((157))

Bătălia Armaghedonului - Studiul VI
Babilonul acuzat în fața marii curți de justiție Confuzia lui eclesiastică

> biserica adevărată, cunoscută domnului, nu are deloc parte de judecățile babilonului — situația religioasă a creștinătății nu prezintă nici un contrast optimist cu situația politică — marea confuzie — responsabilitatea de a conduce apărarea îi revine clerului — spiritul marii reforme este mort — preoții și poporul sunt în aceeași situație — acuzațiile aduse — apărarea — este propusă o confederație — sfârșitul căutat — mijloacele adoptate — spiritul general al compromisului — judecata merge împotriva instituțiilor religioase ale creștinătății

„Stăpânul i-a zis: «Rob rău, te voi judeca după cuvintele tale!»” Luca 19:22.

ÎN TIMP CE aici analizăm judecata actuală a marii biserici creștine nominale, să nu uităm că există și o Biserică adevărată a lui Cristos, aleasă, prețioasă, consacrată lui Dumnezeu și adevărului Său în mijlocul unei generații strâmbe și sucite. Ei nu sunt cunoscuți lumii ca un corp compact; dar ca indivizi sunt cunoscuți Domnului, care judecă nu doar după ce se vede cu ochiul și ce se aude cu urechea, ci care discerne și judecă gândurile și intențiile inimii. Și oricât de larg ar putea fi ei răspândiți, fie că stau singuri ca „grâu” în mijlocul neghinei, sau împreună cu alții, ochiul lui Dumnezeu este întotdeauna asupra lor. Locuind ((158)) în locul tainic al Celui-Prea-Înalt (sfințiți, puși deoparte cu totul pentru Dumnezeu), ei vor locui sub umbra Celui Atotputernic, în timp ce marile sisteme religioase care-I poartă numele în necredincioșie au parte de judecățile Domnului (Ps. 91:1; 14-16). Aceștia nu au parte de judecata marelui Babilon, ci sunt iluminați înainte și chemați afară din el (Apoc. 18:4). Această clasă este descrisă și în mod fericit mângâiată în Psalmul 91 și 46. În mijlocul multor declarații de evlavie numai formale și prefăcute, ochiul veghetor al Domnului discerne pe cei adevărați și-i conduce în pășuni verzi și la ape liniștite, și face ca inimile lor să se bucure în adevărul Său și în iubirea Sa. „Domnul cunoaște pe cei care sunt ai Săi” (2 Tim. 2:19); în estimarea Sa, ei constituie adevărata Biserică, Sionul pe care Domnul l-a ales (Ps. 132:13-16) și despre care este scris: „Sionul aude lucrul acesta și se bucură; fiicele lui Iuda se înveselesc de judecățile Tale, Doamne” (Ps. 97:8). Domnul îi va conduce în siguranță cum își conduce un păstor oile. Dar în timp ce avem în minte că există o astfel de clasă — o Biserică adevărată, ai cărei membri, fiecare dintre ei, sunt cunoscuți și dragi Domnului, fie că nouă ne sunt cunoscuți sau necunoscuți, aceștia trebuie să fie ignorați aici când analizăm ceea ce declară ei că sunt și ceea ce lumea recunoaște ca biserică, și la ceea ce profeții se referă sub multe nume semnificative care descriu marea biserică nominală căzută din har, și când observăm judecățile lui Dumnezeu asupra ei în acest timp de seceriș al Veacului Evanghelic.

Dacă puterile civile ale creștinătății sunt dezorientate și strâmtorarea neamurilor este vizibilă peste tot, situația religioasă desigur că nu prezintă nici un contrast optimist de pace și securitate; căci eclesiasticismul modern, asemenea neamurilor, este prins în plasa țesută de el însuși. Dacă neamurile, după ce au semănat în vânt semințele nedreptății, sunt gata să secere o recoltă abundentă într-o furtună de necaz, ((159)) marea biserică nominală, creștinătatea eclesiastică, care a participat la semănat, va participa și la secerat.

Marea biserică nominală de mult a învățat ca doctrine preceptele oamenilor; și, ignorând în mare măsură Cuvântul lui Dumnezeu ca singura regulă de credință și de viață evlavioasă, a vestit cu îndrăzneală multe doctrine care se contrazic și care dezonorează pe Dumnezeu, și a fost necredincioasă față de măsura de adevăr pe care l-a reținut. Ea n-a cultivat și n-a manifestat spiritul lui Cristos și a absorbit larg spiritul lumii. A lăsat jos barierele staulului și a chemat înăuntru caprele, și chiar a încurajat lupii să intre și să-și facă lucrarea lor rea. I-a plăcut să lase pe Diavol să semene neghină printre grâu și acum are parte de roadele semănării sale — de câmpul înfloritor de neghină. Există puțină apreciere față de relativ puținele spice de „grâu” rămase acolo și aproape nu se face nici un efort de a împiedica sufocarea lor de către „neghină”. „Grâul” și-a pierdut valoarea pe piața creștinătății, și copilul lui Dumnezeu umilit, credincios, constată că este, ca și Domnul lui, disprețuit și respins de oameni și rănit în casa presupușilor săi prieteni. Formele de evlavie iau locul puterii ei și ritualurile atrăgătoare înlocuiesc închinarea din inimă.

Cu mult timp în urmă doctrinele contradictorii au împărțit biserica nominală în numeroase secte antagoniste, fiecare pretinzând a fi unica biserică adevărată pe care a sădit-o Domnul și apostolii, și împreună au reușit să dea lumii o denaturare atât de exagerată a caracterului și planului Tatălui nostru ceresc, încât mulți oameni inteligenți se întorc cu dezgust și-L disprețuiesc pe Creatorul, și chiar încearcă să-I nege existența.

Biserica Romei, cu infailibilitate asumată, pretinde că scopul divin este să chinuiască veșnic în foc și pucioasă pe toți „ereticii” care resping doctrinele ei. Iar pentru alții ea furnizează un chin limitat numit Purgatoriu, din care se ((160)) poate obține o eliberare prin penitențe, posturi, rugăciuni, lumânări sfinte, tămâie și „sacrificiile” bine plătite ale liturghiei. Ea pune astfel la o parte eficacitatea sacrificiului ispășitor al lui Cristos și pune destinul etern al omului în mâinile preoților uneltitori, care pretind astfel puterea de a deschide cerul sau a-l închide cui vreau ei. Ea înlocuiește puterea lui vitală cu forme de evlavie și înalță chipuri și imagini pentru a fi adorate de susținătorii ei în loc să înalțe în inimi pe Dumnezeul cel nevăzut și pe iubitul Său Fiu, Domnul și Mântuitorul nostru. Ea înalță o clasă preoțească rânduită de om la conducere în biserică, în opoziție cu învățătura Domnului nostru, „Voi să nu vă numiți Rabi fiindcă unul singur este Îndrumătorul vostru: Hristos; și voi toți sunteți frați. Și «Tată» să nu numiți pe nimeni pe pământ, pentru că Unul singur este Tatăl vostru: Acela care este în ceruri” (Mat. 23:8, 9). De fapt, papalitatea prezintă cea mai completă contrafacere a adevăratului creștinism și cu îndrăzneală pretinde a fi biserica cea adevărată.*

*Vol. II, cap. 9 și Vol. III, cap. 3

Mișcarea „Reformei” a îndepărtat unele dintre doctrinele false ale papalității și a condus pe mulți afară din acel sistem nelegiuit. Reformatorii au atras atenția asupra Cuvântului lui Dumnezeu și au afirmat dreptul la judecată personală în studiul lui, și de asemenea a recunoscut în mod necesar dreptul fiecărui copil al lui Dumnezeu să propovăduiască adevărul fără autorizarea papilor și episcopilor, care în mod fals au pretins succesiune în autoritatea celor doisprezece apostoli originari. Dar curând acea lucrare bună de protest împotriva bisericii nelegiuite, anticreștine, false a Romei a fost biruită de spiritul lumii; și curând protestanții, cum erau numiți aceștia, au format organizații noi, care, împreună cu adevărurile pe care le găsiseră, au continuat multe dintre erorile vechi și au adăugat altele noi; și totuși fiecare a continuat să rețină puțin adevăr. Rezultatul a fost ((161)) un amestec de crezuri contradictorii care se războiau cu rațiunea, cu Cuvântul lui Dumnezeu și una cu alta. Și deoarece energia investigatoare a perioadei Reformei s-a stins curând, acestea s-au fosilizat repede și așa au rămas până în ziua de astăzi.

Pentru a construi și a continua aceste sisteme doctrinare eronate de „Teologie Sistematică”, așa cum o numesc ei, au fost acordate nestingherit timp și talent. Oamenii lor învățați au scris volume masive pentru ca alții să le studieze în locul Cuvântului lui Dumnezeu; în acest scop au fost fondate și generos înzestrate seminarii teologice; și de la acestea au ieșit tineri instruiți în erorile lor ca să învețe și să întărească poporul în ele. Iar poporul, învățat să privească pe acești oameni ca fiind slujitorii stabiliți ai lui Dumnezeu, succesorii apostolilor, le-au acceptat cuvintele fără să cerceteze Scripturile cum făceau nobilii bereeni din zilele lui Pavel (Fapt. 17:11), să vadă dacă lucrurile date lor ca învățătură erau așa.

Dar acum secerișul acestei întregi semănări a venit, ziua socotelii a sosit, și mare este confuzia și nedumerirea întregii biserici nominale a fiecărei denominații, și îndeosebi a clerului, căruia îi revine responsabilitatea de a conduce apărarea în această zi de judecată în prezența multor acuzatori și martori, și, dacă este posibil, de a inventa un remediu ca să salveze de completa nimicire ceea ce ei consideră a fi biserica adevărată. Dar în confuzia actuală și în dorința tuturor sectelor de a avea părtășie unele cu altele din motive tactice, ele aproape au încetat să privească propria lor sectă ca singura biserică adevărată și acum vorbesc una de alta ca fiind diferite „ramuri” ale unicei biserici, în ciuda crezurilor lor contradictorii, care din necesitate nu pot fi toate adevărate.

În această oră critică este, vai! un fapt lamentabil că spiritul sănătos al „Marii Reforme” este mort. Protestantismul ((162)) nu mai este un protest împotriva spiritului lui anticrist, nici împotriva lumii, a cărnii sau a Diavolului. Crezurile lui, care sunt în război cu Cuvântul lui Dumnezeu, cu rațiunea și una cu alta, și inconsecvente cu ele însele, caută să se ascundă de examinarea publică. Lucrările lui teologice masive nu sunt decât combustibil pentru focul din această zi de judecată a creștinătății. Seminariile teologice principale ale lui sunt pepiniere de necredință, răspândind molima peste tot. Oamenii lui mari — episcopii, doctorii în teologie, profesorii de teologie și cei mai proeminenți și mai influenți clerici din marile orașe — devin conducători spre necredință deghizată. Ei caută să submineze și să distrugă autoritatea și inspirația sfintelor Scripturi, să înlocuiască planul de mântuire revelat în ele cu teoria umană a evoluției. Ei caută o asociere mai strânsă cu Biserica Romei și o imitare a ei, îi curtează favoarea, îi laudă metodele, îi ascund crimele; și făcând astfel, devin uniți cu ea în spirit. De asemenea ei sunt în conformitate strânsă și crescândă cu spiritul lumii în toate, imitând pompa și slava deșartă a lumii la care ei pretind că au renunțat. Remarcați desfășurarea extravagantă în arhitectura, decorațiunile și mobilierul bisercii, datoriile grele pe care acestea le-au atras după sine, și cerșitul și uneltirea constantă după bani pe care acestea le-au necesitat.

Un punct de pornire marcant în această privință a fost introducerea în Biserica Metodistă din Lindell Avenue, St. Louis, Mo., a unei lucrări de artă reprezentând „Nașterea Domnului”, de R. Bringhurst. Este sculptată în basorelief deasupra altarului, a marii orgi și a balconului pentru cor. Lucrarea se întinde pe o arcadă de partuzeci și șase de picioare lățime și cincizeci de picioare înălțime, și fiecare figură din ea este în mărime naturală. La cel mai înalt punct al arcadei este figura Fecioarei, stând dreaptă cu pruncul Isus în brațe. Zburând în afară de la aceste două figuri sunt ((163)) arătați serafimi cu trâmbițe, vestind întronarea. Pe ambele laturi ale arcadei în sus se află îngeri care se închină cu aripile întinse. La ambele baze este figura unui înger, cel din stânga ținând un sul de pergament cu o ghirlandă cu inscripția: „Pace pe Pământ”, și figura similară din dreapta purtând cuvintele de încheiere ale vestirii nașterii: „Bunăvoință față de oameni”. Un efect în plus este dat prin faptul că basorelieful este montat pe o suprafață înclinată la 45 de grade spre congregație, scoțând astfel în relief mai accentuat figurile din studiu și adâncind proporțional umbrele.

Ce susținere, nu numai a spiritului expunerii extravagante, ci și a închinării la icoane a Bisericii Romei! Observați de asemenea aranjamentele sălilor de biliard de pe lângă unele biserici; și unii slujitori au mers chiar până acolo încât să recomande introducerea vinurilor ușoare, iar în unele localități sunt îngăduite liber spectacole private și piese de teatru.

În mare parte dintre acestea masele de membri ai bisericii au devenit uneltele binevoitoare ale clerului; iar clerul la rândul lui a satisfăcut gusturile și preferințele membrilor lumești și influenți. Oamenii și-au predat dreptul și datoria de judecată privată și au încetat să cerceteze Scripturile pentru a dovedi ce este adevăr, și să mediteze asupra legii lui Dumnezeu pentru a discerne ce este dreptate. Sunt indiferenți, lumești, iubitori de plăcere mai mult decât iubitori de Dumnezeu: sunt orbiți de dumnezeul acestei lumi și sunt dispuși să fie conduși în orice intrigi care slujesc să prezinte dorințe și ambiții lumești; iar clerul alimentează acest spirit și-l satisface pentru avantaj pământesc. Dacă aceste organizații religioase ar cădea, funcțiile și salariile, prestigiul și onorurile clerului care s-a înălțat singur trebuie să cadă cu ele. De aceea ei sunt tot atât de neliniștiți acum să ((164)) continue instituțiile creștinătății nominale cum erau cărturarii, fariseii și învățații legii neliniștiți să continue iudaismul, și pentru aceleași motive (Ioan 11:47, 48, 53; Fapt. 4:15-18). Și din pricina prejudecăților și ambițiilor lumești, creștinii sunt tot atât de orbiți față de lumina noii dispensații care acum răsare, cum au fost evreii în zilele primei veniri a Domnului față de lumina dispensației evanghelice care atunci răsărea.

Acuzațiile aduse împotriva eclesiasticismului

Acuzațiile aduse împotriva bisericii creștine nominale sunt sentimentele lumii care se trezește și ale creștinilor care se trezesc, ambii din mijlocul Babilonului și din afara limitelor lui teritoriale. Deodată, în ultimii cinci ani mai ales, critica la adresa bisericii creștine declarate a devenit foarte vizibilă și privirea examinatoare a întregii lumi este întoarsă asupra ei. Această critică este atât de larg răspândită încât toți o pot auzi; este chiar în aer, este auzită în conversația particulară, pe străzi, pe căile ferate, în ateliere și magazine; circulă în presa zilnică și este un subiect aprins în toate ziarele principale, laice și religioase. Este recunoscută de către toți conducătorii bisericii ca o chestiune care nu prevestește nimic bun pentru instituțiile ei; și se simte necesitatea de a fi tratată prompt și înțelept (conform propriilor lor idei), dacă vreau să ferească instituțiile lor de pericolul care le amenință.

Biserica creștină nominală este acuzată (1) de inconsecvență. Se remarcă, chiar de către lume, marea deosebire între pretinsul ei standard de doctrină, Biblia, și crezurile ei contradictorii și în multe privințe absurde. Doctrina blasfematoare a chinului veșnic este respinsă și nu mai folosește ca să împingă pe oameni la biserică de frică; și de la un timp sectele presbiteriene și alte secte calviniste au fost chiar într-o furtună de critică a crezurilor ((165)) lor onorate de secole și sunt îngrozitor clătinate. Cu discuțiile lungi asupra acestui subiect și cu încercările disperate de apărare din partea clerului, toți sunt familiari. Că sarcina apărării este foarte supărătoare și este una pe care ar evita-o cu bucurie, este evident; dar ei n-o pot evita și trebuie să conducă apărarea cât pot de bine. Rev. T. DeWitt Talmage a dat glas sentimentului popular printre ei când a spus:

„Aș vrea ca această controversă nefericită despre mărturisirea credinței să nu-i fi fost impusă bisericii; dar acum, fiindcă este, eu spun, gata cu ea, și să avem un nou crez”.

