Vol. 4 Septembrie-Octombrie 1997 Nr. 6

„CĂCI AȚI FOST CUMPĂRAȚI CU UN PREȚ”

„Căci ați fost cumpărați cu un preț. Slăviți deci pe Dumnezeu în trupul vostru.” 1 Corinteni 6:20 .

W. T. 1 martie 1916 (pag. 67-69)

Ce sentimente diferite trezesc în diferite inimi aceste expresii inspirate ale marelui apostol! Pentru inima omului natural, căzut, aceste declarații sunt foarte supărătoare; dar pentru inima total în armonie cu Dumnezeu și cu Planul Său glorios, sunt cuvinte prețioase, pline de mângâiere și bucurie. Inima mândră, neregenerată, se convinge pe sine că ea n-avea nevoie să fie cumpărată; că ea n-avea nevoie de nici o răscumpărare; că ea n-avea nici o boală serioasă din cauza păcatului. Ea ar putea fi gata să admită — și de fapt în mod sigur n-ar putea să conteste — că este imperfectă; că, pusă în balanța dreptății, ea ar fi găsită cu lipsuri. Dar pentru ea aceste lipsuri sunt foarte mărunte și nesemnificative, și nu merită decât pedeapsă ușoară; și ea se așteaptă să suporte acea pedeapsă, și crede că o suportă din plin în necazurile și încercările vieții.

Inima naturală crede într-un fel de Cauză Inițială mare, pe care o numește Dumnezeu, sau uneori doar principiul Binelui. Ea crede în anumite legi ale naturii, care, susține ea, sunt inalterabile și irevocabile. Dar că există un astfel de lucru cum este iertarea păcatelor, ea neagă. Ea este, prin urmare, cu totul lipsită de armonie cu declarația Evangheliei despre o Jertfă pentru păcat, „un Preț de Răscumpărare pentru toți”, o posibilitate de reconciliere cu Dumnezeu prin meritele unui Răscumpărător. Ea neagă orice nevoie de reconciliere. Această clasă de necredincioși este în multe privințe în situația cea mai insolubilă, căci ei au un fel de filosofie înțeleaptă în felul lumii care așa le umple mintea încât îi împiedică să vadă forța și frumusețea adevăratei filosofii a Bibliei. Ei de obicei sunt orbi față de chiar și cea mai simplă logică legată de acest subiect, așa cum este prezentat în declarația scripturală, plata păcatului este moartea, „sufletul care păcătuiește, acela va muri”. Romani 6:23; Ezechiel 18:4, 20.

Deși aceștia nu pot pretinde și nu pretind perfecțiune, se pare că niciodată nu le-a trecut prin minte că orice imperfecțiune este nedreptate, păcat; că judecata unui Dumnezeu perfect, drept, în mod cuvenit și natural, ar fi că ceea ce El nu poate aproba trebuie să fie distrus; și că numai ceea ce dreptatea Sa aprobă, numai ceea ce este perfect, va primi binecuvântarea Sa și i se va acorda continuarea vieții. Numai când această idee este înțeleasă, este cineva pregătit pentru Mesajul Evangheliei — Mesajul că Dumnezeu operează prin Cristos pentru reconcilierea lumii cu Sine. Numai când omul natural ajunge să vadă că „plata păcatului este moartea”, este el în stare să vadă că „darul lui Dumnezeu este viața veșnică prin Isus Cristos Domnul nostru”. Numai atunci își poate el da seama că „cine are pe Fiul are viața, și cine n-are pe Fiul n-are viața” veșnică. Numai atunci își va da seama că „cine crede în Fiul are viața veșnică, dar cine n-ascultă de Fiul nu va vedea viața, ci mânia lui Dumnezeu rămâne peste el”. Romani 6:23; 1 Ioan 5:12; Ioan 3:36; 1 Corinteni 15:21; 22.

„PE CEI BLÂNZI ÎI VA ÎNVĂȚA CALEA SA”

Însă pe omul natural, pe omul care a căzut din har, textul nostru îl deranjează și într-o altă privință; îi rănește mândria. Se implică faptul că este tratat ca un simplu sclav, rob, care să fie cumpărat sau vândut. Ce ar fi mai supărător pentru inimile mândre, neregenerate, decât un astfel de gând? Cu toate acestea, ideea că noi suntem cumpărați și că de drept suntem sclavi ai Celui care ne-a cumpărat este prezentată peste tot în Scripturi; și numai cei blânzi, smeriți, sunt în stare s-o primească și s-o aprecieze.

Aceștia aud declarația Apostolului că toți au fost „vânduți păcatului” (Romani 7:14), și ei își dau seama de adevărul declarației. Ei găsesc dovezi abundente în ei înșiși și în toată familia umană că toți oamenii sunt „robi ai păcatului”; ei găsesc „legea păcatului în mădularele lor” și în ale tuturor celorlalți. Ei găsesc puterea păcatului atât de tare încât ea nu poate fi cu totul zdrobită de nimeni, că deși se poate lupta împotriva ei, totuși ea deține asupra întregii rase umane așa o stăpânire încât cei înrobiți nu pot învinge pe deplin, chiar cu cele mai serioase eforturi ale lor. Ei văd astfel în cuvintele apostolului (Romani 5:12-21) reprezentarea Păcatului ca un mare tiran care conduce lumea, o ilustrație de fapte foarte tristă, dar foarte adevărată.

