Vol. 21, Septembrie-Octombrie 2014, Nr. 6

RESPONSABILITATEA NOILOR CREATURI FAȚĂ

DE LEGEA DIVINĂ

PARTEA A 3-A — ÎNVIEREA BISERICII DIFERITĂ DE CEA A LUMII

R 5107 a W. T. 1 octombrie 1912 (pag. 308-310)

Vom analiza acum unele texte care în general nu sunt înțelese, dar care ne vor permite să arătăm clar deosebirea exactă între învierea Bisericii și cea a lumii în general.

În 1 Tesaloniceni 4:14, 16 apostolul Pavel menționează două clase — „cei care au dormit în Isus” și „cei morți în Hristos”. Sacrificiul Domnului nostru ca Preț de Răscumpărare împlinit la Calvar a schimbat viitorul rasei adamice, astfel încât se poate spune că rasa „doarme în Isus”. Lumea deci nu trebuie considerată ca stinsă, moartă pentru totdeauna, ci adormită, așteptând timpul preorânduit de Tatăl, când „toți cei din morminte vor auzi glasul Lui îglasul Fiului lui Dumnezeuș și vor ieși din ele”. Ioan 5:28, 29.

„Morți în Cristos” însă este o expresie aplicabilă numai Bisericii Alese. Chemarea de a fi botezați în Cristos (Unsul) este o ofertă care este limitată la Biserica „chemată, aleasă și credincioasă” din Veacul Evanghelic. Apostolul se referă aici la cei care au fost concepuți de Spirit sfânt și mai târziu au adormit în moarte.

Dar ei nu trebuie considerați morți în același sens în care lumea este moartă în Adam. „Morții în Cristos” sunt morții care vor avea Învierea din morți — Întâia Înviere — învierea principală. Ceilalți vor avea o înviere ulterioară. Nu trebuie să înțelegem însă că acești „morți în Cristos” au murit ca Noi Creaturi, dar că moartea a fost pe deplin împlinită în ceea ce privește carnea lor.

Termenul „adormiți” se aplică la ambele clase. Cei din lume care merg în moarte sunt încă în starea nesatisfăcătoare în care au murit și vor veni afară în aceeași stare, pentru a se putea ridica din ea. Dar cei care acum aparțin lui Cristos vor avea o înviere instantanee și vor primi corpuri noi, asemenea corpului glorios al Domnului.

Biserica de fapt începe să învie de când devin Noi Creaturi; și dacă nu începem să înviem acum, nu vom avea parte de schimbare — „într-o clipă, într-o clipeală din ochi”, la sfârșitul cursului nostru (1 Cor. 15:51, 52). Aceștia nu vor veni afară la o judecată sau încercare viitoare, ci în schimbarea lor vor trece pe deplin din moarte la viață — în răsplata glorioasă, natura divină.

„DUHUL se Întoarce la Dumnezeu”

„Și țărâna se întoarce în pământ cum a fost, și duhul se întoarce la Dumnezeu, care l-a dat.” Ecles. 12:7.

Acest text nu face referire specială la Biserică. Are o aplicare generală la toată omenirea când moare. Nu poate fi nici o discuție în privința semnificației primei părți a textului, căci corpurile umane se descompun în țărână de secole. Ultima parte a textului este total greșit înțeleasă de mulți creștini. Nu se referă la suflare sau la altceva care se întoarce prin aer la Dumnezeu.

Ideea este aceasta: Când Dumnezeu l-a creat pe Adam, i-a dat o viață care să continue pentru totdeauna dacă va fi ascultător. Când Adam a păcătuit, Dumnezeu nu i-a luat duhul vieții imediat. El i-a permis omului să-și mențină acel duh al vieții câți ani a putut, luptându-se cu spinii și pălămida până la „ruperea funiei de argint”.

Adam a transmis o parte din acel duh de viață copiilor lui, care a continuat în unii dintre ei timp de secole. Dar omenirea nu are nici un drept la acel duh de viață; acesta este doar ceva transmis lor de către părinți. Dumnezeu nu recunoaște pe nimeni ca având drept de a trăi cu excepția celor care sunt în armonie cu El — cei care sunt perfecți. De la cădere toată omenirea a trăit fără drept de a trăi. De aceea, din punct de vedere divin, despre întreaga lume se spune că legal este moartă. Orice drept la viață din punct de vedere divin este pierdut. Nimeni nu poate să-I spună lui Dumnezeu: „Eu am dreptul să trăiesc”. Dumnezeu ar putea spune: „Nu ai dreptul să trăiești; căci primii tăi părinți au păcătuit și astfel au pierdut acest drept”.