Cu altă ocazie același domn a spus:

„Declar, o dată pentru totdeauna, că toată această controversă de peste tot din creștinătate este diabolică și satanică. Este în curs o încercare diabolică de a dezbina biserica; și dacă nu se oprește va câștiga pentru Biblie un dispreț egal cu cel pentru un almanah din 1828 care spunea ce vreme a fost cu șase luni înainte și în ce pătrar al lunii este bine să se planteze napi.

Ce poziție să luăm în privința acestor controverse? Să stăm în afara lor. În timp ce aceste răscoale religioase sunt în străinătate, să stăm acasă și să ne ocupăm de afaceri. Ei bine, cum așteptăm ca un om de numai cinci sau șase picioare înălțime să-și facă drum printr-un ocean de o mie de picioare adâncime? ... Tinerii care intră acum în slujire sunt lansați în cea mai densă ceață care a cuprins vreodată o coastă. Problema pe care doctorii încearcă s-o rezolve nu va fi rezolvată până în ziua de după ziua judecății”.

Foarte adevărat; ziua de după ziua judecății va vedea toate aceste chestiuni care produc dezorientare rezolvate, iar adevărul și dreptatea stabilite pe pământ.

Iritarea produsă de sarcina apărării și spaima de rezultat au fost de asemenea foarte puternic exprimate într-o rezoluție a clericilor presbiterieni adunați în Chicago, nu ((166)) mult după ce a venit chemarea la judecată. Rezoluția spune după cum urmează:

„S-a hotărât: Că noi privim cu tristețe controversele care tulbură iubita noastră biserică, fiind dăunătoare reputației, influenței și folosului ei, și fiind încărcate, dacă se continuă, cu dezastru, nu numai pentru lucrarea propriei noastre biserici, ci și pentru creștinismul nostru comun. De aceea, sfătuim serios pe frații noștri ca pe de o parte să evite aplicarea de noi teste de ortodoxie, folosirea aspră a puterii și reprimarea căutării oneste și devotate a adevărului, iar pe de altă parte sfătuim urgent pe frații noștri împotriva repetării asupra bisericii a teoriilor neverificate, a întrebărilor de dispută îndoielnică, și în special unde acestea au, sau în vreo împrejurare ar putea avea, o tendință de a destabiliza credința celor neînvățați în Sfintele Scripturi. De dragul bisericii noastre și a tuturor intereselor și activităților ei prețioase, cerem cu seriozitate un acord și o încetare a litigiilor eclesiastice”.

Presbiterian Banner de asemenea a publicat următoarea referire tristă la ea, care conține câteva recunoașteri remarcabile a condiției spirituale nesănătoase a bisericii presbiteriene. Ea spune:

„Un deranj sau o alarmă într-un spital sau azil s-ar putea dovedi fatale pentru unii dintre pacienții lor. Un domn în vârstă dintr-o instituție de binefacere s-a amuzat o vreme bătând într-o tobă înainte de răsăritul soarelui. Autoritățile i-au cerut în final acestui «frate drăguț» să meargă cu instrumentul său la o distanță respectabilă. Aceasta ilustrează de ce unii pastori serioși devin gravi când se ivește un deranj în biserică. Biserica este ca un spital unde sunt adunate persoane bolnave de păcat care, într-un sens spiritual, sunt febrile, leproase, paralizate, rănite și pe jumătate moarte. Un deranj cum este tulburarea crudă actuală care emană de la unele dintre Seminariile Teologice, poate distruge unele suflete care trec acum printr-o criză. ((167)) Vrea profesorul Briggs, îl rugăm, să umble încet și să meargă mai încolo cu toba sa?”

Biserica nominală este acuzată (2) de o lipsă marcantă de acea pietate și evlavie pe care ea o declară, deși este admis faptul că se află ici și colo câteva suflete cu adevărat pioase printre cei neînsemnați. Falsul și ipocrizia sunt într-adevăr supărătoare, iar bogăția și aroganța fac foarte vizibil faptul că săracii nu sunt bineveniți în templele pământești înălțate în numele lui Cristos. Masele poporului au descoperit acest lucru și se uită în Bibliile lor să vadă dacă acesta a fost spiritul marelui Fondator al Bisericii; și de acolo au aflat că una dintre dovezile pe care le-a dat că El era Mesia a fost că „săracilor li se predica evanghelia”; că El le-a spus urmașilor Săi: „Pe săraci îi aveți totdeauna cu voi”; și că ei nu trebuiau să arate nici o preferință pentru omul cu un inel de aur sau cu o haină mai bună etc. Ei au găsit regula de aur, de asemenea, și au aplicat-o la conduita bisericii, colectiv și individual. Astfel, în lumina Bibliei, ei ajung repede la concluzia că biserica este căzută din har. Și atât de vizibilă este concluzia, încât apărătorii ei constată că sunt cuprinși de confuzie.

Biserica nominală este acuzată (3) de neputința de a realiza ceea ce a pretins a fi misiunea ei; și anume, să convertească lumea la creștinism. Cum a descoperit lumea că a venit timpul când lucrarea bisericii ar trebui să arate ceva semne de încheiere pare inexplicabil; dar cu toate acestea, întocmai cum la sfârșitul Veacului Iudeu toți oamenii erau în așteptarea unei mari schimbări gata să aibă loc (Luca 3:15), tot așa acum, la sfârșitul Veacului Evanghelic, toți oamenii sunt în așteptare similară. Ei își dau seama că suntem într-o perioadă de tranziție și horoscopul secolului al XX-lea este plin de teroare și de presimțiri ale unor schimbări revoluționare mari. Neliniștea actuală a fost în mod convingător exprimată de către distinsul Henry Grady, într-o cuvântare elocventă în fața Societăților Universitare, Charlottesville, Va.

((168))

Cuvintele lui au fost: „Suntem în revărsatul zorilor. ... Stelele fixe se sting de pe cer și noi bâjbâim într-o lumină nesigură. Odată cu noaptea au venit forme ciudate. Căile stabilite s-au pierdut, drumurile noi sunt confuze și câmpurile care se lărgesc se pierd în depărtare. Neliniștea zorilor ne împinge încoace și încolo; dar îndoiala pândește în mijlocul confuziei, și chiar pe cărările bătătorite mulțimile în mișcare s-au oprit, și din umbră sentinelele strigă: «Cine vine acolo?» În obscuritatea dimineții lucrează forțe extraordinare. Nimic nu este statornic sau aprobat. Miracolele din prezent dezmint adevărurile simple din trecut. Biserica este asediată din afară și trădată dinăuntru. În spatele curților de justiție arde mocnit torța răzvrătitului și se întrezărește spânzurătoarea anarhiștilor. Guvernul este controversa partizanilor și prada jefuitorilor. Industria se zbate în strânsoarea monopolului, iar comerțul este încătușat de limitări. Orașele sunt umflate, iar câmpurile sunt distruse. Splendoarea se revarsă din castel, iar sărăcia pândește în casă. Fraternitatea universală se topește, iar oamenii se îngrămădesc în clase. Fluierul nihilistului tulbură ascunzișul, iar vuietul gloatei murmură de-a lungul șoselei”.

Este imposibil ca biserica să nege că sfârșitul veacului, ziua socotelii a venit; căci, fie că discerne timpul în lumina profeției fie că nu, faptele judecății îi sunt impuse și problema va fi înțeleasă înainte de încheierea acestei perioade de seceriș.

Elesiasticismul ia poziție și indirect dă socoteala

Biserica știe că ochii întregii lumi sunt îndreptați spre ea; că într-un fel s-a descoperit că în timp ce pretindea că însărcinarea ei este să convertească lumea, a sosit timpul când, dacă aceasta este misiunea ei, lucrarea aceea ar trebui să fie aproape dacă nu complet împlinită, și că de fapt nu prea se deosebește de lume, decât în declarație.

((169))

Presupunând că aceasta este misiunea ei actuală, ea a pierdut din vedere scopul real al acestui Veac Evanghelic, și anume, să „predice evanghelia aceasta a Împărăției în toată lumea ca o mărturie pentru toate popoarele” și să ajute la chemarea și pregătirea unei „turme mici” care să constituie (cu Domnul ei) acea Împărăție Milenară care va binecuvânta toate familiile pământului (Mat. 24:14; Fapt. 15:14-17). Ea se confruntă cu faptul că după optsprezece secole este mai departe de rezultatele cerute de pretențiile ei decât a fost la încheierea secolului întâi. Prin urmare justificările, scuzele, o considerare și o reexaminare a socotelilor, o redresare a faptelor și pronosticări extravagante ale marilor realizări din viitorul foarte apropiat sunt acum la ordinea zilei, deoarece, forțată de spiritul interogării și examinării din aceste timpuri, ea se străduiește să vorbească în apărarea sa în fața numeroșilor ei acuzatori.

Pentru a face față acuzației de inconsecvență a doctrinei cu standardul ei recunoscut, Biblia, o vedem în mare încurcătură; căci ea nu poate nega conflictul crezurilor ei. Așa că recurge la diferite metode, pe care oamenii chibzuiți nu întârzie să le observe ca dovezi ale marii ei încurcături. Există mare dorință din partea tuturor denominațiilor să se țină de vechile crezuri fiindcă ele sunt funiile prin care au fost legate împreună în organizații distincte; și a le distruge pe acestea deodată, ar însemna a dizolva organizațiile; totuși clericii sunt foarte mulțumiți să spună cât este posibil de puțin despre ele, căci sunt foarte rușinați de ele în lumina cercetătoare a acestei zile de judecată.

Unii sunt atât de rușinați de ele, încât, uitând prudența lor lumească, favorizează îndepărtarea lor cu totul. Alții sunt mai conservatori și gândesc că este mai prudent să renunțe la ele treptat, iar în locul lor să introducă treptat doctrine noi, să le îmbunătățească, să le revizuiască etc. Fiecare este familiar cu îndelungatele discuții despre revizuirea crezului ((170)) presbiterian. La fel este și cu încercările criticilor radicali, cum se numesc ei înșiși, de a submina autoritatea și inspirația Scripturilor sacre și de a sugera o inspirație a secolului al douăzecilea și o teorie a evoluției complet subversivă pentru planul divin de mântuire din căderea adamică pe care Biblia o afirmă, dar pe care ei o neagă. Apoi există o altă clasă, și încă mare, de clerici care favorizează o telogie eclectică sau de compromis, care trebuie să fie din necesitate foarte scurtă și foarte liberală, obiectivul ei fiind să renunțe la toate obiecțiile tuturor religioniștilor, creștini și păgâni, și, dacă este posibil, „să-i aducă pe toți într-o tabără”, cum au exprimat unii. Din partea unei clase largi există o laudă generală cu lucruri mari pe cale să fie îndeplinite prin mijloace recent puse în acțiune, dintre care ideea centrală este unirea sau cooperarea creștină; și când aceasta este asigurată — cum suntem asigurați că va fi curând — atunci convertirea lumii la creștinism, după cum se susține, va urma repede.

Acuzația de lipsă a pietății și a vieții evlavioase este de asemenea întâmpinată cu laudă — laudă cu „multe fapte minunate” care adesea sugerează cuvintele de reproș ale Domnului relatate în Matei 7:22, 23. Dar această laudă folosește foarte puțin intereselor Babilonului, din cauză că lipsa spiritului legii lui Dumnezeu a iubirii este, vai! prea supărător de vizibilă ca să fie ascunsă. Apărarea în ansamblu face doar mai vizibilă deplorabila stare a bisericii decăzute. Dacă acest mare eclesiasticism ar fi de fapt adevărata Biserică a lui Dumnezeu, cât de vizibil ar fi eșecul planului divin de a alege un popor pentru numele Său!

Dar în timp ce aceste diferite scuze, justificări, promisiuni și lăudăroșenii sunt făcute de biserică, conducătorii ei văd foarte clar că ele nu vor servi mult timp pentru a o menține în starea ei actuală divizată, dezorientată și confuză. Ei văd că dezintegrarea și răsturnarea urmează curând în mod sigur dacă ceva efort ((171)) puternic nu va uni sectele ei și astfel să-i dea nu numai o poziție mai bună în fața lumii, ci și o putere crescută de a-i întări autoritatea. De aceea auzim mult vorbindu-se de Unitatea Creștină; și fiecare pas în direcția realizării ei este anunțat ca dovadă a creșterii în spiritul iubirii și în părtășia creștină. Mișcarea însă nu este concepută de iubire și părtășie creștină crescândă, ci de frică. Se vede că furtuna prezisă a indignării și mâniei se apropie repede și diferitele secte se îndoiesc serios de capacitatea lor de a sta singure în izbitura violentă a furtunii.

Ca urmare toate sectele favorizează unirea; dar cum să fie realizată având în vedere crezurile lor contradictorii, este problema care dezorientează. Sunt sugerate diferite metode. Una este să se străduiască întâi să unească acele secte care sunt cele mai asemănătoare în doctrină, ca, de exemplu, diferitele ramuri ale acelorași familii — presbiterieni, baptiști, metodiști, catolici etc. — ca pregătire pentru unirea mai largă propusă. Alta este să se cultive în oameni o dorință de unire și o dispoziție de a ignora doctrina, și de a se oferi o părtășie generoasă tuturor oamenilor înclinați spre morală și să se caute cooperarea lor în ceea ce ei numesc lucrare creștină. Acest sentiment își găsește cei mai serioși suporteri printre cei tineri și de vârstă mijlocie.

Ignorarea în ultimii ani a multora dintre doctrinele controversate din trecut a ajutat la dezvoltarea în biserică a unei clase de tineri care reprezintă pe larg sentimentul „unirii” creștinătății. În necunoștință de luptele sectare din trecut, aceștia nu sunt împovărați de confuzia predominantă printre cei în vârstă în privința preorânduirii, a alegerii, a harului liber etc. Dar ei au încă învățăturile din copilărie (inițial de la Roma și din veacurile întunecate), doctrina nimicitoare a chinuirii veșnice a tuturor celor care nu aud și nu acceptă Evanghelia în veacul actual, și teoria că misiunea Evangheliei este să convertească lumea în veacul actual ((172)) și astfel s-o salveze de acel chin. Aceștia sunt legați sub diferite nume — Asociațiile Creștine ale Tinerilor și ale Tinerelor, Societățile de Străduință Creștină, Ligile Epworth, Fiicele Regelui și Armatele Mântuirii. Multe dintre acestea au într-adevăr „râvnă pentru Dumnezeu, dar nu potrivit cunoștinței”.

Credincioși vederilor lor eronate, nescripturale, aceștia plănuiesc o „ridicare socială a lumii” care să aibă loc imediat. Este lăudabil că eforturile lor nu sunt pentru rău, ci pentru bine. Marea lor greșeală constă în urmărirea propriilor lor planuri, care oricât ar fi de binevoitoare și înțelepte în estimarea umană, din necesitate le lipsește înțelepciunea divină și planul divin, singurele care vor fi încununate de succes. Toate celelalte sunt sortite eșecului. Ar fi spre marea binecuvântare a celor adevărați dintre ei dacă ar putea vedea planul divin, și anume, selecția („alegerea”) unei „turme mici” sfințite acum, și în curând ridicarea lumii prin turma mică atunci când va fi completă și mult înălțată, și când va domni cu Cristos în calitate de comoștenitoare în Împărăția Sa Milenară. Dacă ar putea vedea aceasta, ar avea sau ar trebui să aibă efect sfințitor asupra tuturor celor adevărați dintre ei — chiar dacă desigur aceasta ar fi o mică minoritate; căci majoritatea celor care se alătură acestor societăți evident fac aceasta din alte motive decât consacrare și devotare întreagă lui Dumnezeu și serviciului Său — „chiar până la moarte”.

