Acestea, ca și învățătorii care sunt în viață, ar trebui să fie o mână de ajutor în îndrumarea peregrinilor Sionului spre o cunoștință mai clară a caracterului și planului divin; dar, din nefericire, ei sunt adesea tocmai contrariul acesteia. Adeseori întunecă ((60)) și dezorientează judecata și răstălmăcesc Cuvântul divin, iar cei care se încred în ei sunt mai degrabă îndepărtați de la lumină decât să fie conduși spre ea.

Această îndrumare greșită nu este intenționată, căci atât învățătorii cât și autorii, presupunem, prezintă cititorilor tot ce au mai bun. Originea problemei este departe în trecut. Cu mai bine de 1800 de ani în urmă, când apostolii „au adormit”, vrăjmașul, Satan, a avut mână liberă în Biserică, câmpul de grâu al Domnului; și după cum a profețit pilda Domnului, el a semănat din plin neghina erorii (Mat. 13:24, 36-43). Aceste erori au deformat și denaturat fiecare adevăr al revelației divine, cu rezultatul că înainte de ivirea secolului al patrulea câmpul de grâu al Domnului a devenit practic un câmp de neghină, având proporțional doar o mică minoritate de grâu în el. Întunecimea erorii s-a lăsat tot mai mult asupra Bisericii și timp de zece secole „Taina Fărădelegii” a predominat și întuneric des a acoperit popoarele. Aceste zece secole sunt denumite astăzi „Veacurile Întunecate” de către o mare parte dintre oamenii cei mai inteligenți ai „lumii creștine”, și să ne amintim că în mijlocul acestui întuneric des și-a avut începutul Mișcarea Reformei. Lumina reformatorilor a început să strălucească în mijlocul întunericului, și, mulțumim lui Dumnezeu, ea a devenit tot mai strălucitoare de atunci încoace! Să nu ne mire totuși că reformatorii înșiși, educați în acel întuneric mare, au fost mai mult sau mai puțin contaminați de el și că n-au reușit să se curețe imediat de erorile lui pângăritoare; mai degrabă am fi considerat pur și simplu un miracol dacă aceștia ar fi ieșit brusc din întunericul des la lumina deplină, clară a caracterului și planului divin.

Problema printre urmașii reformatorilor din ultimele trei secole a fost că ei au considerat meritoriu să accepte crezurile formulate în acea perioadă a Reformei și s-au mândrit cu ele, considerând neortodox orice alt progres spre lumină. Dimpotrivă, atât ei cât și noi, deși onorăm pe reformatori și ((61)) ne bucurăm de fidelitatea lor, trebuie să ne amintim că ei n-au fost luminile Bisericii, că ei nu i-au fost dați Bisericii ca și conducători, ci au fost doar ajutoare. Îndrumătorii stabiliți divin au fost, mai întâi de toate, Domnul nostru; în al doilea rând, apostolii inspirați, păstrați și îndrumați de El; și, în al treilea rând, oamenii sfinți ai lui Dumnezeu din vechime, care au vorbit și au scris cum au fost mișcați de Spiritul sfânt pentru instruirea noastră. Datorită faptului că Domnul le-a permis reformatorilor să vadă o sclipire din adevărata lumină, ei au putut să discearnă în parte ce des era întunericul care-i înconjura și să facă efortul eroic pe care l-au făcut, ca să scape de el și să ajungă iarăși în lumina cunoștinței lui Dumnezeu, care strălucește pe fața lui Isus Cristos Domnul nostru, și care, prin cuvintele Sale și prin cuvintele apostolilor, ne este dată ca o candelă pentru picioarele noastre și ca o lumină pentru pașii noștri, făcând cărarea celui drept ca lumina strălucitoare „care merge mereu crescând până la miezul zilei”. Acum oricine vrea să fie urmaș al Domnului și urmaș al luminii trebuie să fie atent ca, în timp ce nu ignoră mijloacele umane și slujirea lor, pe cale orală și prin pagina scrisă, trebuie să accepte de la aceștia numai acel sprijin care l-ar ajuta în aprecierea mesajului inspirat înregistrat în Scripturi: „Căci dacă nu vorbesc după acest cuvânt, zorile nu sunt pentru ei” (Isa. 8:20, Biblia interlineară ebraico-engleză, J. P. Green -- n.e.).

În studiile anterioare am văzut că Domnul nostru Isus, cu mult înainte de a deveni „Omul Isus Hristos”, a fost „începutul creației lui Dumnezeu”; am văzut o dezvoltare progresivă printre creațiile lui Dumnezeu făcute de Preaiubitul Fiu și prin El -- heruvimi, serafimi, îngeri, diferite ordine de ființe spirituale, în privința cărora puțin ne-a fost descoperit. Tocmai am terminat o examinare a creației pământești și în lumina revelației divine am văzut ce grandioasă va fi desăvârșirea ei în „timpurile restabilirii tuturor lucrurilor, despre care Dumnezeu a vorbit”. Însă ((62)) Scripturile ne prezintă Creația Nouă, care este acum în analiză, ca fiind cu totul separată și distinctă de ordinele de îngeri și de oameni. Tatăl ceresc a fost mulțumit de fiecare trăsătură a lucrării Sale, fiindcă toată „lucrarea Lui este perfectă” și fiecare clasă sau ordin este perfect în sine, sau va fi perfect când va fi introdus marele Jubileu la care s-a făcut referire într-un capitol anterior. Crearea acestor diferite ordine nu trebuie ca atare să fie înțeleasă că ar însemna nemulțumire din partea Creatorului și o încercare de a face ceva mai bun sau mai satisfăcător, ci mai degrabă trebuie să vedem în aceasta o ilustrare a „înțelepciunii nespus de felurite a lui Dumnezeu”. Varietatea pe care o vedem în natură la flori, iarbă, copaci, și printre animale, ilustrează acest lucru -- fiecare este perfect în felul său și pe planul său. Nu din cauză că a fost nemulțumit de trandafir au fost produse garoafa și panseaua, ci varietatea în formă, frumusețe și miros ne dau doar o mică idee despre lungimea și lățimea, înălțimea și adâncimea minții divine -- diversitate armonioasă; frumusețe și perfecțiune exprimată în diferite forme, modele și culori. Tot așa este și cu creațiile inteligente -- fiii lui Dumnezeu de pe diferitele planuri de existență.

Din acest punct de vedere ne dăm seama că, indiferent câte creații va aduce Dumnezeu în existență, nu va exista prilej de gelozie între ele, deoarece fiecare fiind perfectă pe propriul ei plan și în propria ei sferă, va fi satisfăcută pe deplin cu propria ei stare și o va prefera cu adevărat pe aceea oricărei alteia; întocmai cum un pește este mai mulțumit să fie pește decât pasăre, și, invers, pasărea este mai mulțumită cu natura ei: tot așa omenirea, când va fi restabilită la perfecțiune umană în condiții edenice, va fi absolut satisfăcută cu acele condiții, așa încât oamenii nu vor râvni să fie îngeri de nici un grad sau stare și nici nu vor râvni cea mai înaltă dintre toate naturile, acordată noii creații, anume, „firea dumnezeiască” (2 Pet. 1:4). Nici îngerii nu vor râvni natura și condițiile heruvimilor și serafimilor, sau ale omului -- și nici natura divină. Toți vor înțelege în cele din urmă că natura divină este cea mai înaltă dintre toate; că are calități și condiții care le depășesc pe ale tuturor ((63)) celorlalte naturi; totuși sub aranjamentul divin fiecare natură va fi atât de complet în armonie cu propriile condiții, mediu și perfecțiune, încât fiecare va fi satisfăcut cu propria sa stare.