Aceștia întreabă Cuvântul lui Dumnezeu: Cum se face că Dumnezeu, care este întruchiparea a tot ce este bun, curat și frumos, a tot ce este perfect, a adus în existență odrasle umane sub astfel de robie la păcat prin imperfecțiune? Ei întreabă: Nu spune Biblia despre Dumnezeu, „Lucrarea Lui este perfectă”? (Deuteronom 32:4). De ce este atunci această imperfecțiune universală, această supunere generală a omenirii la puterea păcatului? Răspunsul adevărat poate veni numai dintr-o sursă — Cuvântul lui Dumnezeu; și numai în el găsim răspuns satisfăcător, care satisface toate cerințele condițiilor așa cum sunt cunoscute oamenilor.

Cuvântul declară că la început lucrarea lui Dumnezeu în crearea omului în chipul Său a fost perfectă; dar creatura, fiind înzestrată cu voință liberă, s-a răsculat împotriva legii Creatorului său și astfel din proprie voință, pentru propria satisfacție, s-a adus pe sine sub pedeapsa cu care fusese amenințat dinainte dacă se dovedea neascultător de porunca dreaptă a Creatorului său. Sentința a fost, „Vei muri negreșit”. Acest act de neascultare deliberată din partea primului nostru părinte, Adam, nu numai că l-a adus pe el sub această sentință cu moartea, dar și urmașii lui s-au împărtășit cu toții din această supunere la moarte și din sclavia păcatului care a urmat ((286)) înstrăinării sale de Dumnezeu și slăbirii puterilor pe măsură ce a trecut tot mai mult sub puterea morții.

Astfel deci, faptul că Adam s-a vândut Păcatului pe sine și pe urmașii săi care erau încă în coapsele sale, pentru o mulțumire de sine momentană, a însemnat nu numai înrobirea sa, ci și a urmașilor săi care urmau să se nască după aceea. Acestea sunt faptele cazului. Toți copiii lui Adam pot spune împreună cu psalmistul din vechime, „Sunt născut în nelegiuire și în păcat m-a conceput mama mea”.

DOCTRINA DEPRAVĂRII TOTALE ESTE NESCRIPTURALĂ

Aici ajungem la ideea care în mod evident a fost în mintea unora dintre reformatorii timpurii când au propagat doctrina Depravării Totale, care este susținută de mulți în prezent — cel puțin teoretic — dar față de care noi trebuie să ne exprimăm dezacordul. Noi susținem împreună cu Scripturile că drept rezultat al încălcării adamice există o degradare generală care se întinde asupra fiecărui membru al familiei umane, așa încât „nu este nici unul care să facă binele, nici unul măcar” (Psalm 14:3; Romani 3:10). Dar noi negăm că această degradare este totală; noi negăm că toți indivizii din rasa umană sunt total degradați, fără speranță, în toate amănuntele, fără ceva bun sau lăudabil. Singurul exemplar de degradare totală despre care noi avem cunoștință este însuși Satan, tatăl minciunilor și al oricărei fapte rele.

Dar degradarea generală este rea; și fiind atât de generală, nimeni n-ar trebui să aibă vreo dificultate în găsirea, într-o anumită măsură cel puțin, părții din ea pe care el a moștenit-o și a cultivat-o, ca și discernerea ei în semenii săi. Unii sunt mai degradați decât alții; unii au asemănarea cu Dumnezeu inițială în natura și caracterul lor mai puțin cețoasă și ștearsă. În armonie cu declarațiile scripturale, că noi am fost „născuți în nelegiuire”, că inima omului este „nespus de înșelătoare și de deznădăjduit de rea”, fiecare persoană care discerne, ai cărei ochi au fost deschiși să recunoască degradarea, poate observa dovezile ei peste tot, chiar și la copii. Voința proprie, încăpățânarea și nervozitatea se vor observa adesea la pruncii doar de câteva săptămâni. Iar părintele trebuie să fie foarte răbdător, ca și foarte atent și ferm în corectarea copilului, când își aduce aminte că tocmai trăsăturile care au nevoie de corectare au ajuns la copil de la el însuși. Astfel părintele creștin trebuie să fie nu numai foarte atent în privința educării copilului său pe calea pe care ar trebui să meargă, dar și foarte blând, iubitor și răbdător în aplicarea acestei corecții și educații.