Acești tineri creștini, neînvățați în lecțiile istoriei bisericii și necunoscători ai doctrinelor, repede sunt de acord cu ideea „Unirii”. Ei decid: „Greșeala din trecut au fost doctrinele care au cauzat separări! Să ne unim și să ignorăm doctrinele!” Ei nu apreciază faptul că și în trecut toți creștinii au fost dornici de unire, tot atât de dornici ca și cei de astăzi, dar ei voiau unire pe baza adevărului, sau altfel nici un fel de unire. Regula lor de conduită a fost: „Luptați pentru credința care a fost dată sfinților odată pentru totdeauna”; „nu luați deloc ((173)) parte la lucrările neroditoare ale întunericului, ci mai degrabă dezaprobați-le” (Iuda 3; Efes. 5:11). Mulți de astăzi nu pot vedea că anumite doctrine sunt atotimportante pentru adevărata unire printre adevărații creștini — o unire plăcută lui Dumnezeu — că greșeala trecutului a fost că creștinii au fost prea mult înclinați în favoarea propriilor lor crezuri umane ca să le mai verifice și să le corecteze pe acestea și toate doctrinele prin Cuvântul lui Dumnezeu.

Ca atare, unirea sau confederația propusă și căutată, fiind una care ignoră doctrina Bibliei dar ține ferm la doctrinele umane în privința chinului veșnic, a nemuririi naturale etc., și care este dominată numai de judecata umană în privința obiectivului și metodelor, este cel mai periculos lucru care sar putea întâmpla. Sigur va duce la eroare extremă, fiindcă respinge „învățăturile lui Cristos” și „înțelepciunea de sus”, și în loc de acestea se bazează pe înțelepciunea propriilor ei oameni înțelepți, care este nechibzuință când este opusă sfatului și metodelor divine. „Înțelepciunea înțelepților lui va pieri.” Isa. 29:14.

Apoi, de asemenea, sunt multe idei puse în circulație de către clericii progresiști (?) și de către alții în privința caracterului și misiunii bisericii în viitorul apropiat, propunerea lor fiind să o coboare, chiar mai aproape decât în prezent, de ideile lumii. Lucrarea ei, se pare, va fi să atragă lumea neregenerată în ea și să asigure un patronaj financiar liberal; și pentru a face aceasta trebuie puse la dispoziție distracție și plăcere. Care creștin adevărat n-a fost șocat de tendințele în această direcție, atât cum le vede acasă, cât și cum citește despre ele că sunt în altă parte.

Ce dovadă mai puternică am putea avea a declinului adevăratei evlavii decât ceea ce urmează, de sub pana unui cleric metodist, publicată într-o revistă metodistă — The Northwestern Christian Advocate — și numită de către editor „o satiră prietenească asupra condițiilor metodiste existente”, care admite astfel condițiile. Dacă este intenționată ca o ((174)) susținere sau ca o satiră, nu contează; faptele sunt fapte, oricine le-ar spune, deși au forță îndoită când sunt de natura unei confesiuni din partea unui slujitor pe care-l interesează revista propriei biserici. Dăm articolul întreg după cum urmează, italicele fiind din partea noastră:

„Unele aspecte ale metodismului american

Reînsuflețirea religiei în secolul al optsprezecelea sub conducerea lui Wesley și Whitefield a purificat tonul moral al rasei anglo-saxone și a pus în acțiune noi forțe pentru ridicarea celor neevanghelizați. Istoricii laici, atât englezi cât și americani, s-au unit în a pune pe seama mișcării inițiate de acești bărbați remarcabili multe lucruri în privința mecanismului bisericii și a declarației doctrinei care tinde să răspândească și să semene civilizația noastră. Doctrina «harului liber» propovăduită de ei și de succesorii lor, cu evoluția experimentelor moderne în guvernarea laică, a fost una din cele mai populare dogme care au angajat gândurile oamenilor. Această doctrină a fost în special contagioasă printre străbunii noștri americani. Aruncând jos jugul regilor și dezgustați de o biserică naționalizată și dominată de preoți, ce putea fi oare mai încântător și mai în armonie cu aspirațiile lor politice decât doctrina că fiecare om este liber să-și facă sau să-și strice propriul destin de acum și din viitor?

Doctrina «nașterii din nou» asupra căreia au insistat metodiștii, și a cărei propovăduire în New England de către Whitefield a fost ca povestirea unei istorii noi și nemaiauzite, a produs de asemenea efecte la care laicii și chiar cei nereligioși au privit cu aprobare. Căci această doctrină nu numai că cerea o «schimbare a inimii», ci și o astfel de schimbare în viața zilnică încât să-l facă pe metodist ușor de deosebit de omul din lume prin comportamentul său. Marele scop pentru care a existat biserica a fost să «răspândească sfințenia scripturală peste aceste țări». Aceasta a fost inscripția de pe stindardul ei — cu acest strigăt de război ea a biruit.

Un alt motiv al succesului fenomenal al metodismului în această țară se găsește în faptul că oamenii de rând au fost primiți cu ((175)) bucurie la serviciul lui simplu, popular. Numai cei care sunt neinstruiți în ritualuri pot aprecia acest fapt aparent nesemnificativ dar de fapt foarte important. Să știi că poți intra într-o biserică și lua parte la un serviciu fără riscul de a-ți arăta ignoranța în privința formei și ceremoniei este de cea mai mare importanță dacă n-ai nici o dorință să te faci remarcat. Astfel serviciul simplu, nestudiat al bisericii americane metodiste timpurii a fost exact potrivit pentru oamenii care abandonaseră numai târziu pompa religiilor Bătrânului Continent. Mânecile episcopale, pălăriile sfinte, diademele, coroanele și robele erau respingătoare pentru gusturile lor nerafinate și simple. Religia care i-a învățat că puteau să-și ducă cererile la Atotputernicul fără un intermediar de vreun fel le-a accentuat demnitatea și mărimea calității lor de oameni și a fost atrăgătoare pentru iubirea lor de independență.

Triumfurile marcante ale acestei biserici pot de asemenea fi atribuite în parte faptului că ea nu lăsase încă jos biciul cu mici corzi al Învățătorului. În zilele acelea timpurii era din când în când câte o curățire a bisericii de prefăcuți și de nevrednici, care avea un efect foarte sănătos, nu numai asupra bisericii în sine, ci și asupra comunității din jur. Căci după furtunile care adesea însoțeau «respingerea» celor fără credință, atmosfera morală a întregii zone era purificată și chiar cei batjocoritori vedeau că a fi membru în biserică însemna ceva.

Un factor care de asemenea a ajutat la succesul despre care scriu a fost peregrinajul simplu pentru slujire care se făcea atunci. Fără îndoială în zilele acelea erau și giganți din punct de vedere moral. Influența unui om puternic, bărbătesc, stăpânit de ideea că aici nu avea «o cetate care rămâne», care nu făcea pregătiri pentru bătrânețe, care nu cerea nici un contract pentru a-și asigura întreținerea sau salariul, refuzându-și chiar lucrurile pe care oamenii erau foarte lacomi să le obțină, și aprins de un zel care trebuia să-l consume repede, trebuie să fi fost durabilă și benefică oriunde era simțită.

Un rol nu neînsemnat în obținerea poziției ei dominante în această țară l-au jucat cântările vechilor metodiști. Cuvinte serioase, raționale, pline de învățătură, unite cu melodii care ((176)) încă trăiesc și se mențin, în acest cântat era nu numai atracție muzicală, ci și o instruire teologică prin care oamenii, needucați cum erau totuși, au fost îndoctrinați în principiile cardinale ale bisericii. Cântatul unui adevăr îl pune pe acesta în sufletul unui copil sau al unui om cu o putere mai durabilă decât poate fi găsită în vreo grădiniță sau metodă de instruire Quincy. Astfel, fără discuție, doctrinele erau fixate în mințile copiilor sau ale convertiților așa încât nici o controversă ulterioară nu le putea clinti. Rămâne acum să arătăm că

Aceste elemente de succes au devenit învechite și că în biserica metodistă episcopală a fost stabilit un nou standard de succes.

Să nu-mi asum un rol de lăudăros, ci mai degrabă să fiu un analist al faptelor deschise, un expunător al istoriei recente. În ceea ce privește standardul doctrinei, nu există nici o schimbare în poziția susținută de biserică, dar spiritul și tonul la care s-a ajuns aproape în toate afacerile ei arată imediat prezența progresului modern și a inovațiilor dătătoare de lumină. Temperamentul și înfățișarea acestei biserici puternice s-au schimbat atât de mult încât toți cei pe care-i interesează bunăstarea religioasă a Americii trebuie să studieze acea schimbare cu o preocupare deosebită.

Doctrina nașterii din nou — «Trebuie să ne naștem din nou» — rămâne intactă, dar progresul modern a îndepărtat biserica de la vechea strictețe care i-a împiedicat pe mulți oameni buni să intre în staulul ei, fiindcă nu puteau subscrie la acea doctrină și fiindcă ei n-au avut niciodată ceea ce cândva se numea «religie experimentală». Acum universaliștii și unitarienii sunt adeseori găsiți în deplină părtășie făcându-și curajos datoria.

Slujirea de astăzi, șlefuită și educată cum este în bisericile principale, este prea bine crescută ca să insiste asupra «sfințeniei», așa cum au văzut părinții acel har, dar predică acea sfințenie mai largă care nu se gândește la rău nici măcar într-un om care nu este complet sfințit. A îmbrățișa această doctrină așa cum a fost ea pe vechea cale îngustă, nu l-ar face pe unul cu totul agreabil în cercurile Chautauqua și în ligile Epworth din prezent.

((177))

Serviciul din trecut, simplu, mai persistă încă printre populațiile rurale, dar în cercurile educate, unde se dobândesc gusturi corecte în muzică, artă și literatură — printre bisericile de la oraș — în multe cazuri un ritual elaborat și elegant ia locul rugăciunii și strigării impetuoase și voluntare care-i caracteriza odată pe părinți. A pune în discuție faptul că această schimbare este de dorit înseamnă a pune în discuție superioritatea culturii față de lipsa educației și proasta creștere.

Când biserica era într-un stadiu experimental, poate că era înțelept să fie tot atât de strictă ca și conducătorii ei de atunci. Atunci era puțin de pierdut. Dar acum oamenii înțelepți, discreți și prudenți refuză să hazardeze binele unei biserici bogate și influente printr-o administrare bigotă a legii, așa cum ar ofensa pe bogați și pe intelectuali. Dacă oamenii nu sunt flexibili, Evenghelia sigur este. Biserica a fost făcută să salveze pe oameni, nu să-i respingă și să-i descurajeze. Astfel că ideile noastre mai largi și mai moderne au scos afară și au depășit noțiunea limitată și egocentristă că noi suntem mai buni ca alți oameni, care ar trebui să fie excluși de la părtășia noastră.

Masa de dragoste cu prejudecățile ei dogmatice și adunarea, care au fost pentru multe minți tot atât de rele ca și spovedania, au fost în mare parte abandonate pentru Ligile Epworth și Societățile de Străduință.

Slujirea actuală cultivată, mai mult decât oricând în istoria bisericii, se conformează îndemnului Învățătorului să «fim înțelepți ca șerpii și fără răutate ca porumbeii». Care dintre ei ar avea nechibzuința predicatorilor de demult să-i spună celui mai bogat dintre membrii oficiali care se scaldă în lux să vândă totul pentru Dumnezeu și pentru omenire și să-și ia crucea și să-L urmeze pe Cristos? El ar putea pleca întristat — slujitorul, vreau să spun.

În timp ce evoluția este legea iar progresul cuvântul de ordine, pripeala și radicalismul trebuie deplânse întotdeauna, iar slujitorul metodist modern este arareori vinovat de vreuna din ele. Predicatorul aspru, necioplit, care Îl acuza pe Dumnezeul iubirii că este plin de mânie, s-a retras ca să dea loc succesorului său, ((178)) care este plin de grijă în stil, elegant în dicție, și ale cărui gânduri, emoții și sentimente sunt poetice și inofensive.

«Limita de timp» prin care un slujitor poate rămâne în serviciu timp de cinci ani la un mandat va fi abandonată la următoarea Conferință Generală din 1896. La început putea servi la un mandat numai șase luni; după acea timpul a fost prelungit la un an, apoi la doi ani, apoi la trei și mai târziu la cinci. Dar cercurile conducătoare, cultivate ale bisericii văd că dacă succesul și poziția ei socială trebuie să se compare favorabil cu alte biserici, pastoratul ei trebuie să fie fixat, așa încât predicatorii ei tari să poată deveni centre ale cercurilor sociale și literare. Căci trebuie să reținem că acum munca predicatorului nu este cum a fost adesea — să țină adunări lungi și să fie evanghelist. Nimeni nu vede aceasta mai clar decât înșiși predicatorii. Marii adepți ai reînsuflețirii erau predicatorii de dorit pe care-i căutau bisericile, iar la conferințele anuale predicatorii erau obișnuiți să raporteze numărul de convertiri din timpul anului. Acum însă o idee mai puțin entuziastă și originală îi stăpânește atât pe popor cât și pe preot. Bisericile mai mari doresc pe acei slujitori care pot hrăni natura estetică, care pot para loviturile scepticismului modern și pot atrage pe intelectuali și pe cei cizelați, în timp ce la conferința anuală ceea ce se accentuează în raportul predicatorului este colecta sa misionară. Predicatorul metodist modern este un excelent colector de bani, în acest mod intrând chiar în inima oamenilor săi cum n-ar putea prin nici un îndemn sau apel de modă veche.

Ce mare este lecția care a fost învățată atât de bine de către acești lideri ai gândirii creștine; și anume, că Evanghelia n-ar trebui să ofenseze niciodată gustul cultivat și politicos. Unei biserici care se poate conforma atât de flexibil timpurilor, porțile viitorului i se deschid larg cu un salut vesel. Ce deviză mai potrivită poate fi găsită pentru ea decât cea cântată de îngerii vestitori: «Pace pe pământ și între oameni bună plăcere». Rev. Chas. A. Crane”.

Extragem cele ce urmează din Gospel Trumpet, de episcopul R. S. Foster, de la Biserica M. E. Acestea dau aceeași mărturie, deși în limbaj diferit; poate puțin prea clar pentru unii, deoarece episcopul s-a pensionat de atunci împotriva dorinței sale și în ciuda lacrimilor sale.

((179))

Episcopul Foster a spus:

„Biserica lui Dumnezeu curtează astăzi lumea. Membrii ei încearcă s-o coboare la nivelul celor neevlavioși. Balul, teatrul, arta nudă și indecentă, luxul social, cu toate moravurile lor destrăbălate, își fac drum în incinta secretă a bisericii; și ca o satisfacție pentru tot acest lumesc, creștinii fac mare caz de Postul Mare, de Paști, de Vinerea Mare și de ornamentarea bisericii. Este vechiul truc al lui Satan. Biserica evreiască s-a lovit de acea stâncă; biserica Romei a naufragiat pe ea, iar biserica protestantă ajunge repede la aceeași soartă.

Marile noastre pericole, așa cum le vedem, sunt adaptarea ei la lume, neglijarea săracilor, înlocuirea faptului evlaviei cu forma, abandonarea disciplinei, o slujire plătită, o evanghelie impură — care, în rezumat, este o biserică la modă. Ca metodiștii să fie expuși unui astfel de rezultat și să existe semne în acest sens la o sută de ani de la «plecarea din port» pare aproape miracolul istoriei; dar cel care privește în jurul său astăzi poate oare să nu vadă faptul?

Nu se îmbracă metodiștii exravagant și la fel de modern ca orice altă clasă, încălcând Cuvântul lui Dumnezeu și propria lor disciplină? Doamnele, și adesea soțiile și fiicele celor care sunt în slujire, nu-și pun «aur și mărgăritare și haine scumpe»? N-ar fi îmbrăcămintea simplă pentru care a insistat John Wesley și episcopul Asbury, și care a fost purtată de Hester Ann Rogers, lady Huntington și multe altele la fel de distinse, privită acum în cercurile metodiste ca fanatism? Poate cineva, care merge în biserica metodistă din oricare din orașele importante, să distingă ținuta membrilor bisericii de a celor care merg la teatru sau la bal? Nu se vede lumescul în muzică? Coruri elaborat înveșmântate și ornamentate, care în multe cazuri nu pretind a fi religioși și adesea sunt sceptici cu zâmbete batjocoritoare, dau un spectacol artistic rece sau ca de operă, care este în armonie cu închinarea spirituală la fel de mult cum este o operă sau un teatru. Cu astfel de spectacol lumesc, spiritualitatea este înghețată de moarte.

Înainte fiecare metodist frecventa „adunarea” și dădea mărturie de religie experimentală. Acum adunarea este ((180)) frecventată de către foarte puțini și în multe biserici este abandonată. Administratorii, împuterniciții și conducătorii bisericii arareori merg la adunare. Înainte aproape fiecare metodist se ruga, mărturisea sau îndemna în adunarea de rugăciune. Acum numai foarte puțini sunt auziți. Înainte erau auzite strigăte și laude: acum asemenea demonstrații de entuziasm sfânt și de bucurie sunt privite ca fanatism.