Când Iehova Dumnezeu a plănuit Noua Creație -- părtași naturii divine (2 Petru 1:4) -- părtași la propria Sa „slavă, cinste și nemurire” (Rom. 2:7, Cornilescu -- n. e.) -- El a hotărât că nimeni nu putea fi creat pentru o poziție atât de înaltă și apoi să fie încercat, ci, dimpotrivă, indiferent cine vor fi făcuți membri ai Noii Creații, trebuie mai întâi să fie încercați și să-și dovedească în mod absolut loialitatea față de Creatorul lor și față de principiile guvernării Sale drepte pentru ca ei să poată fi ridicați la această stare înaltă -- la această Nouă Creație de natură divină. Tocmai am văzut cum a fost aranjată încercarea și probarea omului în privința vredniciei sale de viață veșnică -- perfecțiunea umană originară în care el a fost creat, căderea lui, răscumpărarea lui și recuperarea și restabilirea tuturor celor din rasa lui care vor fi găsiți vrednici. Tocmai am văzut că îngerii au fost creați în sfințenia și perfecțiunea naturii lor și au fost ulterior încercați și probați; dar este evident că o procedură similară în legătură cu Noile Creaturi de natură divină (și anume, crearea lor în perfecțiunea acestei naturi și încercarea lor ulterioară) n-ar fi potrivită. De ce? Pentru că un element de cea mai mare importanță al naturii divine este nemurirea, și când ajungem să înțelegem că acest cuvânt înseamnă o stare în care moartea nu este posibilă*, putem ușor vedea că, să fi creat unele ființe pe plan divin, nemuritoare, pentru care moartea nu este posibilă, și numai după aceea să le fi încercat, să le fi probat, ar fi însemnat că, dacă vreunele nu s-ar fi ridicat la înălțimea normei cerute, de loialitate absolută față de Dumnezeu, ele ar fi fost călcătoare de lege nemuritoare, care nu puteau fi distruse și a căror existență continuă de-a lungul eternității ca și călcătoare de lege, ca păcătoase, ar fi însemnat tot atâtea neajunsuri, tot atâtea pete pe frumoasa creație a universului, frumoasă cum Dumnezeu are intenția ca aceasta să fie în cele din urmă. Ne ((64)) dăm seama atunci de această înțelepciune adâncă a planului pe care Dumnezeu l-a adoptat în privința acestei clase, care are cea mai înaltă favoare dintre toate creaturile Sale -- prin aceea că-i încearcă sever, decisiv, în timp ce aceștia sunt încă muritori, membri ai unei alte creații, de natură supusă morții.

*Vezi Vol. V, pag. 389

Dacă ne plasăm în minte alături de marele Creator, ca prieteni intimi ai Săi, și ne imaginăm filosofia aranjamentului divin pentru această Creație Nouă, ni-L putem imagina pe Iehova Dumnezeu meditând în privința acestei Creații Noi astfel: Cărei clase a fiilor lui Dumnezeu să-i dăruiesc Eu acest privilegiu distins, de a fi transformați la acest ordin sau clasă supremă a creaturilor Mele? Fiecare ordin este deja în chipul Meu -- om, îngeri, heruvimi, serafimi și arhanghel -- toți vor fi fericiți în cel mai înalt grad, fiecare în perfecțiunea și starea sa proprie, când planul Meu va fi ajuns la culmea lui și când încercările se vor fi sfârșit -- dar căreia dintre ele să-i ofer această binecuvântare și posibilitate, cea mai mare dintre toate -- de a deveni „părtași firii dumnezeiești?” Natural, Întâiul-Conceput a venit prompt în mintea Tatălui, El fiind deja Cel mai presus, Cel mai important dintre toate miriadele, deja alături de El, dumnezeul, puternicul, prin care El crease toate lucrurile și care în toate amănuntele Își arătase fidelitatea și loialitatea față de Tatăl și Creatorul Său. Lui, prin urmare, I se va acorda posibilitatea obținerii naturii divine și a gloriei, onoarei și nemuririi acesteia. „Căci toată plinătatea și-a găsit plăcerea să locuiască în El” -- „pentru ca în toate să aibă cel dintâi loc” (Col. 1:18, 19). El avea deja întâietate față de toți ceilalți, și folosind-o credincios era în mod natural primul în ordinea avansării la oricare din onorurile și demnitățile mai înalte pe care le avea Tatăl de dat. Celui care are i se va mai da și va avea de prisos: credincioșia își va avea răsplata ei, chiar dacă aceasta va însemna că acel credincios trebuie să fie supus la încercări, experiențe și disciplinări din cele mai severe. Chiar dacă era Fiu, cel mai loial Fiu, cel mai devotat Fiu, nu I se putea da o parte în această natură divină, fără ca mai întâi de toate credința și loialitatea să-I fie supuse celor mai severe încercări.

((65))

Acest plan general pentru Noua Creație și această alegere a Singurului Conceput pentru a fi capul și cel mai important din Noua Creație -- supus încercărilor, disciplinărilor, umilirilor și altor experiențe necesare pentru a-I dovedi vrednicia -- fuseseră deja hotărâte în sfatul divin înainte de a fi creat omul. Lui Dumnezeu Îi era cunoscut mai dinainte că creatura Sa umană va cădea; El hotărâse că sentința ei va fi moartea; și El aranjase mai dinainte ca proba la care să-L supună pe Singurul Conceput să fie ca, din proprie voință, El să devină Răscumpărătorul omenirii, și printr-o jertfă atât de mare cum implica acest lucru, să-Și manifeste loialitatea față de Tatăl și credința în El. Astfel, în planul divin El a fost „Mielul înjunghiat înainte de întemeierea lumii”. Din acest punct de vedere observăm că, departe de a fi forțat să devină răscumpărătorul omului -- departe ca prin această cerință Tatăl să facă nedreptate față de Fiul, aceasta a fost pregătirea Lui de către Tatăl pentru marea înălțare -- mai presus de îngeri, domnii și puteri, și de orice nume care se poate numi, ca părtaș al propriei Sale naturi și părtaș la propriul Său tron. Evr. 1:4; Efes. 1:21.

Din acest punct de vedere nu ne putem mira că apostolul vorbește despre faptul că Domnul nostru „pentru bucuria care-I era pusă înainte” a preluat sarcina de a fi Răscumpărătorul nostru (Evr. 12:2). Bucuria n-a constat numai în anticiparea celui mai înalt loc în Noua Creație, cu mult mai presus decât toate celelalte creații, dar putem presupune în mod rațional că aceasta a fost o parte din ea. Cu toate acestea, observăm că Răscumpărătorul nostru în rugăciunea Sa către Tatăl, în timp ce trecea prin încercări, cu modestia Sa caracteristică, nu S-a referit la marea demnitate, glorie și nemurire promisă și așteptată, ci, cu o minunată simplitate și smerenie, El a cerut numai să fie restabilit la starea de dinainte, ca și cum aprecia că era o onoare suficientă faptul că fusese ales de Tatăl ca agentul Său care să îndeplinească și alte aspecte ale planului divin, după cum El fusese deja agentul onorat în crearea tuturor lucrurilor care au fost făcute (Ioan 1:3). Cuvintele Sale simple au fost: „Tată, preamărește-Mă la Tine Însuți cu slava ((66)) pe care o aveam cu Tine înainte de a fi lumea” (Ioan 17:5). Dar răspunsul Tatălui a fost plin de semnificație, când a zis: „Te-am preamărit (onorat) și Te voi mai preamări (onora)”. Ioan 12:28 -- Manuscrisul Vatican.