Adam nu putea să dea descendenților lui ceea ce pierduse. Când Adam a murit, el și-a dat duhul vieții; adică, n-a mai deținut acea parte de viață pe care o deținuse timp de nouă sute treizeci de ani. Unde a mers acel duh de viață? S-a întors la Dumnezeu de unde venise inițial. Totul merge înapoi la Dumnezeu. Adam nu le-a putut spune copiilor săi, „Vă las moștenire dreptul meu la viață”; pentru că nu avea niciunul. Nimeni în afară de Dumnezeu nu poate da dreptul la viață.

„Duhul se întoarce la Dumnezeu care l-a dat.” Când unul care a posedat dreptul la viață l-a pierdut, nu mai poate spune că are vreun drept la viață sau la altceva. Nu există alt mod de a primi viață decât prin Cristos.

„NU AL CELOR MORȚI, CI AL CELOR VII”

„Dumnezeul lui Avraam, Dumnezeul lui Isaac și Dumnezeul lui Iacov ... nu este un Dumnezeu al celor morți, ci al celor vii.” Luca 20:37, 38.

Când observăm contextul, vedem că Domnul nostru combătea teoria saducheilor și dovedea că Avraam, Isaac și Iacov vor avea o înviere. Isus a spus: „Dar că morții înviază, a arătat însuși Moise, în locul unde este vorba despre „rug”, când numește pe Domnul: „Dumnezeul lui Avraam, Dumnezeul lui Isaac și Dumnezeul lui Iacov”” (Luca 20:37). Dacă ei erau morți în sensul în care este mort un animal, Dumnezeu n-ar fi putut vorbi niciodată despre ei în acest mod. Ei intraseră într-un acord cu Dumnezeu și El a vorbit despre ei în armonie cu Planul general. Sf. Pavel spune: „Va fi o înviere a celor drepți și a celor nedrepți” (Fapt. 24:15). Vrednicii din Vechime au avut această mărturie, că au fost plăcuți lui Dumnezeu; și știm că ei au avut promisiunea unei învieri mai bune decât dacă nu I-ar fi fost plăcuți lui Dumnezeu. Evrei 11:35.

Acești Vrednici din Vechime au trăit exact în același sens cum trăiesc Noile Creaturi concepute. Dacă Dumnezeu nu ne-ar învia din morți, n-ar fi nici o înviere. Același lucru care se aplică la Noile Creaturi în Cristos se aplică și la lume în general. Ei pot gândi că cei din morminte sunt absolut morți: dar Dumnezeu intenționează să-i trezească. Astfel apostolul vorbește nu numai despre cei care dorm în Cristos, ci și despre cei care sunt adormiți în Isus. Cei care dorm în Cristos sunt cei care au devenit Noi Creaturi în Cristos, moștenitori ai lui Dumnezeu, părtași naturii divine și care au trecut în moarte. Despre aceștia se spune că sunt „morți în Hristos” care vor învia întâi.

Isus nu este numai Mântuitorul Bisericii, ci și Mântuitorul lumii (Ioan 4:42; 1 Ioan 4:14). El este ispășirea nu numai pentru păcatele noastre, „ci și pentru ale întregii lumi” (1 Ioan 2:2). De aceea, cei care cred această afirmație — că va fi o înviere a morților, atât a celor drepți cât și a celor nedrepți — vorbesc despre întreaga lume exact în același mod în care vorbesc despre cei care au adormit în Cristos.

Dar la trezire, cei din lume care dorm în Isus vor avea natură pământească și cei care au dormit în Cristos vor avea natură mai înaltă. Cristos Și-a dat viața ca preț corespunzător pentru viața omului. Dar noi, care am intrat în Biserică, am intrat cu totul sub alte condiții decât cei din lume. După cum a spus Isus: „Voi nu sunteți din lume” (Ioan 15:19). Noi suntem separați și deosebiți de restul lumii. Apostolul ne spune că viața noastră vine de la Tatăl — „Dumnezeul și Tatăl Domnului nostru Isus Hristos”. 1 Petru 1:3.

