VOCEA DOMNULUI

1 Sam. 3:1-13, 19, 20

> Samuel consacrat de către mama sa lui Dumnezeu înainte de a se naște — O deschidere pentru serviciu — Credincioșia în serviciu — Chemat la un serviciu mai înalt — Samuel, primul profet al lui Israel — Ioan Botezătorul, ultimul.

„Vorbește Doamne, căci slujitorul Tău ascultă.” 1 Samuel 3:9.

R5615 W. T. 15 ianuarie 1915 (pag. 24-26)

Studiul de astăzi ne dă o mică idee a condițiilor familiale ale israeliților într-un timp nu mult după zilele lui Samson și ale lui Rut. Ne arată sentimentele religioase adânci care predominau printre mulți din popor. Cortul Întâlnirii Domnului, în acest studiu numit Templu, era așezat la Șilo, la câteva mile spre nord de Ierusalim. Preotul în serviciu era Eli. Poporul, prin îndrumare divină, mergea anual să se închine Domnului, să aducă sacrificii etc., la timpul Sărbătorii, Paștele.

Tatăl și mama lui Samuel erau dintre acești închinători anuali înainte de a se fi născut Samuel. Cu ocazia unei asemenea vizite Ana a făcut o rugăciune serioasă Domnului să aibă un fiu, angajându-se ca, dacă cererea ei va fi satisfăcută, fiul ei să fie devotat pe viață în serviciul Domnului. Rugăciunea ei s-a împlinit. Copilul s-a născut și a fost numit Samuel, care înseamnă În Numele lui Dumnezeu. Când a fost înțărcat, a fost prezentat Domnului prin Eli, preotul — pentru a fi slujitorul, ajutorul acestuia din urmă, în serviciul Cortului Întâlnirii și în serviciul casei preotului, care era legat de Cortul Întâlnirii. Putem înțelege în mod cuvenit că acest cuvânt, înțărcat, înseamnă, nu numai timpul când copilul a încetat să mai primească lapte de la mamă, ci timpul când a fost în stare să stea fără îngrijirea mamei — probabil la vârsta de zece ani.

Responsabilitatea părinților pentru copii

Este greu să ne imaginăm importanța ca un copil să se nască într-o familie bună — să se nască din părinți sănătoși și mai ales din părinți inteligenți și temători de Dumnezeu. Puțini înțeleg demnitatea și responsabilitatea funcției ((702)) de părinți. Mulți sunt conștienți de faptul că vitalitatea și constituția fizică vin de la tată la copil — fie că este o vitalitate slabă sau o vitalitate puternică, o constituție slabă sau o constituție puternică. Mama de fapt are și ea de-a face cu aceasta, întrucât partea atribuită ei de natură este aceea de hrănire, aprovizionare pentru copil, până la timpul înțărcării.

Dar puțini părinți înțeleg partea încă și mai importantă de responsabilitate a mamei pentru copil. Mentalitatea mamei în timpul sarcinii se imprimă asupra copilului ei nenăscut. Agitația sau șovăiala sau nemulțumirea ei, sau pacea ei, bucuria ei, idealurile ei înalte, afectează nu numai propria ei fericire, ci marchează aproape permanent vlăstarul ei. În vederea acestui lucru, ce serioasă este responsabilitatea mamei și a tatălui!

Mai mult, trebuie să ne amintim că atitudinea mentală a mamei este în mare parte sub influența și controlul soțului ei. El este întreținătorul, îngrijitorul soției sale. Responsabilitatea sa este să aducă în fața soției, în această importantă perioadă din viață, idealuri înalte, sentimente nobile, sugestii folositoare, ambianță pașnică și odihnitoare. Astfel de părinți, cooperând inteligent, pot naște copii chiar mai nobili decât ei înșiși, deoarece idealurile lor pot fi mai bune decât propriile lor condiții de naștere; sau invers, pot naște copii inferiori lor, în timp ce condițiile lor ar putea fi mai favorabile decât acelea ale părinților lor.

Biblia declară că toți suntem „născuți în nelegiuire și în păcat ne-a conceput mama noastră”; dar, așa cum am văzut, aceste condiții ale rasei decăzute pot fi accentuate sau diminuate într-un grad considerabil de condițiile mentale ale părinților, de aprecierea lor pentru funcția pe care o au. Dar cât de adesea copiii vin în lume nedoriți și marcați permanent de aceasta, spre dezavantajul lor pe viață! Ce favorabilă este, în comparație, condiția copilului care este dorit, pentru care s-au făcut rugăciuni, s-au făcut pregătiri, și de ale cărui condiții mentale s-au pregătit bine părinții! Samuel, subiectul studiului nostru de astăzi, a fost un asemenea copil — un asemenea bărbat.