Dar, mai departe, Tatăl hotărâse în Sine ca Noua Creație să nu fie formată numai dintr-un individ, ci El să aibă „frați” (Evr. 2:17). Cine să fie acești frați? Din ce clasă vor fi ei selecționați? Dintre heruvimi? Dintre serafimi? Dintre îngeri? Sau dintre oameni? Din oricare clasă ar fi, ei trebuie să fie supuși exact acelorași încercări care au fost cerute de la Singurul Conceput; pentru același motiv, că ei vor împărtăși gloria, onoarea și nemurirea Lui. Proba la care a fost supus El a fost proba ascultării -- „până la moarte” (Filip. 2:8), și, de aceea, toți care vreau să aibă parte cu El de natura divină, ca Noi Creaturi, trebuie să aibă parte cu El și de probe, suferințe și încercări, și trebuie să se dovedească credincioși chiar până la moarte. Dacă oferta le-ar fi fost făcută membrilor vreunei clase sau naturi îngerești, ar fi însemnat un program divin diferit de acela pe care-l vedem acum ducându-se la îndeplinire. Am văzut că sfinții îngeri au primit experiența și cunoștința prin observație, mai degrabă decât prin contact cu păcatul și moartea; și a presupune printre îngeri o astfel de situație care să le fi permis unora dintre ei să moară, ar fi însemnat o stare reală de păcat printre ei și persecutarea unora de către alții etc., pentru a produce o astfel de stare de moarte; sau ar fi însemnat ca unii dintre îngeri să-și lase natura mai înaltă, așa cum a făcut Domnul Isus, și să devină oameni „pentru suferința morții”. Dumnezeu n-a adoptat acest plan; dar, fiindcă în planul Său păcatul și pedeapsa lui, moartea, vor fi ilustrate prin omenire, El a hotărât să aleagă restul Noii Creații dintre oameni. Astfel nu numai încercarea Singurului Conceput va fi în legătură cu omenirea, cu păcatul și moartea care predomină printre oameni, dar în mod asemănător, toți cei care vor moșteni împreună cu El ((67)) Natura cea Nouă vor avea oportunități, experiențe și încercări asemănătoare. Astfel, Singurul Conceput, numit Isus, mai apoi Cristosul, Unsul, va deveni un model și un exemplu pentru ceilalți membri ai Noii Creații, tuturor acestora cerându-li-se să se conformeze asemănării Sale de caracter -- să devină „asemenea chipului Fiului Său” (Rom. 8:29). Aici, ca și peste tot, vedem o manifestare a economiei în diferitele aspecte ale planului divin: acțiunea păcatului și a morții într-un singur domeniu al creației a fost suficientă; aceasta se va dovedi nu numai o lecție și o încercare mare pentru oameni, precum și o importantă lecție obiectivă pentru îngeri, dar și o lecție hotărâtoare pentru cei care vor fi socotiți vrednici de o parte în Noua Creație.

Faptul că scrierile Noului Testament -- învățăturile lui Isus și ale apostolilor -- sunt adresate acestei clase a „Noii Creaturi”, sau celor care se gândesc la pașii de credință și ascultare necesari ca să-i plaseze în această clasă, a făcut pe mulți să tragă concluzia, contrar Scripturilor, că scopurile lui Dumnezeu sunt aceleași pentru toată omenirea. I-a făcut să treacă cu vederea faptul că chemarea prezentului Veac Evanghelic este în mod special numită „chemare de sus”, „chemare cerească” (Filip. 3:14; Evr. 3:1). Neputința de a recunoaște că Dumnezeu a avut, și are încă, un plan de mântuire pentru întreaga lume, și un plan cumva diferit, de mântuire specială pentru Biserica acestui Veac Evanghelic, a dus la confuzie de gândire printre comentatori, care nu discern diferența între clasa aleasă cu binecuvântările ei și clasa mult mai mare a celor nealeși cu binecuvântările ei, care vor veni la timpul cuvenit prin cei aleși. Ei au presupus că planul lui Dumnezeu se va sfârși când alegerea va fi completă, în loc să vadă că acesta va fi atunci numai începutul în privința naturii umane și a mântuirii prin restabilirea intenționată pentru lume în general -- toți cei care o vor primi pe baza condițiilor Domnului.

((68))

Această nesiguranță în gândire și neputința de a recunoaște diferența dintre cele două mântuiri -- aceea a Bisericii pentru o natură nouă, cea divină, și aceea a lumii prin restabilirea la deplină perfecțiune a naturii umane -- au dus la multă confuzie și amestecătură în mintea acestor învățători ai scripturilor care se aplică la cele două mântuiri, așa încât ei se gândesc la cei mântuiți când dintr-un punct de vedere, când dintr-altul. Unii se gândesc și vorbesc despre ei ca despre ființe spirituale, totuși confundă ființele lor spirituale în glorie, onoare și nemurire cu ființele umane, imaginându-și că au carne, oase etc., în starea spirituală. Alții pun în centrul gândirii lor restabilirea umană și își imaginează un paradis restabilit pe pământ, Domnul și sfinții locuind în el, în ceea ce ei numesc corpuri spirituale, fără să discearnă sensul real al cuvântului „spiritual”; altfel ei ar ști că în timp ce un corp spiritual este adaptat la condiții spirituale și n-ar fi decât împovărat de condițiile sau elementele trupești, tot așa, corpul uman sau pământesc este în mod cuvenit adaptat la condițiile pământești, și dacă ar fi în vreun grad eternizat, ar fi o monstruozitate care n-ar corespunde nici intenției divine, nici naturii umane.

Frumusețea și simetria planului divin se pot vedea clar numai prin recunoașterea Noii Creații; că viitorii ei membri sunt chemați de Dumnezeu ca să fie separați, deosebiți de natura umană; că există o „chemare cerească” sau „chemare de sus”; și pe lângă faptul că-și întăresc chemarea și alegerea, ei au o lucrare dublă de făcut în legătură cu familia umană din care sunt selecționați. 1) Să fie agenții lui Dumnezeu în adunarea clasei alese, dând în același timp un mesaj de mărturie pentru lume, ca membri ai preoțimii ispășitoare, suferind din partea lumii datorită credincioșiei lor și datorită orbirii lumii. 2) Să constituie, împreună cu Domnul și Conducătorul lor, o preoțime împărătească spirituală, divină, în ale cărei mâini vor fi încredințate interesele și afacerile lumii pentru corectarea și ridicarea fiecărui membru ((69)) ascultător al rasei -- mijlocind între Dumnezeu și om și stabilind printre oameni o împărăție de dreptate conform programului divin pentru instruirea și restabilirea omului.

Se va vedea imediat că nu se putea găsi nici o altă clasă de ființe atât de bine adaptate intenției divine de a conduce și binecuvânta lumea. Identitatea lor umană inițială, de „copii ai mâniei ca și ceilalți”, îi face pe deplin familiari cu slăbiciunile, imperfecțiunile, ispitele și încercările la care omenirea este expusă prin păcat și prin slăbiciunile fizice; și aceasta îi pregătește să fie conducători moderați și preoți miloși, deoarece deplina lor perfecțiune în natura divină îi va califica pentru a fi atât absolut drepți, cât și iubitori în toate deciziile lor ca judecători în acea zi de judecată a lumii*.