Întrunirile sociale, târgurile, festivalurile, concertele și altele asemenea au luat locul strângerilor laolaltă religioase, al adunărilor de reînsuflețire, al adunărilor obișnuite și de rugăciune din zilele timpurii.

Cât este de adevărat că disciplina metodistă este literă moartă. Regulile ei interzic purtarea de aur și mărgăritare și îmbrăcămintea scumpă; totuși nimenea nu se gândește vreodată să disciplineze pe membrii acesteia pentru încălcarea lor. Ele interzic a se citi acele cărți și a se urmări acele divertismente care nu slujesc pentru evlavie, totuși biserica însăși merge la spectacole și distracții și festivaluri și târguri care distrug viața spirituală atât a tinerilor cât și a bătrânilor. Măsura în care se face acum acest lucru este îngrozitoare.

Slujitorii metodiști timpurii mergeau să sacrifice și să sufere pentru Cristos. Ei nu căutau locuri de bogăție și ușurință, ci de privare și suferință. Ei nu se lăudau cu salariile lor mari, cu sedii parohiale frumoase și cu adunări rafinate, ci cu sufletele care fuseseră câștigate pentru Isus. O, ce schimbare! O slujire plătită va fi o slujire slabă, timidă, ploconitoare, oportunistă, fără credință, răbdare și putere sfântă. Înainte metodismul se ocupa de marele adevăr central. Acum amvoanele se ocupă în mare parte de generalități și de lecturi populare. Glorioasa doctrină a sfințirii complete este arareori auzită și arareori văzută în amvoane”.

Deși se fac eforturi speciale de a înrola simpatiile și cooperarea tinerilor din biserici în interesele uniunii religioase, adunându-i laolaltă din punct de vedere social și evitând controversa religioasă și învățătura doctrinară, încă mai mare efort se face să se aducă membrii adulți în armonie cu mișcarea pentru unire. Liderii din toate denominațiile plănuiesc și lucrează pentru aceasta; și multe ((181)) eforturi minore au culminat în marele Parlament al Religiilor ținut la Chicago în vara lui 1893. Obiectivul Parlamentului a fost foarte clar în mintea conducătorilor și a găsit expresie foarte clară; dar masele membrilor bisericii au urmat după cât se pare pe conducători fără nici cea mai mică considerare a principiilor implicate — că a fost un mare compromis al creștinismului cu tot ce este necreștin. Și acum că s-a proiectat o extindere a mișcării pentru o federație universală a tuturor corpurilor religioase, propusă să aibă loc în anul 1913, și în vederea faptului că Uniunea Creștină este în mod activ împinsă în această direcție a compromisului, cei care doresc să rămână loiali lui Dumnezeu să marcheze bine principiile exprimate de acești lideri religioși.

Rev. J. H. Barrows, Doctor în Teologie, spiritul conducător al Parlamentului Mondial al Religiilor (din Chicago), în timp ce era angajat în promovarea extinderii lui, a fost citat de un jurnal din San Francisco, cum că s-ar fi exprimat către reprezentantul acestui jurnal în legătură cu activitatea sa specială de realizare a unității religioase, după cum urmează:

„Unirea religiilor”, a spus el pe scurt, „se va întâmpla întrunul din două moduri posibile. Mai întâi trebuie să se unească acele biserici care sunt cele mai apropiate pe terenul comun al credinței și al doctrinei — diferitele ramuri ale metodismului și presbiterianismului, de exemplu. Apoi, când sectele se vor uni între ele, protestantismul în general se va aduna laolaltă. În progresul educației catolicii și protestanții vor descoperi că deosebirile între ei nu sunt de fapt cardinale și vor pune în discuție unirea. Acest lucru realizat, unirea cu alte religii [adică, mahomedanismul, budismul, brahmanismul, confucianismul etc. — religii păgâne] va fi numai o chestiune de timp.

Apoi: Religiile și bisericile se pot alătura în unitate civilă pe bază etică, așa cum a susținut d-nul Stead [o victimă a Titanicului, un spiritist]. Organizațiile religioase au interese comune și datorii comune în comunitățile în care se află, și este posibil să se unească pentru promovarea și realizarea acestor scopuri. Eu însumi sunt înclinat să aștept ca unirea să vină prin primul proces. Oricum ar putea fi aceasta, congresele ((182)) religiilor încep să prindă formă. Rev. Theo E. Seward raportează marea creștere a succesului organizației sale «Frăția Unității Creștine» din New York, în timp ce foarte recent a fost organizată în Chicago, sub conducerea lui C. C. Bonney, o largă și viguroasă «Asociație pentru promovarea unității religioase»”.

Marele parlament al religiilor

Chicago Herald, comentând favorabil asupra lucrărilor Parlamentului (italicele ne aparțin), a spus:

„Niciodată de la încurcătura de la Babel n-au stat alături, mână în mână și aproape inimă lângă inimă, atât de multe religii, atât de multe crezuri, ca aseară în acel mare amfiteatru. Niciodată de când a început istoria scrisă n-au fost diferitele feluri de oameni atât de legați cu lanțul de aur al Iubirii. Națiunile pământului, crezurile creștinătății, budiștii și baptiștii, mahomedanii și metodiștii, catolicii și confucianiștii, brahmanii și unitarienii, șintoiștii și episcopalii, presbiterienii și panteiștii, monoteiștii și politeiștii, reprezentând toate nuanțele de gândire și toate condițiile de oameni, s-au adunat în sfârșit împreună în legătura comună a simpatiei, omeniei și respectului”.

Ce semnificativ este faptul că până și mintea acestui aprobator entuziast al marelui Parlament a mers înapoi până la memorabila încurcătură a limbilor de la Babel! Oare n-a recunoscut el de fapt instinctiv în Parlament un remarcabil antitip?

Rev. Barrows, citat mai sus, a vorbit entuziast despre relațiile prietenești manifestate printre slujitorii protestanți, preoții catolici, rabinii evrei și de fapt liderii tuturor religiilor existente, după corespondența lor cu referire la marele Parlament de la Chicago. El a spus:

„Vechea idee că religia căreia îi aparțin eu este singura adevărată, este învechită. Este câte ceva de învățăt de la toate religiile, și nimeni nu este vrednic de religia pe care o reprezintă dacă nu este dispus să dea mâna cu cineva ca frate al său. Cineva a spus că acum timpul este copt ca religia cea mai bună să vină în față. Timpul ca cineva să-și dea ((183)) aere de superioritate în legătură cu religia sa anume a trecut. Aici se va întâlni înțeleptul, eruditul și prințul din Orient în relație prietenească cu arhiepiscopul, rabinul, misionarul, predicatorul și preotul. Ei vor sta împreună în congres pentru prima oară. Se speră că aceasta va ajuta să se dărâme barierele crezului”.

Rev. T. Chalmers, de la Biserica Discipolilor, a spus:

„Primul Parlament al Religiilor pare să fie vestitorul unei fraternități mai largi — o fraternitate care va combina întro singură religie mondială ceea ce este mai bun, nu numai în una, ci în toate credințele istorice mari. Poate că sub îndrumarea acestei speranțe mai largi va fi nevoie să revizuim terminologia noastră și să vorbim mai mult despre unitatea religioasă decât despre unitatea creștină. Mă bucur că toate cultele mari vor fi aduse în contact unul cu altul și că Isus Își va lua locul Său în tovărășia lui Gautama, Confucius și Zoroastru”.

New York Sun, într-un editorial asupra acestui subiect a spus:

„Nu putem înțelege exact ce își propune să îndeplinească Parlamentul. ... Este posibil însă ca proiectul de la Chicago să ridice un fel de religie nouă și cuprinzătoare, care să includă și să satisfacă orice fel de opinie religioasă și nereligioasă. Este o muncă mare să ridici o religie nouă și eclectică satisfăcătoare peste tot; dar Chicago este încrezător”.

Ar fi într-adevăr straniu dacă spiritul lui Cristos și spiritul lumii s-ar dovedi dintr-o dată că sunt în armonie, că cei plini de spirite opuse văd la fel. Dar nu acesta este cazul. Este încă adevărat că spiritul lumii este vrăjmășie cu Dumnezeu (Iac. 4:4); că teoriile și filosofiile lui sunt deșarte și nechibzuite și că singura revelație divină conținută în Scripturile inspirate ale apostolilor și ale profeților este singurul adevăr inspirat divin.

Unul dintre obiectivele declarate ale Parlamentului, conform președintelui lui, d-nul Bonney, a fost să adune împreună religiile lumii într-o adunare „în care să se poată prezenta țelurile comune și temeiurile comune ale unității ((184)) și să se treacă în revistă minunatul progres religios din secolul al nouăsprezecelea”.

Obiectivul real și singurul obiectiv al acestei treceri în revistă a fost în mod evident să răspundă la spiritul cercetător al acestor timpuri — al acestui ceas al judecății — să facă o prezentare cât se poate de bună a progresului bisericii și să inspire speranța că, după tot eșecul aparent al creștinismului, biserica este tocmai în ajunul unei victorii mari; că în curând, foarte curând, misiunea pretinsă a ei va fi realizată prin convertirea lumii. Acum să remarcăm cum propune ea să se facă aceasta, și să observăm că se va face nu prin spiritul adevărului și dreptății, ci prin spiritul compromisului, al ipocriziei și al înșelării. Obiectivul declarat al Parlamentului a fost fraternizarea și unirea religioasă; și nerăbdarea de a le asigura în indiferent ce condiții a fost foarte vizibilă. Ei au fost chiar dispuși, cum s-a declarat mai sus, să-și revizuiască terminologia ca să facă loc religioșilor păgâni, și au numit-o unitate religioasă, eliminând numele neplăcut de creștin, și foarte mulțumiți ca Isus să coboare de la superioritatea Sa și să-Și ia locul cu umilință alături de înțelepții păgâni: Gautama, Confucius și Zoroastru. Spiritul îndoielii și al nedumeririi, al compromisului și al lipsei de credință generală din partea creștinilor protestanți, și spiritul lăudăroșeniei și al sfătuirii și autorității din partea romano-catolicilor și al tuturor celorlalți religioși au fost cele mai proeminente aspecte ale marelui Parlament. Prima sesiune a lui a fost deschisă cu rugăciunea unui romano-catolic — cardinalul Gibbons — iar ultima sesiune a fost încheiată cu binecuvântarea unui romano-catolic — episcopul Keane. Iar în timpul ultimei sesiuni un preot șintoist din Japonia a invocat asupra adunării amestecate binecuvântarea a opt milioane de zeități.

Rev. Barrows fusese înainte timp de doi ani în corespondență cu păgâni reprezentativi din alte țări, ((185)) trimițând strigătul macedonian în jurul lumii către toți preoții și apostolii păgâni ai ei, să „treacă și să ne ajute!” Faptul ca chemarea să iasă astfel în mod reprezentativ de la biserica presbiteriană, care de câțiva ani trecea printr-un chin de foc al judecății, a fost de asemenea semnificativ în privința confuziei și neliniștii care predomină în acea denominație și în toată creștinătatea. Și toată creștinătatea a fost gata pentru marea adunare.

Timp de șaptesprezece zile, creștini reprezentativi din toate denominațiile au stat împreună la sfat cu reprezentanții tuturor religiilor păgâne, care au fost menționați repetat în mod curtenitor de către oratorii creștini, ca „înțelepții de la răsărit” — împrumutând expresia din Scripturi, unde a fost aplicată unei clase foarte diferite — câtorva evlavioși credincioși în Dumnezeul lui Israel și în profeții lui Israel care au prezis venirea Unsului lui Iehova, și care așteptau cu răbdare și în veghere venirea Lui și care nu dădeau nici o atenție spiritelor seducătoare ale înțelepciunii lumești care nu-L cunoștea pe Dumnezeu. Acestor înțelepți cu adevărat, umiliți cum au fost, Dumnezeu le-a descoperit mesajul Său binecuvântat al păcii și speranței.

Tema anunțată pentru ultima zi a Parlamentului a fost „Uniunea religioasă a întregii familii umane”; când să fie analizate „Elementele religiei perfecte așa cum sunt reorganizate și prezentate în diferitele credințe”, în vederea determinării „caracteristicilor religiei supreme” și a „centrului viitoarei unități religoase a omenirii”.

Este oare posibil ca astfel, prin propria lor mărturisire, slujitorii creștini (?) să fie incapabili, în această zi târzie, să determine care trebuie să fie centrul unității religioase sau caracteristicile religiei perfecte? Sunt ei atât de nerăbdători după o „religie mondială” încât sunt dispuși să sacrifice oricare sau toate principiile adevăratului creștinism, și chiar și numele de „creștin”, dacă este necesar, pentru a o obține? ((186)) Chiar așa, mărturisesc ei. „După cuvintele tale te voi judeca, rob rău și leneș”, spune Domnul. Zilele premergătoare conferinței au fost dedicate prezentării diferitelor religii de către respectivii lor reprezentanți.

Planul a fost îndrăzneț și hazardat, dar trebuie să fi deschis ochii fiecărui copil adevărat al lui Dumnezeu asupra câtorva fapte care au fost foarte evidente; și anume: (1) că biserica creștină nominală a ajuns la ultima limită a speranței în capacitatea ei de a rezista, sub judecățile pătrunzătoare ale acestei zile când „Domnul are o judecată cu poporul Său”, Israelul spiritual nominal (Mica 6:1, 2); (2) că în loc să se căiască de alunecările lor, de lipsa lor de credință și de zel și de evlavie, și astfel să caute întoarcerea favorii divine, ei se străduiesc, printr-un anumit fel de unire și cooperare, să se sprijine unul pe altul și să cheme în ajutor lumea păgână ca să-i ajute să se împotrivească judecăților Domnului în faptul că dă în vileag erorile crezurilor lor umane și răstălmăcirile caracterului Său vrednic; (3) că ei sunt dispuși să compromită pe Cristos și Evanghelia Sa pentru a câștiga prietenia lumii și beneficiile ei de putere și influență; (4) că orbirea lor este astfel încât sunt incapabili să distingă adevărul din eroare, sau spiritul adevărului din spiritul lumii; și (5) că ei au pierdut deja din vedere învățăturile lui Cristos.

Fără îndoială că un ajutor temporar va veni din sursele unde este atât de entuziast căutat; dar va fi numai un pas pregătitor care va implica lumea întreagă în soarta iminentă a Babilonului, făcându-i pe regi, pe negustori și pe oamenii de afaceri ai întregului pământ să jelească și să plângă după această cetate mare. Apoc. 18:9, 11, 17-19.

Văzând demersurile marelui Parlament, atenția noastră este cu forță atrasă asupra câtorva aspecte remarcabile: (1) Asupra spiritului și atitudinii de îndoială și compromitere a creștinătății nominale, cu excepția bisericilor romano și ((187)) greco-catolică. (2) Asupra atitudinii încrezătoare și insistente a catolicismului și a tuturor celorlalte religii. (3) Asupra deosebirilor clare, observate de înțelepții păgâni, între creștinismul învățat în Biblie și cel învățat de misionarii creștini ai diferitelor secte ale creștinătății care, împreună cu Biblia, au dus crezurile lor iraționale și conflictuale în țările străine. (4) Asupra felului cum apreciază păgânii efortul misionar și perspectivele acestuia în țările lor. (5) Asupra influenței Bibliei pentru mulți din țările străine, în ciuda interpretărilor greșite ale ei din partea celor care au dus-o în străinătate. (6) Asupra influenței ei actuale și a rezultatelor posibile ale marelui Parlament. (7) Asupra aspectului general al lui așa cum este văzut din punct de vedere profetic.