Mustrarea lui Eli de către Dumnezeu

Lecția noastră se deschide cu declarația că copilul Samuel „slujea Domnului înaintea lui Eli”; adică el era slujitor al lui Dumnezeu prin faptul că era slujitor al lui Eli, care era reprezentantul și preotul Domnului. Cuvântul lui Iehova era prețios în acele zile; adică, Dumnezeu trimitea rar mesaje în timpul acela. Poate că acela al îngerului Domnului care se înfățișase tatălui și mamei lui Samson, probabil cu cincizeci de ani înainte, a fost ultima comunicare directă între Dumnezeu și unul din poporul lui Israel. „Nu existau viziuni deschise” — viziuni și revelații nu se dădeau atunci. Planul divin era ascuns. Răspunsurile Domnului prin Urim și Tumim la întrebările poporului încetaseră.

Se presupune că Eli la timpul acela era în vârstă de cam șaptezeci de ani — unii cred că mai aproape de optzeci. Vederea lui slăbise. El dormea într-o odaie, iar micul Samuel, servitorul lui, în alta. Cel din urmă a auzit o voce strigându-l și de trei ori a mers la Eli să-l întrebe ce serviciu putea face, numai să i se spună că era o greșeală și că nu fusese chemat. Dar a treia oară Eli, preotul, a înțeles că Dumnezeu îl chemase pe Samuel și l-a instruit pe flăcău ca, dacă va mai auzi vocea, să răspundă: „Vorbește, Doamne, căci robul Tău ascultă”. Și așa a fost. Vocea a venit din nou și se pare că îngerul Domnului i s-a arătat lui Samuel în același timp. Apoi Domnul i-a dat un mesaj lui Samuel privitor la Eli — prevestindu-i sfârșitul trist al vieții celor doi fii ai săi și moartea lui Eli însuși, și că familia lui Eli nu va mai servi niciodată Domnului ca preoți. Se dă sugestia că fiii lui Eli au abuzat de poziția lor ca preoți subordonați, luând din sacrificii mai mult decât le era propriu-zis permis în aranjamentul divin, și, pe lângă aceasta, practicând imoralitatea și astfel ducând poporul în nedreptate, în timp ce, ca și slujitori și preoți ai Domnului, ei trebuiau să fie instructori ai poporului în dreptate, prin poruncă și prin exemplu.

Dezaprobarea divină a caracterelor slabe

Aceasta n-a fost prima dată când Domnul l-a mustrat pe Eli în privința cursului greșit al fiilor lui și ce se va întâmpla. Cu ani în urmă i se trimisese un mesaj chiar în legătură cu acest subiect, și cu toate că Eli aparent a fost credincios și loial lui Dumnezeu, el nu și-a stăpânit fiii; ca atare el a fost părtaș la pedeapsa care a venit peste fiii săi.

Dimineața Eli a întrebat pe Samuel dacă i-a mai vorbit sau nu Domnul și ce a spus. Pentru Samuel a fost o încercare faptul că i-a spus prietenului și binefăcatorului său, care era ca un tată pentru el, în privința criticii Domnului și a pronunțării judecății împotriva lui și a familiei lui; dar Eli a cerut să știe toate amănuntele, și citim că „Samuel i-a spus toate cuvintele”. Astfel se întâmplă adesea cu slujitorii credincioși ai Domnului; sensibilitatea inimii lor, compătimirea lor, i-ar putea îndemna să ascundă, să acopere lucruri despre care simțul datoriei le cere să vorbească îndrăzneț. În fiecare caz conștiința individuală trebuie educată și desigur Cuvântul lui Dumnezeu este educatorul.

Când Eli a auzit ce declarase Domnul în privința familiei sale, el a răspuns cu cea mai mare loialitate: „Domnul este acesta, să facă ce este bun în ochii Săi”. Dar oricât de credincios și supus ar putea să pară că a fost, noi știm că pentru Dumnezeu n-a fost satisfăcător ((703)) caracterul lui. Sunt mulți ca Eli, dispuși să primească fără murmur pedeapsa pe care Dumnezeu le-o dă; dar Dumnezeu preferă caractere care sunt mai puternice. Eli ar fi fost mult mai plăcut Domnului dacă ar fi avut mult mai mare tărie de caracter — o apreciere mai clară a datoriei lui față de Domnul ca slujitor al Lui și față de copiii lui ca tată al lor. Putem fi siguri că tuturor le sunt mai plăcute caracterele puternice. În unele privințe se poate să fie mai greu de lucrat cu ele, dar, cu toate acestea, tăria de caracter este un giuvaer, foarte apreciat de toți bărbații și femeile înțelepte, precum și de Domnul.