*Vezi Vol. I, cap. 8 -- Ziua de Judecată

Dar, deși această mare și importantă lucrare de ridicare, conducere, binecuvântare și judecare a omenirii și a îngerilor căzuți va fi, ca lucrare, în mod special încredințată acestor Noi Creaturi de natură divină, și deși nici o altă ființă din tot universul nu va fi atât de bine pregătită ca ei să facă această lucrare (pentru care ei sunt în mod special antrenați și pregătiți sub îndrumare divină), totuși, în nici un caz misiunea sau lucrarea lor nu va fi numai aceasta. Dimpotrivă, mia de ani de domnie va constitui numai începutul exercitării gloriei, onoarei și nemuririi acestor Creaturi Noi. La încheiere, când Împărăția va fi predată lui „Dumnezeu și Tatăl”, precum și omenirii ca agenții slăviți ai Tatălui ca să stăpânească pământul, o sferă încă și mai largă pentru exercitarea gloriei, onoarei și nemuririi se va deschide înaintea Creației Noi; căci, nu este oare scris că Tatăl ceresc L-a făcut părtaș pe Fiul Său nu numai la natura Sa divină, ci și la tronul Său -- și că Fiul a șezut cu Tatăl pe tronul Lui? (Apoc. 3:21). Și chiar dacă într-un sens El lasă poziția aceea oficială în timpul Veacului Milenar pentru a putea administra în mod special afacerile domeniului și achiziției Sale pământești, în mod sigur aceasta nu înseamnă că, ((70)) sfârșindu-Și în sensul cel mai deplin lucrarea pe care I-a dat-o Tatăl de făcut, El va fi mai puțin glorios sau va ocupa o poziție mai puțin distinsă decât aceea acordată Lui când S-a înălțat la cer, după ce prin jertfirea de Sine a plătit pentru noi pedeapsa păcatului.

Nu știm ce lucrări mari poate avea Creatorul în vedere în privința viitorului pentru Singurul și preaiubitul Său Fiu Conceput, pe care L-a pus „moștenitor al tuturor lucrurilor”; dar știm chiar din gura Învățătorului nostru că avem făgăduința că, atunci când vom fi glorificați, vom fi asemenea Lui și-L vom vedea așa cum este, împărtășindu-I gloria, și „astfel vom fi totdeauna cu Domnul”. Prin urmare, indiferent care vor fi activitățile viitoare ale Singurului Conceput ca „moștenitor al tuturor lucrurilor”, noi vom fi cu El, vom participa la lucrarea Lui și ne vom împărtăși de gloria Lui și de natura Lui. Deși Cuvântul scris al lui Dumnezeu ne duce numai până aici, nu poate fi un sacrilegiu pentru noi să privim în cartea naturii, în lumina planului divin, și, folosind Cuvântul divin ca telescop, să discernem că diferitele planete și lumi care ne înconjoară în toate direcțiile nu sunt făcute nici ele în zadar; și că odată, cândva, pe acestea vor fi lucrări de creare; iar când va veni timpul acela, Cel care are întâietate în toate lucrurile va continua să aibă întâietate și va rămâne cel mai important în conducerea tuturor forțelor divine. Nu trebuie să anticipăm o repetare pe alte planete a experiențelor cu păcatul din lumea noastră, Pământul, ci, dimpotrivă, putem rămâne asigurați că această singură manifestare a păcătoșeniei „peste măsură a păcatului” și a rezultatelor lui groaznice poate fi și va fi folosită de Domnul ca o lecție continuă pentru ființele care încă vor mai fi create după chipul Său în alte lumi, care vor învăța prin observație și instruire în loc de a învăța prin experiență.

Cu Satan și cu toți emisarii lui nimiciți, cu tot răul și influențele dăunătoare nimicite -- cu Biserica glorificată după ce a fost înțelepțită prin experiență, pentru a instrui aceste creaturi perfecte din alte lumi -- cu învățători, posibil luați de pe acest pământ, care vor poseda cunoștință și experiență prin ((71)) atingere cu păcatul, și cu încurajarea și binecuvântarea Domnului, cât de înțelepți vor putea deveni aceștia în privința a ceea ce este corect și greșit, și a răsplății care decurge din aceasta! Învățătorii le vor putea spune despre amănuntele marii răscoale a lui Satan, marele înșelător al omenirii; despre grozava cădere a omenirii în păcat și suferință; despre marea răscumpărare de sub acestea; despre înalta răsplată a Răscumpărătorului și a moștenitorilor împreună cu El; despre privilegiile binecuvântate ale restabilirii acordate oamenilor; și că toate acestea au fost lecții și exemple veșnice pentru întreaga creație a lui Dumnezeu. Aceste instrucțiuni trebuie să fie atotputernice în a-i reține de la păcat și în a-i învăța pe toți necesitatea dezvoltării caracterului în armonie cu legea divină a iubirii.

Lucrarea acestor „Creaturi Noi” în timpul prezent, după cum s-a arătat deja*, este dublă, conceperea lor de Spiritul sfânt îi constituie ca preoți, dar numai mintea lor este concepută -- corpul lor este încă din pământ, pământesc, și, de aceea, după cum spune apostolul, „Comoara aceasta (natura nouă) o purtăm în niște vase de lut, pentru ca această putere nespus de măreață să fie de la Dumnezeu, și nu de la noi” (2 Cor. 4:7). Mintea sau voința nou concepută este în prezent tot ce avem pentru a reprezenta natura nouă, și tot ce vom avea până când la Întâia Înviere acea voință nouă, dezvoltată în caracter, va primi un corp potrivit, un corp ceresc, un corp spiritual, perfect, complet și în absolută armonie cu voința divină. Între timp, puterea divină, Spiritul sfânt, operând astfel în mintea noastră și constituindu-ne ca „Noi Creaturi” și preoți, ne conduce în direcția sacrificiului și ne arată că lucrurile care se cuvin a fi sacrificate sunt interesele, ambițiile, preferințele etc. noastre naturale umane, ori de câte ori acestea vin în vreo măsură în conflict cu ambițiile și condițiile prevăzute de Dumnezeu pentru „Creațiile Noi”. Astfel, biruința Creaturii Noi este atinsă la sacrificarea propriei sale naturi umane, și această biruință ((72)) slăvește pe Dumnezeu și puterea Sa, care prin făgăduințele Sale „ne dă, după buna Sa plăcere, și voința și înfăptuirea”, într-o manieră în care El n-ar putea fi slăvit dacă toate condițiile noastre naturale ar fi în acord cu cerințele Sale, așa încât nici o jertfire n-ar fi necesară. Dar așa cum credința, consacrarea, jertfirea „Creațiilor Noi” din viața actuală sunt o replică sau un corespondent al preoțimii Aaronice a lui Israel și al jertfelor lor tipice, și au fost simbolizate prin acestea, tot așa, după cum explică apostolul, preoția viitoare a acestor Creaturi Noi este reprezentată în glorioasa preoție a lui Melhisedec sau este simbolizată prin aceasta.

*Vezi Umbrele Cortului Întâlnirii privind sacrificiile mai bune, pag. 20-23.