Nu face Isus nimic pentru Biserică? Ba, da! Ca Avocat, El atribuie meritul Său Bisericii, ca să putem fi socotiți părtași cu El în sacrificiul Său, căci „dacă răbdăm îcu Elș, vom și împărăți împreună cu El” (2 Tim. 2:12). Această voință de a suferi este Legământul de sacrificiu pe care îl facem cu Domnul nostru. Fără El nu putem face nimic. Noi nu putem ajunge niciodată la standardele divine la care a ajuns El; dar ca Avocatul nostru, El completează pentru lipsurile noastre. Noi avem aceeași concepere a Spiritului sfânt de către același Tată și vom avea parte de aceeași Înviere, fiind făcuți asemănători morții Sale. Învierea lui Cristos este la natură divină, prin care și noi vom fi „schimbați, într-o clipă, într-o clipeală din ochi”. 1 Cor. 15:51, 52.

Lumea va avea o înviere pământească. Dătătorul de Viață, Isus, le va da tot ceea ce au pierdut — natura umană și condiția edenică. Astfel deci, despre lumea moartă se spune că doarme, dar va fi trezită. Somnul lor este la fel ca al nostru; dar Biserica a adormit ca Noi Creaturi, iar lumea nu.

„DUMNEZEU ÎI DĂ UN TRUP”

„Și ce semeni, semeni nu trupul care va fi, ci doar un grăunte, fie de grâu, fie de altă sămânță. Apoi Dumnezeu îi dă un trup, după cum voiește.”

Iată ideea: Omenirea aparține naturii adamice. Felul de natură pe care Dumnezeu a binevoit s-o dea rasei adamice este natura pământească. Dar dacă noi aparținem naturii spirituale, vom învia potrivit acelei naturi. Dacă semeni porumb, vei secera porumb; dacă semeni grâu, vei secera grâu; dacă semeni orz, vei secera orz. Așa este și în moarte. Dacă este semănat un corp natural, corpul natural va fi înviat. Biserica este o excepție de la regulă. Noi, Creaturile Noi, suntem semănați corpuri naturale, dar avem aceste corpuri naturale numai împrumutate, în care funcționăm. Suntem Creaturi Noi, nu ființe umane. Suntem semănați corpuri naturale, suntem înviați corpuri spirituale, la Întâia Înviere.

CELE DOUĂ ÎNVIERI

„Vine ceasul când toți cei din morminte vor auzi glasul Lui și vor ieși din ele; cei care au practicat binele, pentru învierea vieții, iar cei care au făcut răul, pentru învierea judecății.” Ioan 5:28, 29.

Prevederea divină este ca prin ascultarea Unuia, păcatele întregii lumi să fie ispășite, și o binecuvântare să vină pentru fiecare membru al rasei adamice. Printr-un om a venit moartea și printr-un om vine învierea morților (1 Cor. 15:21-23). Aici avem două clase; cei care au făcut binele sunt cei care în timpul de acum aud Evanghelia și care au și folosesc ocazia de a face binele, iar cei care au făcut răul sunt cei care nu aud și de aceea nu au ocazia să facă binele.

Despre cine se poate spune că face binele? „Nu este nici un om drept, nici unul măcar” (Rom. 3:10). După ce am primit acest Cuvânt bun al lui Dumnezeu, noi ar trebui să-l folosim bine, să intrăm în Școala lui Cristos pentru a fi învățați de El și să trecem prin încercările și probele noastre. Aceste lucruri vor hotărî dacă suntem sau nu vrednici de această poziție înaltă, pentru atingerea căreia ne-am consacrat viața.

Dar în această viață nu vom fi perfecți cum a fost Isus — în corp și minte. Noi nu putem fi perfecți în trup, cum a fost Isus; dar Isus a avut o voință perfectă și noi de asemenea putem avea o voință perfectă, deși putem avea neajunsuri și piedici în îndeplinirea acelei voințe. Dar pentru a ne acoperi defectele, noi Îl avem pe Avocatul nostru, prin care Dumnezeu a aranjat să putem fi acceptați. Biserica își are încercarea ei înaintea lumii; și dacă ei înving, Dumnezeu a spus că verdictul va fi: „Bine ... te voi pune peste multe lucruri” (Mat. 25:21). Aceasta constituie „binele”.