Compromiterea adevărului

Marele Parlament religios a fost convocat de către creștini — creștinii protestanți; a fost ținut într-o țară declarată creștină protestantă; și a fost sub conducerea și îndrumarea creștinilor protestanți, așa că protestanții pot fi considerați răspunzători de toate demersurile lui. Să se observe deci, că spiritul actual al protestantismului este acela de compromis și lipsă de credință. Acest Parlament a fost dispus să compromită pe Cristos și Evanghelia Lui de dragul prieteniei anticristului și a păgânismului. El a dat onorurile atât ale deschiderii cât și ale încheierii deliberărilor lui reprezentanților papalității. Și este demn de observat că în timp ce credințele diferitelor națiuni păgâne au fost prezentate pe larg de către reprezentanții lor, n-a existat nici o prezentare sistematică a creștinismului în nici una din fazele lui, deși au fost discursuri asupra diferitelor teme din partea creștinilor. Cât de ciudat pare ca astfel de ocazie de a propovădui Evanghelia lui Cristos unor păgâni reprezentativi, inteligenți și influenți, să fie ((188)) trecută cu vederea și ignorată de o astfel de adunare! Au fost reprezentanții Evangheliei lui Cristos rușinați de Evanghelia lui Cristos? (Rom. 1:16). În privința discursurilor, romano-catolicii au avut cea mai largă prezentare, fiind reprezentați nu mai puțin de șaisprezece ori în sesiunile Parlamentului.

Și nu numai atât, dar au fost acolo din aceia care, declarând creștinismul, s-au ocupat cu sârguință de dărâmarea doctrinelor lui fundamentale — care le-au spus păgânilor reprezentativi despre îndoielile lor în privința infailibilității Scripturilor creștine; că relatările Bibliei trebuie primite cu un grad mare de îngăduință în privința failibilității; și că învățăturile lor trebuie suplimentate de rațiunea și filosofia umană, și acceptate numai în măsura în care ele sunt de acord cu acestea. Au fost acolo din aceia care, declarând a fi creștini ortodocși, au respins doctrina răscumpărării, care este singura temelie a credinței creștine adevărate; alții, negând căderea omului, au vestit teoria opusă, a evoluției — că omul n-a fost niciodată creat perfect, că niciodată n-a căzut și că în consecință n-a avut nevoie de un răscumpărător; că de la crearea sa într-o stare foarte joasă, foarte departe de „Chipul lui Dumnezeu”, el s-a ridicat treptat și este încă în procesul unei evoluții a cărei lege este supraviețuirea celui mai potrivit. Și aceasta, tocmai opusul doctrinei Bibliei despre răscumpărare și restabilire, a fost cea mai populară opinie.

Dăm mai jos câteva extrase scurte care indică spiritul compromițător al creștinismului protestant, atât în atitudinea față de acel mare sistem anticreștin, Biserica Romei, cât și față de credințele necreștine.

Să-l auzim pe dr. Chas. A. Briggs, profesor la un seminar teologic presbiterian, vorbind împotriva Scripturilor sacre. Acest domn a fost prezentat de președintele dr. Barrows ca „unul a cărui învățătură, curaj și credincioșie față de ((189)) convingerile sale i-au dat un loc de frunte în biserica universală” și a fost primit cu multe aplauze. El a spus:

„Tot ce putem pretinde pentru Biblie este inspirație și acuratețe pentru ceea ce sugerează lecțiile religioase care trebuie date. Dumnezeu este sincer; El nu poate induce în eroare sau înșela creaturile Sale. Dar când Dumnezeul infinit vorbește omului limitat, trebuie El să spună cuvinte care nu sunt eroare? [Ce absurdă este întrebarea! Dacă Dumnezeu nu vorbește adevărul, atunci desigur că nu este sincer.] Aceasta depinde nu numai de vorbirea lui Dumnezeu, ci și de auzul omului, și de asemenea de mijlocul de comunicare între Dumnezeu și om. Este necesar să arătăm capacitatea omului de a primi cuvântul, înainte de a putea fi siguri că El l-a transmis corect. [Acest profesor de teologie «învățat și reverend» (?) ar trebui să aibă în minte că Dumnezeu a putut alege instrumente potrivite pentru a le transmite adevărul Său, precum și a-l exprima acestora; și că El a făcut aceasta este foarte evident pentru fiecare căutător sincer al Cuvântului Său. Un astfel de argument spre a submina validitatea Scripturilor sacre este numai un subterfugiu, și a fost o insultă la adresa unui public luminat.] Inspirația Scripturilor sacre nu implică infailibilitate în fiecare amănunt”.

Să-l auzim pe Rev. Theodore Munger, din New Haven, detronând pe Cristos și înălțând sărmana omenire decăzută în locul Lui. El a spus:

„Cristos este mai mult decât un iudeu omorât la Calvar. Cristos este omenirea așa cum evoluează sub puterea harului lui Dumnezeu, și orice carte atinsă de inspirația acestui fapt [nu că Isus a fost Fiul uns al lui Dumnezeu, ci că omenirea evoluată în ansamblu constituie Cristosul, Unsul] aparține literaturii creștine”.

El a dat ca exemplu pe Dante, Shakespeare, Goethe, Shelley, Mathew Arnold, Emerson și alții, iar apoi a adăugat:

((190))

„Literatura, cu puține excepții — toată literatura inspirată — se bazează în mod direct pe umanitate și insistă asupra ei pe motive etice și pentru scopuri etice și acesta este creștinismul esențial. ... O teologie care insistă asupra unui Dumnezeu transcendent, care stă deasupra lumii și toarce firul afacerilor ei, nu impune aprobarea acelor minți care se exprimă în literatură; poetul, omul de geniu, gânditorul larg și universal trec pe lângă ea; ei stau prea aproape de Dumnezeu ca să fie înșelați de asemenea redări ale adevărului Său”.

Rev. Dr. Rexford din Boston (universalist) a spus:

„Aș vrea să putem mărturisi că o închinare sinceră oriunde în lume este o închinare adevărată. ... Presupun că crezul nescris și dominant actual este că oricare închinător de oriunde din lume care se pleacă înaintea Celui Mai Bun pe care-l cunoaște el și umblă conform cu cea mai pură lumină care strălucește pentru el, are acces la cele mai înalte binecuvântări ale cerului”.

Desigur că el a atins nota de bază a sentimentului religios predominant actual; dar oare așa li s-a adresat apostolul Pavel închinătorilor „unui Dumnezeu necunoscut” pe colinele lui Marte? Sau așa a apărat Ilie pe preoții lui Baal? Pavel declară că singurul acces la Dumnezeu este prin credința în sacrificiul lui Cristos pentru păcatele noastre; și Petru spune: „Nu este sub cer alt Nume dat oamenilor, în care trebuie să fim mântuiți”. Fapt. 4:12; 17:23-31; 1 Împ. 18:21, 22.

Să-l ascultăm pe Rev. Lyman Abbot, editor la Outlook și fost pastor al Bisericii Plymouth, Brooklyn, N. Y., cum pretinde pentru toată biserica acea inspirație divină care, prin Cristos și prin cei doisprezece apostoli, a dat Noul Testament, pentru ca omul lui Dumnezeu să fie cu totul pregătit (2 Tim. 3:17). El a spus:

„Noi nu gândim că Dumnezeu a vorbit numai în Palestina și celor puțini din acea provincie mică. Noi nu credem că El a vorbit în creștinătate și a fost mut în alte părți. Nu! Noi credem că El este un Dumnezeu care vorbește în toate timpurile și în toate veacurile”.

((191))

Dar cum le-a vorbit profeților lui Baal? El nu S-a revelat decât poporului Său ales — Israelului trupesc în Veacul Iudeu și Israelului spiritual în Veacul Evanghelic. „Eu vam ales numai pe voi, dintre toate familiile pământului.” Amos 3:2; 1 Cor. 2:6-10.

O scrisoare de la Lady Somerset (Anglia), citită cu o introducere complementară din partea președintelui Barrows, a făcut următoarele concesii Bisericii Romei:

„Sunt de acord cu fiecare efort prin care oamenii pot fi influențați să gândească împreună în privința acordului lor, mai degrabă decât a antagonismului lor. ... Singura cale de unire este să nu se menționeze niciodată subiecte asupra cărora suntem irevocabil contrari. Poate că cea mai importantă dintre acestea este episcopatul istoric, dar faptul că el crede în acesta în timp ce eu nu cred, nu l-ar împiedica pe acel mare și bun prelat, arhiepiscopul Irlandei, să-mi dea ajutorul lui inimos, nu ca femeie protestantă, ci ca lucrător pentru temperanță. Același lucru a fost adevărat în Anglia despre regretatul lider, cardinalul Manning, și este adevărat și astăzi despre Monseniorul Nugent din Liverpool, un preot al poporului, în mod general respectat și iubit. Un consens al opiniei asupra elementelor practice ale regulii de aur, declarată negativ de către Confucius și pozitiv de către Cristos, ne va aduce pe toți într-o tabără”.

Doctrina unei ispășiri înlocuitoare a fost rareori menționată și mulți au lăsat-o la o parte ca o relicvă a trecutului și nevrednică de luminatul secol al nouăsprezecelea. Numai câteva voci s-au ridicat în apărarea ei, iar aceștia nu numai că au fost o mică minoritate în parlament, dar nici vederile lor nau fost luate în seamă. Rev. Joseph Cook a fost unul din această mică minoritate, și remarcile lui au fost după aceea criticate și denunțate fără menajamente de la un amvon din Chicago. În cuvântarea sa, d-nul Cook a spus că religia creștină este singura religie adevărată și acceptarea ei singurul mijloc de asigurare a fericirii după moarte. Ca ilustrație a eficacității ispășirii pentru curățirea chiar și a celor mai urâte păcate, referinduse la unul dintre personajele lui Shakespeare, el a spus:

((192))

„Iat-o pe Lady Macbeth. Ce religie poate spăla mâna dreaptă roșie a Lady-ei Macbeth? Aceasta este întrebarea pe care o propun celor patru continente și insulelor mării. Numai dacă puteți răspunde că n-ați venit cu un scop serios la Parlamentul religiilor. Mă întorc spre mahomedanism. Puteți spăla mâna ei roșie? Mă întorc spre confucianism și spre budism. Puteți spăla mâna ei roșie?”

Ca răspuns la aceasta, după Parlament Rev. Jenkin Lloyd Jones, pastor al Bisericii tuturor Sufletelor, din Chicago, și unul cu un interes entuziast pentru Parlament, a spus:

„Ca să putem descoperi imoralitatea ispășirii înlocuitoare — acest fel de aranjament «privește-la-Isus-și-vei-fi-mântuit» cu care marele orator din Boston a încercat să scoată din sărite pe reprezentanții altor credințe și forme de gândire de la Parlament — să studiem cu atenție caracterul faptei, temperamentul femeii căreia el i-a promis o atât de grabnică imunitate dacă doar se «va uita la cruce». Acest campion al ortodoxiei a aruncat cu indignare în fața reprezentanților tuturor religiilor lumii susținerea că este «imposibil prin însăși natura lucrurilor ca cineva să intre în Împărăția cerurilor dacă nu este născut din nou» prin această ispășire a lui Cristos, această înlocuire supranaturală care spală mâna ei roșie făcând-o albă și face dintr-o ucigașă o sfântă. Tot ce am de spus unui astfel de creștinism este aceasta: Sunt bucuros că nu cred în el; și fac apel la toți iubitorii moralității, la toți prietenii dreptății, la toți cei care cred într-un Dumnezeu infinit, a cărui voință este corectitudine, a cărui providență face posibilă dreptatea, s-o nege. Asemenea «plan de mântuire» este nu numai irațional, ci și imoral. Este demoralizator, este o amăgire și o capcană în această lume, oricum ar putea fi în următoarea. ... Mă întorc de la Calvar dacă viziunea mea de acolo mă lasă destul de egoist ca să cer o mântuire ce lasă pe prințul Sidartha în afara unui cer în care Lady Macbeth sau oricare alt suflet cu mâinile înroșite de sânge este inclus veșnic”.

După aceea s-a ținut în aceeași biserică o „adunare cu platformă orientală”, când același domn reverend (?) a citit ((193)) proverbe selecte din Zoroastru, Moise, Confucius, Budha, Socrate și Cristos, toate în direcția arătării universalismului religiei, care a fost urmată de discursul unui catolic armean. După acest discurs, reporterul a spus pentru presă:

„D-nul Jones a spus că el a avut curajul să-l întrebe pe episcopul Keane de la Universitatea Catolică din Washington dacă va participa la această adunare și dacă va respecta o asemenea platformă radicală. Episcopul a replicat cu un surâs că va fi în Dubuque, altfel ar putea fi ispitit să vină. «Apoi l-am întrebat», a spus d-nul Jones, «dacă ar putea sugera pe cineva». Episcopul a răspuns: «Nu trebuie să fiți prea grăbit. Noi ne acomodăm foarte repede. Se poate să nu fie așa de mult până voi putea face aceasta».*

*Totuși, de atunci încoace Roma a ajuns la concluzia că Parlamentul de la Chicago n-a fost o cinste pentru ea, nici n-a fost popular pentru suporterii ei, și a anunțat că papiștii nu vor avea nimic de-a face în viitor cu astfel de Parlamente promiscue. Și nu lipsesc semnele clare ale dezaprobării papale împotriva acelor prelați romani care au avut rol proeminent în Parlamentul de la Chicago. Protestanții pot avea toată lauda!

«Biserica Romano-Catolică», a continuat d-nul Jones, «sub conducerea unor oameni cum este cardinalul Gibbons, arhiepiscop de Irlanda și episcop de Spalding, se descurcă, și acești oameni forțează pe leneși la lucru. Oamenii ne spun că am predat Parlamentul religiilor pe de o parte catolicilor, și pe de alta pagânilor. Vom auzi de la prietenii noștri păgâni acum. Acest cuvânt, păgâni, nu are acum același sens cum a avut, și mulțumesc lui Dumnezeu pentru aceasta»”.

Prof. Henry Drummond a fost în programul Parlamentului cu un discurs despre Creștinism și Evoluție, dar, deoarece el n-a sosit, discursul său a fost citit de Dr. Bristol. Acolo el a spus că o mai bună înțelegere a genezei și a naturii păcatului ar putea cel puțin modifica unele din încercările făcute de a scăpa de el — referindu-se disprețuitor la doctrina ispășirii, pe care doctrina sa a evoluției o făcea nulă și neavenită.

((194))

Câțiva apărători ai credinței

În mijlocul acestui spirit compromițător, atât de îndrăzneț și fățiș, a fost într-adevăr împrospătător să găsești câțiva reprezentanți ai creștinismului protestant care au avut curajul moral, în fața unei atât de mari opoziții, latente și exprimate, să apere credința dată o singură dată sfinților; chiar dacă până și aceștia arată semne de nedumerire, fiindcă ei nu văd planul divin al veacurilor și relația importantă a doctrinelor fundamentale ale creștinismului cu întregul sistem al adevărului divin.

Prof. W. C. Wilkinson, de la Universitatea din Chicago, a vorbit despre „Atitudinea creștinismului față de alte religii”. El a îndrumat pe ascultători spre Scripturile Vechiului și Noului Testament ca o expunere a creștinismului, spre atitudinea ostilă a creștinismului față de toate celelalte religii, care din necesitate trebuie să fie false dacă el este adevărat, și spre pretenția exclusivă a Domnului nostru la puterea de a mântui, așa cum este arătată în expresii ca acestea:

„Nimeni nu vine la Tatăl [adică nimeni nu poate fi mântuit] decât prin Mine.”

„Eu sunt Pâinea vieții.”

„Dacă însetează cineva, să vine la Mine și să bea.”

„Eu sunt Lumina lumii.”

„Eu sunt ușa oilor.”

„Toți cei care au venit înainte de Mine sunt hoți și tâlhari.”

„Eu sunt ușa. Dacă intră cineva prin Mine va fi mântuit.”

„Acestea”, a spus el, „sunt câteva exemple de expresii de pe buzele lui Isus, despre pretenția unică, exclusivă, că El este singurul Mântuitor al omului.

S-ar putea răspunde: Dar Isus a spus de asemenea: «Și Eu, când voi fi înălțat de pe pământ, voi atrage la Mine pe toți oamenii»; și ca atare noi suntem justificați să credem că multe suflete implicate în religii străine, atrase în mod conștient sau inconștient la Isus, sunt mântuite, în pofida nefericirii mediului lor religios.