Melhisedec n-a fost un preot care să ofere jertfe în haină de in; el a fost un preot care în același timp a fost și rege -- „un preot pe scaunul Lui de domnie”. Ca atare, în tip poziția lui a fost mai înaltă decât a lui Aaron, căci Aaron a fost fiul lui Avraam, iar Avraam, oricât a fost de mare, a plătit zeciuieli lui Melhisedec și a fost binecuvântat de acesta, simbolizând, după cum explică apostolul, că preoțimea subordonată pentru sacrificiu reprezintă un plan sau o stare mai joasă decât preoțimea mai înaltă pentru împărăție, glorie și onoare. Aceste Creaturi Noi, deci, în lucrarea glorioasă a Împărăției Milenare (Cristos, Capul lor, și ei, socotiți ca membri ai corpului Său), au fost simbolizate prin Melhisedec. Cu aceștia aspectul de jertfire al lucrării va fi sfârșit în întregime, iar domnia, conducerea, binecuvântarea, ajutorarea vor fi toate începute și ei vor fi cu totul competenți să îndeplinească făgăduința divină, și anume, „toate familiile pământului vor fi binecuvântate” prin ei, agenții lui Dumnezeu, prin care „oricine va vrea” va putea veni în armonie cu Creatorul și cu legile Sale. Gen. 22:18; Gal. 3:16, 29.

Toate ilustrațiile diferite prin care Domnul a reprezentat legătura intimă între Singurul Său Conceput, Mântuitorul, și Biserica aleasă, chemată și în pregătire pentru a fi „Creații Noi” și asociați cu El în natura divină, arată în modul cel mai remarcabil apropierea, intimitatea, unitatea care va exista între ei. Ca și cum Domnul Și-a dat seama că creaturile Sale umane cu o minte umilă în mod necesar se vor clătina în credință la gândul unui interes și al unei iubiri atât de nemărginite față ((73)) de ei din partea Creatorului, așa încât să-i invite la cea mai înaltă poziție din toată creația, alături de Fiul Său și alături de Sine Însuși, noi găsim că această chestiune este prezentată în mod repetat și sub diferite ilustrații, ca și cum El voia cu atât mai complet să ne liniștească orice întrebare, îndoială și frică în privința credincioșiei Sale -- în privința autenticității acestei „chemări de sus”. Ne împrospătăm mintea în privința unora dintre acestea: într-una Domnul nostru este reprezentat ca „piatra din vârf” a unei piramide, iar Biserica aleasă ca pietre vii atrase spre El, formate și pregătite în armonie cu liniile caracterului Său, pentru ca ei să poată fi membri cu El în marea structură piramidală pe care Dumnezeu o ridică în timpul acestui Veac Evanghelic, care în veacul viitor va binecuvânta lumea și prin care El va fi slăvit toată eternitatea.

Această ilustrație a piramidei este strâns asociată cu ilustrația templului; și suntem asigurați că templul zidit de Solomon a fost tipic pentru acest mare templu spiritual pe care-l zidește Dumnezeu, cu încă mai mare înțelepciune (1 Petru 2:5). Ni se arată că, după cum în tip fiecare grindă și fiecare piatră a fost aleasă de la început pentru locul ei și a fost prelucrată ca să se potrivească pentru acel loc, tot așa este și cu Biserica Noii Creații -- fiecare dintre membrii ei va fi potrivit și pregătit pentru locul lui. După cum acest lucru a permis construirea templului tipic „așa că . . . nu s-a auzit nici ciocan”, nici trepidație, agitație sau zgomot, tot așa, sub Arhitectul divin Biserica completă, ca o Creație Nouă, la sfârșitul acestui Veac Evanghelic se va naște din morți așa cum Domnul, Capul acestui templu, a fost „Cel întâi-născut dintre cei morți” prin învierea Sa la începutul veacului. 1 Împ. 6:7.

O altă ilustrație pe care ne-o amintim este aceea a unui corp uman cu diferitele lui membre. Apostolul Pavel este cel care indică atât de clar și distinct această ilustrație a relației strânse pe care aleșii o au cu Domnul, Capul Bisericii, care este corpul Său (Rom. 12:4, 5; 1 Cor. 12:12). După cum capul controlează corpul, gândește pentru el, face planuri pentru el, îi supraveghează afacerile și-l conduce, sau folosește un membru sau altul din corp pentru a le ajuta pe celelalte, tot așa Domnul ((74)) în Biserica Sa supraveghează și pune pe diferiții membri ai corpului după cum Îi place; în așa măsură conducând interesele tuturor celor care caută să-și „întărească chemarea și alegerea”, încât ei au garanția Lui că atâta vreme cât sunt în atitudine corectă de inimă, smeriți și credincioși, „toate lucrurile lucrează împreună spre binele” lor, pentru că ei „iubesc pe Dumnezeu și sunt chemați după planul Său”.

O altă ilustrație care arată relația intimă între Cristos și Biserica Sa este aceea a căpitanului și a soldaților săi; alta este aceea a păstorului și a oilor; și chiar dacă toate aceste ilustrații ne dau idei prețioase despre legătura consacrată a Capului Noii Creații cu frații Săi, Biserica, nici una nu ne dă poate o imagine mai deplină și mai completă a interesului și iubirii Învățătorului față de noi decât ilustrația Mirelui și Miresei. Nobil Mire este desigur Singurul Conceput pentru toți cei ai căror ochi ai înțelegerii sunt deschiși să-I vadă grandoarea caracterului și credincioșia! Bine sunt exprimate profetic sentimentele Bisericii Sale, corpul Său, că „Iubitul meu . . . se deosebește din zece mii . . . toată ființa lui este plină de farmec”. Apostolul, folosind această imagine și adresându-se Bisericii, spune: „V-am logodit cu un bărbat, ca să vă înfățișez înaintea lui Hristos ca pe o fecioară curată” (2 Cor. 11:2). El se referă aici la obiceiul evreiesc de căsătorie, destul de diferit de obiceiul de acum din „creștinătate”. Astăzi o logodnă este numai un angajament temporar supus schimbării dacă vreuna dintre părți ajunge la concluzia că angajamentul a fost neînțelept sau nerentabil; dar angajamentul evreiesc de căsătorie a fost intenționat de Domnul ca să fie un tip al angajamentului între Cristos, Mirele, și Biserică, Mireasa Sa. După obiceiul evreiesc, logodna este adevărata căsătorie; ea este însoțită de un contract clar, de obicei scris, în care reprezentanții mirelui și ai miresei fac o înțelegere reciprocă în privința zestrei etc., și de atunci încolo problema devine absolut obligatorie, chiar dacă este obiceiul ca festivitățile de nuntă și unirea ((75)) reală să se amâne aproape un an. Așa este și înțelegerea sau contractul între Domnul, Mirele ceresc și cei care sunt acceptați de El în logodnă. Nici din partea Sa, nici dintr-a noastră nu este un contract fără putere, ci este o unire clară de inimă, interes, iubire, devotare; și orice abrogare a acestui legământ al nostru ar fi o chestiune serioasă, iar despre Mire apostolul ne asigură: „Cel care v-a chemat este credincios și va face lucrul acesta” (1 Tes. 5:24). Toată responsabilitatea acestei chestiuni stă prin urmare asupra noastră.