Samuel a crescut în favoarea lui Dumnezeu, a lui Eli și a întregului popor Israel, pe măsură ce au ajuns să-l cunoască; și ei au înțeles că spiritul Domnului era cu el și că el va fi un reprezentat al lui Dumnezeu printre ei.

Nu toți din timpul lui Samuel puteau fi preoți, ci numai cei din seminția preoțească. Nu toți deci puteau fi profeți, ci numai aceia pe care Dumnezeu avea plăcerea să-i folosească drept purtători de cuvânt ai Săi. Cum spune sfântul Petru: „Oamenii sfinți ai lui Dumnezeu au vorbit conduși de Duhul Sfânt”. Dar, după cum Sf. Petru continuă să ne spună, profețiile n-au fost în general înțelese de către cei care le-au spus, ci au fost destinate a fi înțelese de Biserica din acest veac, la timpul cuvenit, pe măsură ce Spiritul sfânt le făcea cunoscute — „hrană la timpul potrivit”.

După cum Samuel este numit primul dintre profeții lui Israel, tot așa Domnul ne informează că Ioan Botezătorul a fost ultimul dintre acei profeți, și că „n-a fost unul mai mare ca el”. Ne uimește probabil să aflăm că Biblia învață clar că în timp ce funcțiile de profet și de preot erau restrânse în timpurile vechi, după cum am văzut, totuși, în timpul acesta al Veacului Evanghelic, toți cei care vin la Dumnezeu prin Cristos pot deveni preoți, și fiecare preot al acestei Rânduieli Noi poate fi profet al Domnului.

Neputința de a discerne schimbarea de la Dispensația iudaică la Dispensația creștină, care a început la Cincizecime, lasă pe mulți creștini într-o confuzie de gândire. Isus prezintă clar situația spunând: „Adevărat vă spun că nu s-a născut profet mai mare ca Ioan Botezătorul; totuși cel mai mic în Împărăția cerurilor este mai mare ca el”.

Biserica este Împărăția lui Dumnezeu în embrion. Va fi Împărăția lui Dumnezeu după ce va fi stabilită la a doua venire a lui Cristos, prin puterea Primei Învieri, dar chiar și acum este clasa Împărăției lui Dumnezeu în pregătire, fiind educată, încercată în privința credinței, ascultării și loialității. Biruitorii vor fi Biserica Gloriei, Împărăția Gloriei; dar chiar și în starea embrionară aceștia sunt numiți de către Sf. Petru o Preoțime împărătească. În aceasta el nu vorbește de vreo clasă clericală ca preoțime, ci vorbește de toți aceia care devin uniți cu Cristos, de fiecare credincios plin de credință uns cu Spiritul sfânt, ca atare preot în lucrurile lui Dumnezeu. El este preot în sensul că este socotit ca membru în Corpul Marelui Preot. Ca membru al lui Cristos, el este asociat în lucrarea de sacrificiu, „prezentându-și trupul ca jertfă vie” zilnic.

În plus, toți cei din clasa Preoțimii împărătești, chiar și în prezent, sunt profeții lui Dumnezeu, purtătorii de cuvânt ai lui Dumnezeu. Aceștia, și numai aceștia, sunt autorizați să vorbească în numele Domnului. Rânduirea lor, sau autorizarea lor, nu vine prin nici o punere a mâinilor episcopilor sau a altcuiva; ci, după cum declară Scripturile, vine direct de la Dumnezeu — prin ungerea Spiritului sfânt. Să ascultăm pe Sf. Ioan vorbind întregii Biserici. El spune: „Noi avem ungerea din partea Celui Sfânt și toți știm aceasta”. Oricine are această ungere a Spiritului trebuie să fie în starea de a discerne influența lui în inima și viața sa, și să recunoască faptul că aceasta este autorizația sa de a servi ca preot și ca profet al Domnului; după cum spune Sf. Petru, „ca să vestim virtuțile Celui care ne-a chemat”.