Cu aceasta, desigur, sunt de acord, sunt recunoscător că aceasta pare să fie într-adevăr învățătura creștinismului. [Dar această speranță curge dintr-o inimă generoasă mai degrabă decât dintro ((195)) cunoaștere a planului divin de mântuire. Prof. W. n-a văzut atunci că atragerea lumii la Cristos aparține Veacului Milenar, că numai atragerea Bisericii este acum în desfășurare, și că cunoștința de Domnul, care este puterea de atragere acum, va fi puterea de atragere atunci; „Căci pământul va fi plin de cunoștința slavei Domnului, ca fundul mării de apele care-l acoperă”. Hab. 2:14.] Eu cer numai să avem constant în minte că nu extinderea beneficiilor care curg de la puterea exclusivă a lui Isus de a mântui o avem acum în discuție, ci strict această chestiune: Recunoaște creștinismul vreo parte a eficacității mântuitoare ca inerentă religiilor necreștine? Cu alte cuvinte, este prezentat undeva în Scripturi că Isus Își exercită puterea mântuitoare, în vreun grad, mai mare sau mai mic, prin religii care nu sunt ale Sale? Dacă este vreo aluzie, vreo urmă de aluzie în Biblie, în Vechiul sau în Noul Testament, care privește în direcția unui răspuns afirmativ la această întrebare, mărturisesc că eu n-am găsit-o încă. Aluzii departe de a fi neclare am găsit, și încă din abundență, la contrariu.

Simt nevoia de a vă cere să observați că ceea ce spun în acest articol nu trebuie să fie înțeles greșit ca un demers în favoarea creștinismului de a deroga ceva din meritul oamenilor individuali de printre neamuri, care au ridicat mari înălțimi etice fără ajutor de la creștinismul istoric, în oricare din formele lui, a Vechiului sau a Noului Testament. Dar nu despre persoane, fie în masă fie excepțiile, îmi iau eu sarcina să vorbesc aici. Vă îndrum să vă gândiți numai la atitudinea asumată de creștinism față de religiile necreștine.

Să trecem de la cântărirea cuvintelor directe ale lui Isus și să luăm o relatare a celor cărora Isus le-a conferit, ca reprezentanți ai Săi, conform Noului Testament, dreptul de a vorbi cu autoritate egală cu a Sa proprie. Vorbind despre aderenții în general ai religiilor neamurilor, El a folosit aceste cuvinte: «Zicând că sunt înțelepți, au înnebunit și au schimbat slava Dumnezeului nepieritor, într-o icoană care seamănă cu omul supus putrezirii, păsări, animale cu patru picioare și reptile».

Om, pasăre, animal cu patru picioare, reptilă — aceste patru specificări în scara lor de coborâre par să indice fiecare formă de religie a neamurilor cu care creștinismul vechi sau modern a venit ((196)) în contact istoric. Urmările care au venit ca pedeapsă din partea gelosului Dumnezeu ofensat al evreilor și al creștinilor pentru astfel de degradare a instinctului firesc de închinare, pentru astfel de profanare a ideii, odată pură în inima umană, despre Dumnezeul cel neputrezitor, sunt descrise de către Pavel în cuvinte a căror putere mușcătoare, izbitoare, caustică, stigmatizatoare, le-a făcut faimoase și familiare: «De aceea, Dumnezeu i-a lăsat pradă poftelor inimii lor, să-și necinstească trupurile, ei între ei, căci au schimbat adevărul lui Dumnezeu în minciună și au cinstit și au slujit creaturii în locul Creatorului, care este binecuvântat în veci».

Las citatul neterminat. Restul pasajului intră în amănunte de blam bine cunoscute, și bine cunoscute a fi acuzații împotriva lumii păgâne antice. Nici o aluzie aici la excepții în favoarea punctelor bune dar cu defecte, sau cel puțin nu atât de rele, din religiile condamnate; nici o limitare, nici o îmblânzire a sentinței sugerate. Peste tot denunțare grea, directă. Nu este prezentată nici o idee că există în unele cazuri o închinare adevărată și acceptabilă ascunsă, mascată sau inconștientă, sub forme false. Nu este văzută nici o posibilitate că unii idolatri fac deosebire, dacă este făcută numai de către foarte puțini dintre ei care discern, între idolul servit și gelosul Dumnezeu cel neputrezitor așa cum înțeleg unii idolatri excepționali că este numai simbolizat prin idolul ostentativ adorat de ei. Nu rezervă nici una pentru anumite suflete inițiate, iluminate, care caută și găsesc o religie mai pură în «tainele» ezoterice care au fost închise pentru laicii de rând. Creștinismul nu lasă nici o portiță de scăpare pentru religiile anticreștine judecate și respinse cu care vine în contact. Arată în schimb numai osândire [condamnare] fără discriminare, țâșnind în afară de la gloria puterii Sale ca fulgerul despicat asupra celor incorigibil vinovați de păcatul menționat, păcatul închinării acordate altor dumnezei decât lui Dumnezeu.

Nu este nicăieri nici o alinare plăcută prezentată ca o asigurare, sau chiar ca o posibilă speranță, că un Dumnezeu benign va primi cu îndurare în urechea Sa ceea ce i se atribuie formal altuia care de fapt Îi este intenționat Lui, chiar dacă este dintr-o înțelegere greșită. Această idee, fie că este justă fie că nu, nu este scripturală. Este de fapt antiscripturală, de aceea anticreștină. Creștinismul ((197)) nu merită lauda unui astfel de liberalism. În ceea ce privește prerogativele unice, exclusive, de neîmpărtășit ale lui Dumnezeu, creștinismul este, să admitem deschis, o religie îngustă, strictă, severă, geloasă. Socrate, când a murit, poate că a fost iertat pentru propunerea lui de a se sacrifica un cocoș ca jertfă lui Esculap; dar creștinismul, creștinismul Bibliei, nu ne dă nici o umbră de motiv să prespunem că un astfel de act idolatru din partea lui a fost schimbat de Dumnezeu într-o închinare acceptabilă pentru El.

Petru a spus: «În adevăr, înțeleg că Dumnezeu nu este părtinitor ci că, în orice popor, cine se teme de El și practică dreptatea este primit de El».

Temerea de Dumnezeu întâi, și apoi înfăptuirea dreptății, acestea sunt trăsăturile care caracterizează oricând și oriunde pe omul acceptabil lui Dumnezeu. Dar evident că temerea de Dumnezeu, în ideea creștinismului, nu este adorarea altuia decât a Lui. În consecință, în măsura în care un om scapă de religia etnică dominantă în jurul lui și se ridică — nu prin intermediul ei, ci în pofida ei — la elementul transcendent al închinării divine, el va fi acceptabil lui Dumnezeu.

Despre orice religie etnică, prin urmare, se poate spune oare că este o religie adevărată, numai că nu este perfectă? Creștinismul spune: Nu. Creștinismul spune cuvinte de speranță nedefinită, nelimitată în privința acelora, a unora dintre ei, care niciodată nu vor fi auzit despre Cristos. Creștinii, desigur, vor ține și vor îndrăgi aceste cuvinte potrivit valorii lor inestimabile. Dar să nu le luăm în mod greșit că ar fi intenționate să aibă vreo legătură cu religiile greșite ale omenirii. Biblia nu reprezintă nicăieri acele religii ca bâjbâieli după Dumnezeu patetice și în parte reușite. Toate sunt reprezentate ca bâjbâială în jos, nu bâjbâială în sus. Potrivit creștinismului ele împiedică, nu ajută. Ținerea de ele a aderenților lor este ca prinderea oarbă a oamenilor care se îneacă de rădăcinile și stâncile care fac numai să-i țină la fundul râului. Adevărul care este în religia falsă poate ajuta, dar adevărul va fi acela care ajută, nu religia falsă.

Potrivit creștinismului, religia falsă își exercită toată forța ca să înăbușe și să omoare adevărul care este în ea. De aceea este prezentată degenerarea istorică în primul capitol din ((198)) Romani, care afectează religiile false în general. Dacă ar fi strădanii în sus, ele s-ar îmbunătăți tot mai mult. Dacă, așa cum învață Pavel, ele se înrăutățesc tot mai mult, trebuie să fie din cauză că sunt strădanii în jos.

Prin urmare, atitudinea creștinismului față de alte religii este o atitudine de ostilitate universală, absolută, eternă, de neîmpăcat, în timp ce față de toți oamenii de pretutindeni, aderenții religiilor false în nici un caz nu sunt excluși, este o atitudine de har, de milă, de pace pentru oricine vrea [să o primească]. Câți se vor găsi care vreau [s-o primească], este o problemă pe care creștinismul o lasă nerezolvată”.

Rev. James Devine, din orașul New York, a vorbit de asemenea despre mesajul creștinismului către alte religii, prezentând clar doctrina răscumpărării prin sângele prețios al lui Cristos. El a spus:

„Noi suntem aduși acum la un alt adevăr fundamental din învățătura creștină — misterioasa doctrină a ispășirii. Păcatul este un fapt indiscutabil. Este recunoscut și adeverit în mod general. El este propria lui dovadă. Mai mult, este o barieră între om și Dumnezeul lui. Sfințenia divină și păcatul, cu caracterul lui dezgustător, cu răzvrătirea lui, cu degradarea lui oribilă și cu ruina lui fără speranță, nu pot coexista în nici un sistem de guvernare morală. Dumnezeu nu poate tolera păcatul sau să Se adapteze lui sau să facă un loc pentru el în prezența Sa. El nu poate discuta cu el; trebuie să-l pedepsească. Nu poate trata cu el; trebuie să-l judece la bara de justiție. Nul poate trece cu vederea; trebuie să-l biruie. Nu-i poate da un statut moral; trebuie să-i dea condamnarea pe care o merită.

Ispășirea este metoda minunată a lui Dumnezeu de justificare, odată pentru totdeauna, înaintea universului, a atitudinii Sale eterne față de păcat, prin preluarea de către El Însuși, în spirit de sacrificiu, a pedepsei lui. El face aceasta prin persoana lui Isus Cristos. Faptele nașterii, vieții, morții și învierii lui Cristos își au locul lor în tărâmul istoriei adevărate, iar valoarea morală și eficacitatea ispășitoare a ascultării Sale perfecte și a morții Sale de sacrificiu devin un element misterios al valorii nelimitate în procesul reajustării relației păcătosului cu Dumnezeul său.

((199))

Cristos este recunoscut de către Dumnezeu ca înlocuitor. Meritul ascultării Sale și demnitatea înălțată a sacrificiului Său sunt disponibile ambele pentru credință. Păcătosul, umilit, pocăit și conștient de nevrednicie, Îl acceptă pe Cristos ca răscumpărătorul său, cel care intervine pentru sine, mântuitorul său, și doar crede în El, având încrederea în asigurările și promisiunile Sale, bazate cum sunt pe intervenția Sa ispășitoare, și primește de la Dumnezeu, ca dar al iubirii suverane, toate beneficiile lucrării mijlocitoare a lui Cristos. Acesta este modul lui Dumnezeu de a ajunge la țelul iertării și reconcilierii. Este modul Său de a fi drept și totuși să realizeze îndreptățirea păcătosului. Și aici avem taina înțelepciunii în exemplificarea ei cea mai maiestuoasă.

Aceasta este inima Evangheliei. Ea pulsează de iubire misterioasă; pulsează de chinurile inexprimabile ale vindecării divine; poartă o legătură vitală cu tot planul de guvernare; este, în activitățile ei ascunse, în afara examinării rațiunii umane; dar trimite sângele vieții care curge prin istorie și-i dă creștinismului vitalitatea lui superbă și vigoarea lui nepieritoare. Fiindcă creștinismul elimină păcatul din problemă, de aceea soluția lui este completă și finală.

Creștinismul trebuie să vorbească în numele lui Dumnezeu. Lui îi datorează existența, și secretul adânc al demnității și puterii lui este că Îl descoperă pe El. Ar fi nerușinare pentru el să vorbească pur și simplu pe propria sa răspundere, sau chiar în numele rațiunii. Nu are de propus nici o filosofie a evoluției. Are de dat un mesaj de la Dumnezeu. El însuși nu este o filosofie; este o religie. Nu este de orgine pământească; este făurit de Dumnezeu. Nu vine de la om, ci de la Dumnezeu, și este cu intensitate viu prin puterea Lui, treaz prin iubirea Lui, benign prin bunătatea Lui, radiant de lumina Lui, încărcat de adevărul Lui, trimis cu mesajul Lui, inspirat de energia Lui, impregnat de înțelepciunea Lui, înnăscut cu darul vindecării spirituale și puternic prin autoritate supremă.

Are o misiune printre oameni, oricând sau oriunde îi găsește, care este tot atât de sublimă ca și creația, tot atât de minunată ca și existența spirituală și tot atât de plină de sens misterios ((200)) ca și eternitatea. Își află focarul, precum și centrul de radiere, în marele lui descoperitor și învățător, către care, înainte de venirea Lui, au arătat toate degetele luminii, și de la care, de la încarnarea Sa, a strălucit toată strălucirea zilei.

Spiritul lui este plin de sinceritate simplă, demnitate înălțată și altruism plăcut. El are ca scop să împartă o binecuvântare mai degrabă decât să provoace o comparație. Nu este atât de nerăbdător să se justifice pe sine cât să confere beneficiile lui. Nu este atât de preocupat să-și asigure onoarea supremă pentru sine cât să-și câștige calea spre inimă. Nu caută să ia în batjocură, să discrediteze sau să umilească pe rivalul său, ci mai degrabă să supună prin iubire, să atragă prin propria sa excelență și să înlocuiască prin virtutea propriei sale superiorități incomparabile. Este incapabil de un spirit de rivalitate, datorită dreptului său indiscutabil de a domni. Nu are nevoie de zâmbet batjocoritor, se poate lipsi de dispreț, nu poartă nici o armă de violență, nu este dat să se certe, este incapabil de trucuri sau înșelare și respinge fățărnicia. Se bazează întotdeauna pe meritul său intrinsec și își bazează toate pretențiile pe dreptul său de a fi auzit și onorat.

Dovada sa miraculoasă este mai degrabă o excepție decât o regulă. A fost un semn să ajute credința slabă. A fost o concesie făcută în spiritul condescendenței. Miracolele sugerează îndurarea după cum anunță și maiestatea. Când ne gândim la sursele nelimitate ale puterii divine și la ușurința cu care semnele și minunile puteau fi înmulțite în uluitoare varietate și măreție, suntem conștienți de o conservare rigidă a puterii și de o respingere clară a spectaculosului. Misterul istoriei creștine este modul cruțător în care creștinismul și-a folosit resursele. Este o solicitare asupra credinței, care adeseori este dureros de severă, să se observe lipsa aparentă de energie, hotărâre și forță irezistibilă în înaintarea aparent înceată a religiei noastre sfinte. [Neapărat așa trebuie să fie pentru cei care n-au ajuns încă să înțeleagă planul divin al veacurilor.]

Fără îndoială că Dumnezeu a avut motivele Sale, dar între timp noi nu putem decât să recunoaștem în creștinism un spirit de rezervă singulară, de răbdare minunată, de glas scăzut, de reținere ((201)) intenționată. El nu «strigă, nu-și ridică glasul și nu-l face să se audă pe stradă». Secolele vin și se duc și creștinismul atinge numai porțiuni din pământ, dar oriunde atinge, transformă. El pare să disprețuiască ajutoarele materiale și socotește numai acele victorii care merită să fie avute, care sunt câștigate prin contact spiritual cu sufletul individului. Relația lui cu alte religii a fost caracterizată prin rezervă unică, iar progresul lui a fost marcat printr-o demnitate neostentativă care este în armonie cu atitudinea maiestuoasă a lui Dumnezeu, autorul lui.

Avem dreptate deci, când vorbim despre spiritul acestui mesaj ca fiind complet liber de banalitatea sentimentului de rivalitate, cu totul deasupra metodelor spectaculoase sau vulgare, infinit îndepărtat de toate mecanismele simple sau efectele dramatice, cu totul liber de prefăcătorie sau fățărnicie, lipsit de nerăbdarea de a se alia cu puterea lumească sau cu strălucirea socială, preocupându-se mai mult de un loc de influență într-o inimă umilă decât de un loc de putere pe un tron regal, în întregime concentrat ca să pretindă supunerea iubitoare a sufletului și asigurarea transformării morale a caracterului, pentru ca propriul său spirit și principii să poată stăpâni viața spirituală a oamenilor.

El vorbește deci altor religii cu franchețe și simplitate nelimitate, bazat pe propria sa pretenție indiscutabilă la audiere. El recunoaște sinceritatea neîndoielnică a convingerii personale și seriozitatea intensă a străduinței morale în cazul multor suflete serioase care, asemenea atenienilor din vechime, «se închină în ignoranță»; previne și convinge și poruncește, așa cum are dreptul; vorbește, asemenea lui Pavel în prezența păgânismului cultivat pe Colinele lui Marte, despre acea zi stabilită în care trebuie să fie judecată lumea și despre «acel om» prin care va fi judecată; trimite și retrimite ecoul chemării lui invariabile și inflexibile la pocăință; cere acceptarea standardelor lui morale; cere supunere, loialitate, reverență și umilință.