La încheierea acestui veac Domnul nostru vine ca Mire să-Și ia Mireasa, dar El va accepta numai „fecioarele înțelepte”. Cei care, după ce au făcut legământ, au fost nechibzuiți prin aceea că au trăit neglijent, nu vor fi socotiți vrednici de acceptare; nu vor fi cunoscuți în ceea ce privește nunta; ușa va fi închisă în fața lor așa cum se arată în pildă (Mat. 25:1-12); vor fi închiși afară de la marile privilegii și binecuvântări de care prin credincioșie s-ar fi putut bucura. Dar noi ne bucurăm că deși necredincioșia lor îi poate aduce în marele timp de necaz și poate determina pierderea unei părți în Împărăție și a naturii divine, totuși aceasta nu înseamnă că datorită acestui fapt ei vor fi închiși într-o eternitate de chin. Nu, mulțumim lui Dumnezeu, lumina Cuvântului Său strălucește mai clar acum! Faptul că ne vom „întări chemarea și alegerea” va însemna mari și eterne bogății de har pentru aceia dintre noi care vor reuși; iar pierderea acestor binecuvântări va fi în sine o pedeapsă nu neînsemnată pentru că au fost neglijenți în privința relației de legământ și pentru că au ajuns să fie contaminați cu lumea și spiritul ei.

Deși în cea mai mare parte aceste „Creaturi Noi” în Cristos Isus sunt alese din păturile inferioare ale societății, mai degrabă decât din pojghița de sus, și deși datorită acestui fapt lumea nu ne cunoaște după cum nu L-a cunoscut nici pe El, totuși, Scripturile ne asigură că Dumnezeu, care se uită la inimă, nu la înfățișarea exterioară, apreciază foarte mult pe credincioșii din această clasă căutată acum și dezvoltată pentru Noua ((76)) Creație. El nu numai că spune despre supravegherea divină a afacerilor lor, făcând ca toate lucrurile să lucreze împreună spre binele lor final, dar și explică într-o anumită măsură cum este îndeplinită această supraveghere a afacerilor lor -- că îngerii sunt „duhuri slujitoare trimise să slujească pentru cei care vor moșteni mântuirea”; și că „îngerul Domnului tăbărăște în jurul celor care se tem de El și-i scapă”, și de asemenea că acești îngeri păzitori ai turmei mici au întotdeauna acces la Tatăl și, figurativ vorbind, nici un fir de păr de pe cap nu le poate fi vătămat fără cunoștința Tatălui. În deplin acord cu aceste asigurări gingașe ale grijii divine ni se spune prin cuvântul inspirat că „Domnul cunoaște pe cei care sunt ai Săi” și „Ei vor fi ai Mei . . . Îmi vor fi o comoară deosebită în ziua pe care o pregătesc Eu”. 2 Tim. 2:19; Mal. 3:17.

Este relevant pentru subiectul nostru să considerăm că Noua Creație, datorită chemării ei la înnoirea vieții, este instruită de Domnul -- „trebuie să fiți născuți din nou”. Aici este folosită nașterea naturală ca creaturi pământești de natură umană pentru a ne transmite în minte ideea unei nașteri noi pentru Creația Nouă. Nașterea naturală este precedată de o concepere, apoi o însuflețire și în final nașterea. Tot așa este și în aranjamentul pentru Noua Creație: 1) trebuie să fim concepuți prin Cuvântul și Spiritul lui Dumnezeu; 2) trebuie să fim însuflețiți, activați prin spiritul adevărului primit; 3) dacă procesul dezvoltării continuă, dacă Cuvântul lui Dumnezeu rămâne în noi cu bogăție și prisosește, făcându-ne să nu fim nici sterpi nici neroditori, curând vom ajunge la naștere -- la o parte în Întâia Înviere ca membri ai corpului lui Cristos. În legătură cu acea înviere și acea schimbare completă, din ființe naturale, pământești, umane, în ființe spirituale, cerești, de natură divină, vom avea curând mai multe de spus*, dar aici remarcăm mai deosebit conceperea. Cuvântul ne arată în mod ((77)) clar că conceperea acestor fii ai lui Dumnezeu nu este „din sânge, nici din voia firii lor, nici din voia vreunui om, ci din Dumnezeu” (Ioan 1:13). Apostolul Pavel de asemenea arată acest lucru, scriind despre clasa aleasă a „Creațiilor Noi” și despre Capul lor, Cristos Isus, precum și despre starea de cinste la care au fost chemați, când spune: „Nimeni nu își ia cinstea aceasta singur, ci o ia dacă este chemat de Dumnezeu, așa cum a fost Aaron”. Evr. 5:4.

*Capitolul 6

Scripturile în mod constant fac distincția clară între aceste „Creații Noi” alese și familia umană generală; însă aici noi putem da pe scurt două ilustrații. 1) Vorbind despre răscumpărarea lumii, apostolul împarte în mod clar jertfa de ispășire în două părți: una pentru Biserică, cealaltă pentru lume, zicând, „El este ispășirea pentru păcatele noastre (păcatele Bisericii); și nu numai pentru ale noastre, ci și pentru ale întregii lumi” (1 Ioan 2:2). 2) Același apostol face distincția între încercările și dificultățile Bisericii în viața prezentă și cele ale lumii, și de asemenea între speranțele Bisericii alese și speranțele lumii. El spune: „Și noi care avem cele dintâi roade ale Duhului, suspinăm în noi, așteptând înfierea, adică răscumpărarea (eliberarea) trupului nostru” -- acel trup, Biserica, al cărei Cap este Cristos, a cărei eliberare este făgăduită prin Întâia Înviere la a doua venire a Sa (Rom. 8:23). Noi nu suspinăm vizibil cum suspină lumea, pentru că noi am primit de la Domnul, prin conceperea noastră cu spiritul Său, un antidot pentru dezamăgirile, încercările și dificultățile timpului prezent, chiar speranțele și făgăduințele glorioase, care sunt o ancoră pentru sufletele noastre, intrând în ceea ce este înăuntrul vălului. În diferitele noastre dificultăți și încercări, noi nu ne întristăm ca alții care n-au nici o nădejde. În legătură cu aceasta, apostolul se referă la lume și la speranța ei spunând: „Știm că până în ziua de azi, toată creația suspină și suferă durerile nașterii”; are puține mijloace să micșoreze sau să aline rănile, durerile și suferințele care țin de timpul nașterii, în care oamenii doar învață despre răutatea peste ((78)) măsură a păcatului și despre severitatea plății lui drepte -- condiția muritoare și moartea. Dar, indicându-ne mai departe spre speranța lumii, apostolul spune că ei „așteaptă . . . descoperirea fiilor lui Dumnezeu” (Rom. 8:19, 22). Ei nu așteaptă în speranța că vor fi găsiți printre fiii lui Dumnezeu, ci așteaptă binecuvântările pe care acei fii din Creația cea Nouă, învestiți cu gloria și puterea Împărăției Milenare, le vor aduce pe acest pământ conform făgăduinței divine, pentru binecuvântarea tuturor familiilor pământului.

Proba apartenenței ca membru al Noii Creații nu va consta în a fi membru al unei organizații pământești, ci în unirea cu Domnul ca membru al corpului Său tainic, după cum spune apostolul: „Dacă este cineva în Hristos, este o Creație Nouă; cele vechi s-au dus; iată, toate s-au făcut noi” (2 Cor. 5:17). Pentru a putea fi socotit membru al corpului lui Cristos este necesar ca toate cele vechi sau cele pământești -- ambiții, speranțe, mândrii, capricii și nebunii -- să fi dispărut din voință, chiar dacă într-o anumită măsură ele ne pot hărțui, fiind într-o anumită măsură atractive pentru carnea noastră. Mintea nouă este cea pe care Domnul o recunoaște ca „Creație Nouă”; progresul și dezvoltarea minții noi sunt cele care Îl interesează pe Domnul și pe care promite că le va răsplăti.