SINGURUL AJUTOR AL OMENIRII CĂZUTE ESTE LA DUMNEZEU

Avem deci în minte faptul și răspândirea largă a păcatului și știm de unde vine acesta. Astfel vedem forța cuvintelor apostolului când el personifică păcatul ca un stăpân tiran și reprezintă omenirea ca sclavii Păcatului, căreia el îi plătește plata păcatului — moartea. Am văzut că Dumnezeu nu este de blamat pentru înrobirea omului la Păcat. Deși numai plata extremă a păcatului este menționată în pronunțarea pedepsei cu moartea, totuși, înainte de achitarea deplină a plății păcatului, noi primim legate de aceasta multe dureri, suferințe și dificultăți mintale, morale și fizice pe care marele stăpân, Păcatul, le impune. Și în calitate de creație care suspină, suferind împreună durerile sub acest stăpân aspru, și suferind din pricina biciului său crud, toți tânjesc după eliberare, iar unii dintre noi am strigat către Dumnezeu după ajutor — pentru salvarea din păcat și moarte la dreptate și viață, și rugăciunile noastre au fost ascultate.

Dumnezeu dorește ca noi să învățăm foarte amănunțit lecția „răutății excesive a păcatului”, a tristeții și amărăciunii ei, precum și a lipsei de speranță de vreo eliberare în afară de cea pe care El o dă. Experiența personală ne-a dovedit că noi n-avem putere de a ne elibera din această robie; că pentru a birui pe Cel Rău cu uneltirile și șiretlicurile lui, care pune stăpânire fermă pe noi datorită slăbiciunilor cărnii noastre prin cădere, noi avem nevoie de o putere pe care n-o avem prin natură. Aflând că noi n-avem putere să ne ajutăm pe noi înșine, la început căutăm în mod natural ajutor unul la altul, și de fapt am putea primi ceva ajutor de la alții. Dar aflăm curând cât de puțin ajutor real poate fi dat sau primit din surse naturale. Și când învățăm lecția pe care Scripturile o învață, că toți s-au născut sclavi ai păcatului, atunci vedem neajutorarea totală a stării noastre ca rasă.

Toți aceia care ajung să-și dea sema de adevărata situație și să simtă robia și nevoia de eliberare, pot astfel vedea că singura speranță este la Dumnezeu. Dacă ei reflectează că Dumnezeu Însuși este cel care a pronunțat sentința la moarte și că El nu Și-ar putea anula propria sentință și nici încălca propriile Sale legi, ei să reflecteze și că El are puteri infinit superioare celor ale noastre, că El are și înțelepciune superioară și El știe cum să îndeplinească ceea ce pentru noi ar părea o imposibilitate. Și acesta este cazul. El a pregătit calea pe care toată omenirea o va vedea la timpul cuvenit al lui Iehova, care acum este foarte aproape. Prețul pentru eliberarea deplină a omului a fost dat; și chiar dacă până acum acest preț a fost aplicat numai pentru cei puțini, totuși aplicarea lui pentru toți se va face curând.

PARADOXUL DIVIN — LIBERTATE PRIN ROBIE

O înțelegere a responsabilității personale față de Răscumpărătorul care i-a cumpărat și față de Tatăl ceresc care a făcut aranjamentul pentru salvarea din Păcat și Moarte, stă la temelia întregii consacrări adevărate față de Dumnezeu prin Cristos. Imediat ce acela răscumpărat care crede și este recunoscător aude despre binecuvântările care-i sunt oferite, el pe bună dreptate întreabă, „Doamne, ce vrei să fac?”. Apoi el află că noul Stăpân nu dorește decât servi voluntari; și că după ce El S-a îngrijit de eliberarea lui din robia păcatului, îi va permite totuși să se întoarcă iarăși dacă el dorește la fostul său serviciu pentru Păcat, și să continue să primească plata lui, moartea. El află condițiile prin care poate fi primit. Află că a fi serv al noului Stăpân, Cristos, este un privilegiu foarte mare. El află binecuvântarea paradoxului divin, că a fi un rob al lui Cristos înseamnă libertate în sensul cel mai ((287)) adevărat și real; că el devine imediat robul lui Cristos și „un eliberat” al Lui (1 Corinteni 7:22). Astfel, de-a lungul întregii Vârste Evanghelice au fost unii care s-au angajat cu bucurie ca robi ai Tatălui și ai Domnului Isus Cristos.

Aceste suflete prețioase se bucură să recunoască și să se folosească de aranjamentele îndurătoare și iubitoare ale lui Dumnezeu făcute prin Singurul Său Fiu Născut — Răscumpărarea dată pe Calvar. Ei sunt bucuroși să recunoască faptul că sunt „cumpărați cu un preț” și nu „sunt ai lor”. Și aflând despre privilegiul lor nespus, de a se alătura Domnului nostru Isus în jertfa Sa, de a urma în urmele pașilor Săi chiar până la moarte, ei acceptă condițiile Lui cu bucurie și recunoștință. Aceștia lasă lumea și toate pentru a urma pe Isus, și dacă rămân credincioși până la moarte vor avea parte cu Domnul lor în toată moștenirea Sa spirituală glorioasă. Dar noi am ajuns acum la sfârșitul Ordinii prezente, când severe și subtile sunt ispitele și încercările care trebuie suportate pentru a ne dovedi întreaga loialiate față de Domnul și față de Legământul pe care l-am făcut cu El.

„Isuse, Mântuitor iubitor, Tu știi bine
Tot ce ne poate ajunge mergând înainte;
De-aceea smerit Te rugăm ia-ne de mână
Și tot mai sus condu-ne spre Patria mai Bună.”