Toate acestea le face pe un ton superb și hotărât, de insistență calmă. Adesea el își impune cererea cu argumentare, apel și insistență tandră; totuși în toate și prin toate trebuie recunoscut un ton clar, răsunător, predominant, de insistență ((202)) necompromițătoare, revelând acea voință supremă care a inițiat creștinismul și în al cărui nume vorbește întotdeauna. El își dă mesajul cu un aer de încredere netulburată și de autoritate calmă. Nu se află la el nici o neliniște în privința întâietății, nici o grijă nepotrivită în legătură cu aparențele, nici o posibilitate de a fi patronat, nici un spirit de concurență nedemn. Vorbește mai degrabă cu conștiința acelei supremații simple, naturale, incomparabile, nemăsurate, care dezarmează repede rivalitatea și la urmă provoacă admirația și obligă supunerea inimilor libere de răutate și prefăcătorie”.

Printre acele nobile cuvinte în apărarea adevărului au fost și cuvintele contelui Bernstorff din Germania. El a apus:

„Am încredere că nu se află nimeni aici care să nu-și aprecieze propria sa religie [deși el a aflat contrariul înainte de a se încheia Parlamentul. Acest lucru a fost spus la început.] În ceea ce mă privește pe mine, eu sunt aici ca creștin evanghelic individual, și n-aș fi pus niciodată piciorul în acest Parlament dacă aș fi gândit că el înseamnă ceva asemenea unei consimțiri că toate religiile sunt egale și că este necesar numai să fii sincer și integru. Eu nu pot consimți la nimic de felul acesta. Eu cred că numai Biblia este adevărată și creștinismul protestant singura religie adevărată. Nu doresc nici un compromis de nici un fel.

Nu putem nega că noi care ne întâlnim în acest Parlament suntem separați prin principii mari și importante. Admitem că aceste deosebiri nu pot fi unite; dar noi ne întâlnim crezând că fiecare are dreptul la credința sa. Voi invitați pe fiecare să vină aici ca un apărător sincer al credinței sale. Eu, în ceea ce mă privește, stau în fața voastră cu aceeași dorință care l-a îndemnat pe Pavel când a stat în fața curții romane și a lui Agripa, împăratul iudeu. Să dea Dumnezeu ca toți care mă aud astăzi să fie aproape, și întru totul, cum sunt eu. Nu pot zice «afară de lanțurile acestea». Mulțumesc lui Dumnezeu că sunt liber; în afară de toate aceste greșeli și deficiențe care sunt în mine și care mă împiedică să-mi îmbrățișez crezul așa cum aș vrea.

Dar atunci pentru ce ne întâlnim, dacă nu putem arăta toleranță? Ei bine, cuvântul toleranță este folosit în moduri diferite. Dacă cuvintele regelui Frederick al Prusiei — «În țara mea fiecare poate ((203)) merge în cer după propria sa manieră» — sunt folosite ca o maximă politică, noi nu putem aprecia suficient acea maximă. Ce vărsare de sânge, ce cruzime ar fi fost evitată în lume dacă ar fi fost adoptată. Dar dacă este expresia indiferenței religioase predominante în timpul acestui din urmă secol, și la curtea monarhului care a fost prietenul lui Voltaire, atunci nu trebuie să o acceptăm.

Sf. Pavel, în epistola sa către Galateni, respinge orice altă doctrină, chiar dacă ar fi învățată de un înger din ceruri. Noi creștinii suntem slujitorii Învățătorului nostru, Mântuitorul cel viu. N-avem nici un drept să compromitem adevărul pe care ni l-a încredințat El; nici să-l luăm cu ușurință, nici să-i reținem mesajul pe care El ni l-a dat pentru omenire. Dar noi ne întâlnim, fiecare dorind să-i câștige pe ceilalți pentru crezul său. Nu va fi acesta un Parlament de război în loc să fie de pace? Ne va îndepărta el mai mult unul de altul, în loc să ne apropie mai mult? Eu cred că nu, dacă ținem strâns de adevărul că marile noastre doctrine vitale pot fi apărate și propagate numai prin mijloace spirituale. O luptă onestă cu arme spirituale nu trebuie să înstrăineze pe combatanți, dimpotrivă, adesea îi apropie mai mult.

Cred că această conferință va fi făcut destul ca să graveze amintirea ei pentru totdeauna în paginile istoriei dacă acest principiu mare [libertatea religioasă] găsește adoptare generală. O lumină răsare în fiecare inimă, și secolul al nouăsprezecelea ne-a adus mult progres în această privință; totuși noi riscăm să intrăm în secolul al douăzecilea înainte ca marele principiu al libertății creștine să fi găsit acceptare generală”.

În contrast marcant cu spiritul general al Parlamentului a fost și discursul d-lui Grant din Canada. El a spus:

„Mi se pare că ar trebui să începem acest Parlament al Religiilor nu cu conștiința că facem un lucru mare, ci cu o umilă și smerită mărturisire a păcatului și eșecului. De ce locuitorii lumii nu cad în fața adevărului? Greșeala este a noastră. Apostolul Pavel, privind înapoi la secolele de istorie minunată condusă de Dumnezeu, a văzut ca o cheie la toate maximele aceasta: că Iehova Și-a întins mâinile în toate zilele spre un popor neascultător și împotrivitor; că, cu toate acestea, a existat întotdeauna o rămășiță de neprihăniți. Israelul ca națiune nu ((204)) Dacă sf. Pavel ar fi astăzi aici, n-ar rosti el aceeași mărturisire tristă cu privire la secolul al nouăsprezecelea al creștinătății? N-ar trebui el să spună că noi am fost mândri de creștinismul nostru, în loc să permitem creștinismului nostru să ne umilească și să ne răstignească; că noi ne-am lăudat cu creștinismul ca fiind ceva ce stăpânim noi, în loc să-l lăsăm pe el să ne stăpânească; că noi l-am despărțit de ordinea morală și spirituală a lumii, în loc să vedem că el este ceea ce întrepătrunde, interpretează, completează și dovedește acea ordine; și că așa i-am ascuns gloriile și i-am întunecat puterea. În toate zilele, zicea Mântuitorul nostru, «Mi-am întins mâinile spre un popor neascultător și împotrivitor». Dar singura condiție indispensabilă pentru succes este să recunoaștem cauza eșecului nostru, s-o mărturisim, cu minți umile, smerite, pocăite și ascultătoare, și cu un curaj occidental nestins și cu credință să mergem acum înainte și să facem altfel”.

De-ar fi găsit aceste sentimente un ecou în marele Parlament! — dar ele n-au găsit. Pe de altă parte, s-a caracterizat prin mare lăudăroșenie în privința „minunatului progres religios din secolul al nouăsprezecelea”; și prima impresie a contelui Bernstorff, că a însemnat un compromis îndrăzneț al principiilor și doctrinelor creștine, a fost cea corectă, așa cum a dovedit sesiunea ulterioară a Parlamentului.

Atitudinile contrastante ale catolicismului, păgânismului și creștinismului protestant

Atitudinea încrezătoare și insistentă a catolicismului și a diferitelor religii păgâne a fost în contrast marcant cu scepticismul creștinismului protestant. Nici o frază n-a fost rostită de vreunul dintre ei împotriva autorității cărților lor sacre; ei au apreciat și au lăudat religiile lor, în timp ce au ascultat cu surprindere discursurile sceptice și infidele ale creștinilor protestanți împotriva religiei creștine și împotriva Bibliei, pentru care chiar și păgânii au arătat mai mare respect.

((205))

Ca dovadă a surprinderii străinilor la aflarea acestei stări de lucruri printre creștini, cităm următoarele, din vorbirea publicată a unuia dintre delegații din Japonia la o mare adunare ținută în Yokohama pentru a-i primi la întoarcere și a le auzi raportul. Vorbitorul a spus:

„Când am primit invitația de a participa la Parlamentul Religiilor, organizația noastră budistă n-a vrut să ne trimită ca reprezentanți ai corpului. Marea majoritate a crezut că era o mișcare abilă din partea creștinilor să ne ducă acolo și apoi să ne expună ridicolului sau să încerce să ne convertească. În consecință ne-am dus ca persoane individuale. Dar ceea ce nea așteptat a fost o surpriză minunată. Toate ideile noastre erau greșite. Parlamentul a fost convocat pentru că națiunile apusene au ajuns să-și dea seama de slăbiciunea și absurditatea creștinismului, și ei de fapt au vrut să audă de la noi despre religia noastră și să afle care este cea mai bună religie. Nu există un loc mai bun în lume să propagi învățăturile budismului decât în America. Creștinismul este numai o podoabă a societății în America. Este crezut cu profunzime de către foarte puțini. Marea majoritate a creștinilor beau și comit diferite păcate grosolane și trăiesc o viață foarte dezmățată, deși este o credință foarte obișnuită și servește ca podoabă socială. Lipsa lui de putere îi dovedește slăbiciunea. Adunările au arătat marea superioritate a budismului asupra creștinismului, și simplul fapt de a convoca adunările a arătat că americanii și alți occidentali își pierduseră credința în creștinism și erau gata să accepte învățăturile religiei noastre superioare”.

Nu este de mirare că un creștin japonez a spus la încheierea vorbirii: „Cum pot creștinii americani să facă o greșeală așa de mare încât să țină astfel de adunare și să aducă așa daune creștinismului cum ar aduce astfel de adunări în Japonia?”

Cei care sunt informați în istorie știu ceva despre caracterul acelei mari puteri anticreștine, Biserica Romei, cu care protestanții caută atât de serios asocierea; și cei careși țin ochii deschiși asupra operațiunilor ei actuale știu că inima și caracterul ei sunt încă neschimbate. Cei care sunt cât de cât informați știu bine că Biserica Greco-Catolică ((206)) a sprijinit și a aprobat, dacă n-a fost de fapt instigatorul persecuțiilor evreilor din Rusia, ale „stundiștilor” și ale altor creștini care, trezindu-se din orbirea și superstiția Bisericii grecești, caută și găsesc pe Dumnezeu și adevărul prin studierea Cuvântului Său. Persecuțiile incitate de preoții greco-catolici și executate de către poliție sunt de cea mai crudă și mai revoltătoare natură. Dar, cu toate acestea, se caută foarte serios unirea și cooperarea cu ambele aceste sisteme, bisericile greco și romano-catolice, și de asemenea cu toate formele de superstiție păgână și de ignoranță.

Întunericul dens al păgânismului cu care creștinii doresc și caută alianță

Despre întunericul dens al păgânismului, ale cărui cooperare și simpatie sunt acum dorite de creștini, putem căpăta o idee din următoarea replică indignată a doctorului Pentecost împotriva tonului critic pe care l-au adoptat unii dintre străini față de creștinism și de misiunile creștine. El a spus:

„Cred că este regretabil că există ceva ce să ajute la degenerarea discuțiilor acestui Parlament într-o serie de acuzații și contraacuzații; totuși, noi creștinii am stat răbdători și am ascultat o serie de critici la adresa rezultatelor creștinismului din partea anumitor reprezentanți ai religiilor răsăritene. De exemplu, cartierele sărace din Chicago și New York, răutatea fără nume palpabilă chiar și pentru ochiul străinilor care ne sunt oaspeți; destrăbălarea, beția, încăierările, uciderile și nelegiuirile claselor nelegiuite au fost puse la socoteală împotriva noastră. Neajunsurile Congresului și ale guvernului, atât din Anglia cât și din America, au fost puse pe seama creștinismului. Comerțul cu opiu, traficul cu rom, încălcarea tratatelor, legile inumane și barbare împotriva chinezului etc., toate au fost puse pe seama bisericii creștine. [Dar dacă creștinii pretind că acestea sunt națiuni creștine, pot ei în mod rațional da vina pe acești reprezentanți păgâni pentru că gândesc și-i judecă în consecință?]

((207))

Pare aproape inutil să spunem că toate aceste lucruri: imoralitățile, beția, crimele, lipsa sentimentelor frățești și pofta egoistă după aceste diferite traficuri care au fost duse din țările noastre în Orient stau în afara hotarelor creștinismului. îNu, dacă acestea sunt națiuni creștine. Având această pretenție, biserica este răspunzătoare de păcatele națiunilor și ele sunt pe drept puse pe seama lor.ș Biserica lui Cristos trudește zi și noapte să corecteze și să elimine aceste nelegiuiri. Vocea unanimă a Bisericii creștine condamnă traficul cu opiu, cu băuturi alcoolice, actele de opresiune a chinezilor și toate formele de viciu și de poftă de care se plâng prietenii noștri din răsărit.

Suntem dispuși să fim criticați; dar când îmi amintesc faptul că aceste critici sunt într-o măsură din partea unor domni care reprezintă un sistem de religie ale cărui temple, echipate cu oameni din cele mai înalte caste ale preoțimii brahmane, sunt mănăstirile autorizate și stabilite ale unui sistem de imoralitate și destrăbălare care nu-și au paralelă în nici o țară din apus, eu simt că tăcerea consimte. V-aș putea duce la zece mii de temple, mai multe sau mai puține — mai degrabă mai multe decât mai puține — în fiecare parte a Indiei, la care sunt atașate între două și patru sute de preotese, ale căror vieți nu toate sunt cum ar trebui.

Am văzut aceasta cu propriii mei ochi și nimeni nu o neagă în India. Dacă le vorbești brahmanilor despre aceasta, vor spune că face parte din sistemul lor pentru poporul de rând. Țineți minte că acest sistem este instituția autorizată a religiei hinduse. Trebuie numai să privești la abominabilele sculpturi de pe temple, atât hinduse cât și budiste, la simbolurile hidoase ale sistemelor falice antice, care sunt cele mai populare obiecte de închinare în India, pentru a fi impresionat de corupția religiilor. Țineți minte, acestea nu sunt numai tolerate, ci instituite, îndrumate și controlate de preoții religiei. Numai nerușinatele picturi și portretizări din Pompeiul antic egalează în obscenitate lucrurile care sunt văzute în mod deschis înăuntru și în jurul intrărilor templelor din India. ((208)) Ni se pare puțin cam greu să suportăm critica pe care o aduc acești reprezentanți ai hinduismului asupra părții neevlavioase a țărilor apusene, când ei trăiesc în așa case de sticlă enorme cum sunt acestea, fiecare din ele înălțate, protejate și apărate de conducători din propria lor religie.

Am auzit mult despre «paternitatea lui Dumnezeu și fraternitatea omului», ca fiind una dintre doctrinele esențiale ale religiilor din Orient. De fapt, eu n-am putut niciodată afla — și am cerut să mi se arate producția din toată India — nici măcar un text în toată literatura hindusă care să justifice sau măcar să sugereze doctrina «paternității lui Dumnezeu și a fraternității omului». Acesta este un simplu plagiat din creștinism. Noi ne bucurăm că l-au adoptat și l-au încorporat. Cum poate un brahman, care se uită la toți oamenii dintr-o castă inferioară și în special la sărmanii paria cu un spirit de dezgust, și-i privește ca pe un ordin de ființe diferit, ieșiți din maimuțe și demoni, cum poate avea curajul să ne spună că el crede în paternitatea lui Dumnezeu și în fraternitatea omului? Dacă un brahman crede în fraternitatea omului, de ce le-ar refuza el plăcerile sociale și ospitalitatea obișnuită, oamenilor din alte caste, precum și fraților săi apuseni, pe care el atât de frumos îi cuprinde în brațele condescendente ale doctrinei sale nou-găsite a paternității lui Dumnezeu și a fraternității omului?

Dacă există vreo fraternitate a omului în India, cel mai neglijent observator nu trebuie să ezite să spună că ei nu recunosc pentru femei calitatea de surori. Ororile de nedescris la care sunt supuse femeile hinduse din India să răspundă la această declarație.