Pentru a rămâne în Cristos, Scripturile arată clar că este necesar mai mult decât doar a face o consacrare. Consacrarea ne deschide ușa și ne dă poziția, ne dă relația, ne dă sprijinul și încurajarea făgăduințelor divine, și ne pune pe cale, prin urmare, spre a cultiva diferitele roade ale Spiritului și în final a ajunge la moștenire împreună cu Domnul nostru în gloria cerească. Dar acum, pentru a ne menține această poziție în corpul lui Cristos, se cere să producem roade, dovezi de iubire și devotare, întocmai cum a exprimat Învățătorul în pilda viței de vie, spunând: „Pe orice mlădiță care n-aduce roadă în Mine, El o taie; și pe orice mlădiță care aduce roadă, o curățește, ca să aducă și mai multă roadă” (Ioan 15:2). Faptul că cineva a fost acceptat de Domnul ca Creatură Nouă în Isus Cristos cu ani în urmă ar părea, prin urmare, să implice o creștere mai ((79)) mult sau mai puțin constantă în har și cunoștință și în roadele Spiritului; altfel relația noastră cu El s-ar pierde și un altul ne-ar lua locul printre cei aleși, iar coroana inițial socotită și rezervată pentru noi ar trece la altul care apreciază mai mult privilegiile, care este mai zelos să ajungă la lucrurile glorioase pe care Dumnezeu le-a promis celor care-L iubesc, și ca atare este mai dispus să socotească toate lucrurile pământești ca pierdere și gunoaie, ca să câștige pe Cristos -- să câștige un loc în compania unsă. Nu numai că această poziție în Cristos este ilustrată printr-o astfel de creștere în roadele Spiritului, dar, după cum spune apostolul Petru, „dacă faceți lucrul acesta, nu veți aluneca niciodată; căci în felul acesta vi se va da din belșug intrare în împărăția veșnică a Domnului și Mântuitorului nostru Isus Hristos” (2 Pet. 1:10, 11). Totuși, aceasta înseamnă, după cum a exprimat apostolul Pavel, că mintea nouă, „Creatura Nouă” trebuie să fie atât de complet conformă cu voința lui Dumnezeu, încât ea va căuta zilnic să „se dezbrace de omul cel vechi, cu patimile și cu poftele lui”. Căci Noua Creație este figurativ reprezentată ca un om nou -- Cristos Capul, Biserica membrele corpului -- care trebuie să se edifice sau să se zidească și să ajungă, în mod figurativ, la statura deplină a unui om în Cristos Isus, fiecare membru fiind complet și deplin dezvoltat -- complet nu prin propria noastră putere, în trup, ci complet în Cel care este Capul nostru Cel viu, dreptatea Sa compensând lipsurile noastre neintenționate.

Umanitatea judecă afacerile pe care le are prin cele cinci simțuri -- văzul, auzul, pipăitul, mirosul și gustul -- toate acestea putând fi folosite liber de către Noile Creaturi atâta vreme cât au mintea cea nouă în vasul de lut. Dar acestea nu sunt suficiente pentru Noua Creație, care are nevoie de alte simțuri pentru a înțelege lucrurile spirituale ce nu pot fi nici văzute, nici simțite, gustate, auzite sau mirosite de organismul uman. Iar această lipsă Domnul a compensat-o prin Spiritul sfânt, după cum explică apostolul: „Omul natural nu primește lucrurile Duhului lui Dumnezeu . . . și nici nu le poate cunoaște, ((80)) pentru că ele se înțeleg duhovnicește”. „Lucruri pe care ochiul nu le-a văzut, urechea nu le-a auzit și la inima omului nu s-au suit (prin nici un simț sau putere de percepție), așa sunt lucrurile pe care le-a pregătit Dumnezeu pentru cei care-L iubesc. Nouă („Creației Noi”) însă Dumnezeu ni le-a descoperit prin Duhul Său; căci Duhul cercetează totul, chiar și lucrurile adânci ale lui Dumnezeu”. 1 Cor. 2:9, 10, 14.

Acest simț spiritual poate fi numit al șaselea simț al celor concepuți pentru Noua Creație; sau ei pot fi considerați că au un set complet de simțuri spirituale, încă cinci simțuri corespunzătoare simțurilor lor pământești. Treptat „ochii înțelegerii lor” se deschid tot mai larg față de lucrurile nevăzute de ochiul natural; încetul cu încetul auzul credinței crește până când fiecare făgăduință bună a Cuvântului lui Dumnezeu este plină de forță și de semnificație; cu timpul ei vin în atingere cu Domnul și cu puterile Sale nevăzute; încetul cu încetul ei gustă că Domnul este foarte îndurător; după un timp ajung să aprecieze sacrificiile și tămâia rugăciunilor care sunt un miros plăcut pentru Domnul. Dar așa cum simțurile naturale pot fi cultivate, tot așa pot fi cultivate și cele spirituale; și cultivarea acestor simțuri spirituale (sau cel puțin străduința de a le cultiva) constituie semnul care indică creșterea noastră în har -- dezvoltarea noastră ca Noi Creaturi embrionare, pentru nașterea prin înviere -- până la desăvârșirea noii noastre identități în gloria, onoarea și nemurirea naturii divine.

După ce nume trebuie să fie cunoscută creația nouă?

Dintr-un punct de vedere aceasta este o întrebare ciudată, stranie. Când ne gândim că Biserica este logodnica Domnului, logodită cu El ca Mireasă, pare ciudat a întreba ce nume să aibă ea. Desigur că nici un alt nume n-ar fi potrivit pentru Mireasă decât numele Mirelui, și însăși sugestia unui alt nume implică o înțelegere greșită a relației existente între Domnul și consacrații Săi, „membrii corpului Său”, „Mireasa, Soția Mielului”. Numele scriptural pare cu totul suficient: adică, Ecclesia, ceea ce înseamnă Corpul, Biserica lui Cristos. Dacă ((81)) se dorește ceva mai mult pentru identificare, Scripturile dau aceasta în expresiile: „Ecclesia lui Cristos” sau Biserica lui Cristos, „Ecclesia lui Dumnezeu” sau Biserica lui Dumnezeu (Rom. 16:16; Fapt. 20:28). Cele două nume sunt sinonime, deoarece Domnul nostru are același interes față de noi ca și Tatăl. Așa cum Biserica este corpul lui Cristos, El fiind Capul ei, tot așa întreaga Biserică, Cap și corp, este compania, grupul sau unsul Tatălui, prin care El binevoiește să îndeplinească toate aspectele mari și minunate ale lucrării de răscumpărare schițate deja în făgăduințele nespus de mari și scumpe din Cuvântul Său. Apostolul elaborează mai departe în legătură cu numele, numindu-i pe credincioși „Biserica Dumnezeului Celui viu”, ca și cum ar pune astfel în contrast această Biserică sau corp sau popor, al cărui Cap este Cristos, cu alte corpuri sau sisteme religioase care nu recunosc corect pe adevăratul Dumnezeu și nici nu sunt recunoscute de adevăratul Dumnezeu ca Ecclesia sau Biserica Lui.