Cine sunt cei care au făcut răul? Nimeni n-a fost perfect; nici chiar în mintea lor nu s-au ridicat la standardul pe care Dumnezeu îl aprobă. Ei sunt nesatisfăcători, ceea ce înseamnă nepotriviți. Când Dumnezeu va fi stabilit Împărăția glorioasă Mesianică, atunci El va pune toată omenirea la încercare să vadă dacă în timpul miei de ani a Domniei Sale, răsplățile și pedepsele îi vor aduce la o stare de inimă potrivită. La sfârșitul miei de ani, Isus, ca Mijlocitor, îi va prezenta Tatălui pentru o probă finală. Dacă vor trece acea probă, Dumnezeu le va da viață veșnică. Dar cei cărora le va trebui o mie de ani să facă binele nu vor primi o răsplată atât de înaltă ca acei care, prin sacrificiu de sine, își dovedesc acum iubirea pentru Adevăr și mor pentru dreptate.

„DE M-AI ASCUNDE ÎN LOCUINȚA MORȚILOR”

„Ah! de ai voi să mă ascunzi în Locuința Morților, de m-ai acoperi până-Ți va trece mânia și de mi-ai rândui un timp și apoi Îți vei aduce iarăși aminte de mine!” Iov. 14:13.

Acest pasaj din Scriptură se referă, nu la Noua Creatură, ci la ființa umană. Se referă la un om, nu la un fiu al lui Dumnezeu conceput de spirit și membru al lui Cristos. Iov vorbea aici ca unul din omenire. El dorea să moară, căci viața îi devenise împovărătoare. El a spus: „Ah! de ai voi să mă ascunzi în Locuința Morților, de m-ai acoperi până-Ți va trece mânia!” În mijlocul celor mai severe suferințe a strigat: O, de-aș putea muri! numai nu mă lăsa ca pe un animal; numai ascunde-mă în mormânt până când tot acest timp de mânie, păcat și blestem va trece și va fi instaurată noua Eră. Cu greu am crede că Iov și-a dat seama de însemnătatea a ceea ce spunea, dar am presupune mai degrabă că el rostea cuvinte de a căror deplină importanță nu-și dădea seama.

Nu există nici un motiv să presupunem că atunci când David a spus, „Nu-mi vei lăsa sufletul în locuința morților” (iad), el știa că vorbește profetic despre Mesia. Sf. Petru a arătat că aceste cuvinte nu se refereau la David, ci la Cristos, că sufletul Lui n-a fost lăsat în iad, nici carnea Sa n-a văzut putrezirea (Fapt. 2:27-31). Dar Iov vorbea pentru sine și profetic pentru omenire. El a fost un tip al lumii. Își pierduse turmele și cirezile, prietenii, casa, copiii, soția și chiar sănătatea.

Dar la timpul cuvenit, Dumnezeu i-a dat lui Iov înapoi tot atâția fii și fiice și de două ori pe atâtea turme și cirezi etc. În acest mod el a fost un tip al familiei umane. Adam și familia lui erau pierduți. El a fost regele Pământului, dar și-a pierdut autoritatea și odată cu ea tot ceea ce a avut. În cele din urmă Adam și toți copiii lui se vor întoarce la ai lor — copil pentru copil. Și în ceea ce privește bogățiile pământești, el va primi mult mai mult decât a pierdut vreodată. Iov este tipul acestei restituiri.

Lumea doarme din punct de vedere divin. După cum a putut spune Iov, „Ascunde-mă în Locuința Morților”, tot așa un creștin poate să fi spus odată: „Voi fi ascuns în mormânt până la înviere”. Dumnezeu a prevăzut învierea pentru toți. Dar au murit toți la fel? Noi răspundem că familia adamică este moartă în sensul că și-a pierdut dreptul la viață în momentul căderii. Dar Dumnezeu a privit înainte și a putut vorbi profetic fie prin Iov fie prin oricine altcineva. Iov a putut vorbi ca și cum nu era mort, luând cunoștință de faptul că va fi o înviere. Chestiunea aici pare a fi: Viața lui Iov a fost trecută dincolo în același sens în care a fost trecută viața sf. Pavel? În nici un caz. Iov a adormit în moartea adamică; sf. Pavel a adormit în Cristos. Una a fost viața Noii Creaturi, iar alta viața vechii creaturi, neconcepută de Spirit sfânt la natură nouă.