Tendința spre alte nume decât cele puse în fața noastră de Domnul și de apostoli a fost vizibilă foarte de timpuriu. După cum astăzi unii sunt înclinați să spună: „Eu sunt al lui Luther”, „eu sunt al lui Calvin”, „eu sunt al lui Wesley” sau „eu sunt al lui Knox”, și totuși toți pretinzând a fi ai lui Cristos, tot așa vedem că aceeași dispoziție era vizibilă și în Biserica primară, căci apostolul ne atrage atenția asupra acestui fapt în scrisoarea sa către Corinteni (1 Cor. 3:4-6). Spiritul de dezbinare sau spiritul sectar izbucnise printre frații corinteni; și nefiind satisfăcuți cu numele lui Cristos și cu al lui Dumnezeu, ei căutau să adauge la acestea, fiind creștini ai lui Pavel, ai lui Petru și ai lui Apolo. Apostolul, sub inspirație, mustră acest spirit și arată că nu Spiritul sfânt, ci un spirit carnal îi îndemna spre această dezbinare a corpului și spre a-l urma pe unul sau pe altul dintre servii Domnului. Argumentul apostolului se potrivește tot atât de bine și astăzi. Întrebarea sa, „Hristos a fost împărțit?”, înseamnă, sunt mai multe corpuri ale lui Cristos? Sunt mai multe Biserici ale lui Cristos sau numai una? Și dacă este numai una, de ce trebuie să fie dezbinată? ((82)) „Cine este Pavel? Cine este Apolo? Cine este Petru?” Ei erau numai servi ai Capului Bisericii, pe care El i-a folosit pentru binecuvântarea corpului Său -- a Ecclesiei Sale. Dacă ei nu erau dispuși, El putea găsi pe alții să facă lucrarea pe care au făcut-o ei. De aceea, lauda și onoarea pentru binecuvântarea venită prin apostoli, oricare ar fi ea, aparține în primul rând, în special, Capului Bisericii, care a făcut această pregătire pentru necesitățile corpului Său. Aceasta nu înseamnă că noi nu trebuie să recunoaștem și să onorăm în mod cuvenit pe toți aceia pe care Domnul îi recunoaște și-i onorează, ci înseamnă că în nici un sens al cuvântului noi nu trebuie nici să-i recunoaștem ca și capi ai Bisericii, nici să împărțim Biserica în secte și partide -- să fim urmași ai diferiților oameni. În măsura în care apostolii sau alți servi ai Domnului au fost folosiți de El, aceasta a fost nu pentru a împărți Biserica, ci pentru a-i ține pe membrii ei împreună, pentru a-i lega pe diferiții credincioși consacrați cu atât mai strâns de singurul Cap, singurul Domn, prin singura credință și singurul botez.

Care credem că ar fi limbajul apostolului dacă el ar fi cu noi acum în trup și ar fi martorul împărțirii actuale în diferitele denominații? În mod sigur ne-ar spune că aceasta indică o mare măsură de carnalitate -- o mare măsură din spiritul lumii. Aceasta nu înseamnă că toți cei care sunt legați de sisteme sunt carnali și complet fără spiritul Domnului. Ar însemna însă că în măsura în care avem Spiritul Domnului și în măsura în care suntem eliberați de mintea carnală, de conducerea și influența ei, în aceeași măsură vom simți că nu suntem în armonie cu diviziunile pe care le vedem în jurul nostru, sub diferite nume sectare; și în măsura în care Spiritul sfânt al Domnului crește și prisosește tot mai mult în noi, el ne va face cu atât mai nesatisfăcuți de orice alt nume în afară de numele Domnului nostru, până când în cele din urmă, sub conducerea Spiritului, vom ajunge la punctul unde să putem recunoaște numai acea singură Biserică și acea singură apartenență ca membru al ei, adică, „Biserica celor întâi-născuți, care sunt scriși în ceruri”; și acea singură metodă de intrare în ((83)) Biserică, adică, fiind botezați în corpul Învățătorului nostru, Ecclesia Sa, și fiind botezați în moartea Sa, unindu-ne astfel cu El și cu toți ceilalți membri prin acel unic Spirit.

Nu ne revine nouă să schimbăm întregul sentiment al creștinătății asupra acestui subiect -- acesta este un contract prea mare pentru orice ființă umană. Nouă ne revine să fim în mod personal credincioși Mirelui -- oricine s-a numit cu numele lui Cristos să se depărteze de nelegiuire, de orice este greșit în privința propriei sale credințe, conduite și obiceiuri. Aceștia nu vor vrea să fie cunoscuți după nici un alt nume decât cel al Mirelui, iar când vor fi întrebați, le va face plăcere să recunoască numele Lui și numai al Lui -- singurul nume dat sub ceruri sau printre oameni prin care trebuie să fim mântuiți. În ascultare de spiritul acestui adevăr, noi vom fi separați de toate numele sectare și de toate instituțiile sectare, ca să putem sta liberi în Domnul. Aceasta nu va însemna că trebuie să respingem pe toți aceia care au Spiritul Domnului dar care sunt încă legați de sistemele sectare. Dimpotrivă, trebuie să recunoaștem că cuvintele Domnului nostru, „Ieșiți din mijlocul ei, poporul Meu, ca să nu fiți părtași la păcatele ei și să nu primiți din pedepsele ei”, implică faptul că unii din poporul Său se află în Babilon și de aceea se ostenesc sub concepții greșite cu privire la instituțiile și la numele sectare. Noi trebuie să facem ca lumina noastră să strălucească și să lăsăm rezultatele în grija Domnului.

Noi dezaprobăm nu numai adoptarea unui nume omenesc, dar și orice nume care este sau ar putea deveni un nume sectar sau de partidă, și astfel ar separa pe unii din poporul Domnului de toți ceilalți care sunt ai Săi. Am evita folosirea termenilor „Biserica Creștină” sau „Biserica lui Dumnezeu”, deoarece aceste nume sunt folosite pentru a identifica anumite credințe și confesiuni printre poporul Domnului. Mai degrabă am folosi și am răspunde la toate numele scripturale: Ucenici, Biserica lui Dumnezeu, Biserica lui Cristos, Biserica Dumnezeului Celui viu, Biserica din Corint, Biserica din Allegheny etc. Nu putem evita faptul ca mulți să ne înțeleagă greșit în această problemă; ((84)) nici nu trebuie să ne supărăm pe ei dacă, într-o anumită măsură, ne vor aplica denumiri ciudate, după obiceiurile folosite printre creștini. De exemplu, ne-ar putea numi „Restituționiști” sau „Mileniști”, sau „Cei de la Turnul de Veghere” etc. Noi nu trebuie să recunoaștem nici unul din aceste nume, până acolo încât să ni le aplicăm nouă -- totuși, spiritul blândeții, răbdării, păcii și iubirii să arate că nu trebuie să ne ofensăm dacă ni se aplică astfel de nume, ci, caritabil să presupunem că motivul n-a fost rău, sau cel puțin n-a fost vicios; și trebuie să răspundem la astfel de nume blând și necombativ -- indicând că înțelegem că despre noi se vorbește și cât se poate de scurt și blând să arătăm că preferăm să nu recunoaștem nici un nume sectar sau de partidă, ci stăm lângă numele de creștin, în sensul lui cel mai larg și mai deplin, însemnând că n-avem nici un alt cap decât pe Domnul nostru Isus Cristos și că nu recunoaștem nici o altă organizație decât cea pe care El a organizat-o -- unica Biserică a Dumnezeului Celui viu, Ecclesia sau Corpul lui Cristos, ale căror nume sunt scrise în ceruri.