Până când guvernul englez a reprimat cu mână forte instituția religioasă hindusă antică Suttee, văduvele hinduse fugeau cu sutele în fiecare an bucuroase spre rugurile funerare ale soților lor morți, îmbrățișând astfel flăcările care le ardeau corpul mai degrabă decât să se predea ororilor de nedescris și iadului viu al văduviei hinduse. Să ne spună prietenii noștri hinduși ce a făcut religia lor pentru văduva hindusă și în special pentru văduva copil, cu capul ras ca ((209)) un criminal, despuiată de podoabele ei, îmbrăcată în zdrențe, redusă la o stare de sclavie mai rea decât putem concepe, făcută hamalul și gunoierul familiei, și nu arareori folosită la lucruri mai rele și de nedescris. Biata văduvă este redusă la această stare și condiție sub aprobarea hinduismului. Numai cu doi ani în urmă guvernul britanic a fost solicitat să aprobe o lege nouă și severă «care să ridice vârsta consimțământului” la doisprezece ani, la care era legal ca hindușii să consume relația matrimonială cu soția lor încă copilă. Spitalele creștine, pline de fetițe agresate abia ieșite din pruncia lor, au devenit un fapt atât de rușinos încât guvernul a trebuit să intervină și să oprească aceste nelegiuiri, care erau comise în numele religiei. Atât de mare a fost agitația în India pentru aceasta, încât au fost temeri că era iminentă o revoluție religoasă care aproape să ducă la o nouă revoltă.

Am fost criticați de către prietenii noștri orientali că judecăm cu o judecată ignorantă și prejudiciată, din cauzăcăla o recentă provocare în prima parte a acestui Parlament numai cinci persoane au putut spune că citiseră Biblia lui Buda; așa că a fost admis că judecata noastră era ignorantă și nejustă. Aceeași provocare putea fi făcută în Burma sau în Ceylon, și în afara preoțimii este aproape corect să se spună că nu atât de mulți ar fi fost în stare să spună că citiseră propriile lor Scripturi. Vedas ale hindușilor sunt obiecte de închinare. Nimeni în afară de un brahman nu le poate da ca învățătură altora, cu atât mai puțin să le citească. Înainte ca misionarii creștini să meargă în India, sanscrita era practic o limbă moartă. Dacă scripturile indiene au fost în cele din urmă traduse în limba poporului sau au fost date națiunilor occidentale, este fiindcă misionarii creștini și învățații occidentali le-au redescoperit, le-au dezgropat, le-au tradus și le-au adus la lumina zilei. Suma de cunoștințe din scripturile sanscrite ale unui indian obișnuit care a primit o educație occidentală este compusă numai din acele părți care au fost traduse în engleză sau în limba poporului de către învățații ((210)) europeni sau occidentali. Poporul de rând, 99% cunoaște numai tradiția. Să comparăm această exclusivitate moartă din partea acestor religii indiene cu faptul că creștinul a tradus Biblia sa în mai bine de trei sute de limbi și dialecte, și a trimis-o larg cu sutele de milioane printre toate neamurile și limbile și popoarele de pe pământ. Noi căutăm lumina, dar se pare că bibliilor din Orient le place întunericul mai mult decât lumina, fiindcă ele nu suportă lumina publicării universale.

Hinduismul nou și mai bun de astăzi este o dezvoltare sub influența mediului creștin, dar el n-a ajuns încă la acel standard etic care să-i dea dreptul să-i citească Bisericii Creștine o lecție de morală. Până când India nu-și va curăța templele de murdăria mai rea decât cea augiană, iar învățații și preoții ei să renege și să denunțe actele și faptele îngrozitoare făcute în numele religiei, să fie modestă în a vesti altor neamuri și altor oameni morala”.

Reformatorii păgâni caută pe Dumnezeu

În timp ce creștinătatea stătea în mod reprezentativ în fața lumii păgâne reprezentative, lăudăroasă cu progresul ei religios și neștiind că era „vrednică de plâns, săracă, oarbă și goală” (Apoc. 3:17), contrastul unei evidente căutări a lui Dumnezeu din partea unora din țările păgâne era foarte vizibil; iar acuitatea cu care au înțeles și indirect au criticat inconsecvențele creștinilor este vrednică de remarcă specială.

În două vorbiri bine întocmite ale unor hinduși reprezentativi, ni se pune în față o mișcare remarcabilă din India care dă ceva idee despre întunericul din țările păgâne și de asemenea despre influența Bibliei noastre, pe care misionarii au dus-o acolo. Biblia a făcut o lucrare pe care crezurile conflictuale care au însoțit-o și care au pretins a o interpreta, au împiedicat-o dar n-au distrus-o. Și din Japonia auzim despre o stare asemănătoare. Anexăm mai jos extrase din trei luări de cuvânt remarcabile pentru sinceritatea lor evidentă, pentru gândul și expresia lor clară, și care arată atitudinea foarte serioasă a reformatorilor păgâni care caută pe Dumnezeu, ca bâjbâind să-L găsească.

((211))

O voce din Noua Indie

D-nul Mozoomdar s-a adresat adunării după cum urmează:

„D-le PreȘedinte, reprezentanți ai națiunilor Și religiilor: Brahmo-Somaj din India, pe care eu am onoarea s-o reprezint, este o societate nouă; religia noastră este o religie nouă, dar vine de departe, din antichitate, tocmai de la rădăcinile vieții noastre naționale, cu sute de secole în urmă.

Acum șaizeci și trei de ani toată India a fost plină de vociferări puternice. Puternicul zgomot trepidant al unui politeism eterogen a sfâșiat liniștea cerului. Strigătul văduvelor; nu, mult mai lamentabil, strigătul acelor nefericite femei care trebuiau să fie arse pe rugurile funerare ale soților lor morți a pângărit sfințenia pământului lui Dumnezeu. Noi o aveam pe zeița budistă a țării, mama poporului, cu zece mâini, ținând în fiecare mână armele de apărare a copiilor ei. O aveam pe zeița albă a învățăturii, cântând la Vena ei, un instrument muzical cu coarde, coardele înțelepciunii. Zeița bogăției, ținând în brațele ei, nu cornul, ci coșul abundenței, binecuvântând neamurile Indiei, era acolo; și zeul cu cap de elefant; și zeul care călărește pe un păun; și în afară de aceștia, cele treizeci și trei de milioane de zei și zeițe. Eu am teoria mea despre mitologia hinduismului, dar nu este timpul să mă ocup acum de ea.

În mijlocul zarvei și ciocnirilor acestui politeism și rău social, în mijlocul întregului întuneric al timpurilor, s-a ridicat un om, un brahman, de rasă și de obârșie pură, al cărui nume era Raja Ram Dohan Roy. Înainte de a ajunge la vârsta bărbăției a scris o carte care a dovedit falsitatea politeismului și adevărul existenței viului Dumnezeu. Aceasta a adus persecuții asupra capului său. În 1830 acest om a fondat o societate cunoscută ca Brahmo-Somaj — societatea închinătorilor singurului Dumnezeu viu.

Brahmo-Somaj a fondat acest monoteism pe inspirația vechilor scripturi hinduse, Vedele și Upanișadele.

Cu timpul, pe măsură ce mișcarea a crescut, membrii ei au început să se îndoiască de faptul că scripturile hinduse erau întradevăr infailibile. În sufletele lor au gândit că au auzit o ((212)) voce care, ici și colo, la început cu accente slabe, contrazicea Vedele și Upanișadele. Care trebuie să fie principiile noastre teologice? Pe ce principii trebuie să se bazeze religia noastră? Slabele accente în care a fost pusă la început întrebarea au devenit tot mai tari, și au avut ecou tot mai mult în societatea religioasă care se ridica, până când întrebarea a devenit cea mai practică dintre toate problemele — pe care carte să se bazeze toată religia adevărată?

Pe scurt, ei au găsit că era imposibil ca scripturile hinduse să fie singura mărturie a adevăratei religii. Au găsit că deși existau adevăruri în scripturile hinduse, nu le puteau recunoaște ca singurul standard infailibil al realității spirituale. Astfel că la douăzeci și unu de ani după fondarea societății Brahmo-Somaj, s-a renunțat la infailibilitatea scripturilor hinduse.

Apoi a urmat o altă întrebare. Nu mai există și alte scripturi? Nu v-am spus zilele trecute că pe tronul imperial al Indiei stătea acum creștinătatea cu Evanghelia Păcii întro mână și cu sceptrul civilizației în cealaltă? Biblia a pătruns în India. Biblia este cartea pe care omenirea n-o va ignora. De aceea, recunoscând pe de o parte marea inspirație a scripturilor hinduse, noi n-am putea pe de altă parte decât să recunoaștem inspirația autorității Bibliei. În 1861 am publicat o carte în care au fost date extrase din toate scripturile, carte care să fie citită în cursul devoțiunilor noastre. Nu misionarul creștin ne-a atras atenția asupra Bibliei; nu preoții mahomedani ne-au arătat pasajele excelente din Coran; nu zoroastrienii ne-au propovăduit măreția Zend-Avestei; ci în inima noastră, Dumnezeul infinitei realități, sursa de inspirație a tuturor cărților, a Bibliei, a Coranului, a Zend-Avestei, ne-a atras atenția asupra desăvârșirilor așa cum sunt revelate în mărturia experiențelor sfinte de peste tot. Prin conducerea Sa și prin lumina Sa am recunoscut noi aceste fapte, și pe stânca realității durabile și eterne a fost pusă baza noastră teologică.

A fost ea o teologie fără morală? Ce este inspirația acestei cărți sau autoritatea acelui profet fără sfințenie personală — fără ((213)) curățenia acestui templu făcut de Dumnezeu? Curând după ce am ajuns la teologia noastră, ne-a sărit în ochi faptul că nu eram oameni buni, cu mintea curată, sfinți, și că în jurul nostru erau rele nenumărate, în casele noastre, în uzanțele noastre naționale, în organizarea societății noastre. Ca atare, Brahmo-Somaj și-a întors mâna spre reformarea societății. În 1851 a fost celebrată prima căsătorie mixtă. Căsătoria mixtă în India înseamnă căsătoria între persoane care aparțin castelor diferite. Casta este un fel de zid chinezesc ce înconjoară fiecare casă și fiecare comunitate mică și în afara limitelor căreia să nu treacă nici un bărbat sau femeie îndrăzneți. În Brahmo-Somaj am întrebat: «Va face acest zid chinezesc de rușine pentru totdeauna libertatea copiilor lui Dumnezeu?» Nu! Dărâmați-l; jos cu el și să dispară.

Apoi, onoratul meu conducător și prieten, Keshub Chunder Sen, a aranjat așa încât acea căsătorie între caste diferite să aibă loc. Brahmanii au fost ofensați. Atotștiutorii au clătinat din cap; chiar și liderii Brahmo-Somajului au ridicat din umeri și au vârât mânile în buzunare. «Acești incendiari tineri», au spus ei, «o să dea foc întregii societăți». Dar căsătoria mixtă a avut loc și căsătoria văduvelor a avut loc.

Știți ce sunt văduvele din India? Se întâmplă ca o fetiță de zece sau doisprezece ani să-și piardă soțul înainte să-i cunoască foarte bine trăsăturile, și de la acea vârstă fragedă până în ziua morții ea va trece prin ispășiri și austerități și nefericiri și singurătate și rușine de care te cutremuri când auzi. Eu nu aprob sau nu înțeleg purtarea unei femei care se căsătorește prima dată, apoi a doua oară, apoi a treia oară și a patra oară — care se căsătorește de atâtea ori câte anotimpuri sunt întrun an. Nu înțeleg purtarea acestor bărbați și femei. Dar cred că atunci când o copiliță de unsprezece ani își pierde ceea ce oamenii numesc soțul ei, a o supune la nefericirea văduviei de o viață și a atrage asupra ei suferințe care ar fi o rușine pentru un criminal, este o dovadă de neomenie care nu poate fi niciodată prea repede înlăturată. De aici rezulta necesitatea căsătoriilor mixte și a căsătoriilor văduvelor. Ne-am ocupat de problema îmbunătățirii sociale și familiale, și rezultatul acesteia a fost că a avut loc foarte repede o ruptură în ((214)) Brahmo-Somaj. Noi tinerii a trebuit să plecăm — noi, cu toată reforma noastră socială — și să ne descurcăm cum am putut. Când aceste reforme sociale au fost parțial realizate, a urmat o altă întrebare.

Căsătorisem văduva; interzisesem arderea văduvelor; ce era cu puritatea noastră personală, sfințirea conștiinței noastre, regenerarea sufletelor noastre? Ce era cu acceptarea noastră înaintea înspăimântătorului tribunal al Dumnezeului infinitei dreptăți? Reforma socială și înfăptuirea binelui public sunt legitime în sine numai când se dezvoltă în atotcuprinzătorul principiu al purității personale și al sfințeniei sufletului.

Prieteni, mărturisesc, adeseori mă tem când privesc starea societății europene și americane, unde activitățile voastre sunt atât de variate, munca voastră este atât de extinsă încât vă înecați în ea și puțin timp aveți să vă gândiți la marea întrebare a regenerării, a sfințirii personale, a încercării și judecății și a acceptării înaintea lui Dumnezeu. Aceasta este întrebarea tuturor întrebărilor.

După sfârșitul lucrării reformei noastre sociale, am fost introduși prin urmare în marele subiect, cum va fi regenerată această natură neregenerată; acest templu pângărit, ce ape îl vor spăla la o stare nouă și pură? Toate aceste motive și dorințe și impulsuri rele, inspirațiile animalice, ce le va pune capăt tuturor acestora și-l va face pe om ceea ce a fost, copilul imaculat al lui Dumnezeu, cum a fost Cristos, cum au fost toți oamenii regenerați? Întâi principiul teologic, apoi principiul moral; iar pe al treilea loc cel spiritual al Brahmo-Somajului — devoțiuni, căință, rugăciune, laudă, credință; bazându-ne în întregime și în mod absolut pe spiritul lui Dumnezeu și pe iubirea Lui mântuitoare.

[Acest filosof păgân vede numai parțial ce este păcatul, după cum este indicat prin expresia lui, „un copil imaculat al lui Dumnezeu ... cum au fost toți oamenii regenerați”. El nu vede că până și cei mai buni din rasa decăzută sunt departe de a fi fără pată, imaculați, perfecți; ca atare, toți au nevoie de meritul perfecțiunii lui Cristos și de sacrificiul pentru păcat ca să-i îndreptățească. El vorbește despre rugăciune, credință etc., și de mila lui Dumnezeu, dar încă n-a învățat că dreptatea este ((215)) temelia tuturor procedurilor lui Dumnezeu; și că numai prin meritul sacrificiului lui Cristos, Dumnezeu poate fi drept și totuși să fie îndeptățitorul păcătoșilor care cred în Cristos și astfel să fie acoperiți de marea Sa ispășire pentru păcat, făcută cu optsprezece secole în urmă — o dată pentru totdeauna — să fie mărturisită tuturor la timpul cuvenit.]

Aspirațiile morale nu înseamnă sfințenie; o dorință de a fi bun nu înseamnă a fi bun. Boul care duce pe spate o sută de kilograme de zahăr nu gustă nimic din dulceața lui prin simplul fapt că duce acea povară insuportabilă. Și toate aspirațiile noastre și toate dorințele noastre frumoase, și toate visele noastre frumoase și predicile frumoase, fie că le auzim fie că le spunem — fie că adormim la ele fie că le ascultăm cu atenție — acestea niciodată nu vor face viața perfectă. Numai devoțiunea, rugăciunea, perceperea directă a spiritului lui Dumnezeu, comuniunea cu Dumnezeu, umilirea de sine absolută înaintea maiestății Sale, fervoarea devoțională, emoția devoțională, absorbirea spirituală, trăirea și mișcarea în Dumnezeu — acestea sunt secretul sfințeniei personale. Și în al treilea stadiu al căii noastre, prin urmare, emoția spirituală, rugăciunile lungi, fervoarea intensă, meditația, umilirea nesfârșită, nu numai înaintea lui Dumnezeu dar și înaintea omului, au devenit regula vieții noastre. Dumnezeu este nevăzut; nu-i strică nimănui sau nul face să apară mai puțin respectabil dacă Îi spune lui Dumnezeu: «Sunt păcătos, iartă-mă». Dar a-ți face mărturisirile înaintea omului, a te înjosi înaintea fraților și surorilor tale, a șterge praful de pe picioarele sfinților, a simți că ești un obiect mizerabil, nenorocit în adunarea sfântă a lui Dumnezeu — aceasta cere puțină umilire, puțin curaj moral.

Ultimul principiu pe care trebuie să-l iau este caracterul progresiv al Brahmo-Somajului.

Creștinismul declară gloria lui Dumnezeu; hinduismul vorbește despre excelența Lui infinită și eternă; mahomedanismul, cu foc și sabie, dovedește atotputernicia voinței Sale; budismul spune ce pașnic și bucuros este El. El este Dumnezeul tuturor religiilor, al tuturor denominațiilor, al tuturor țărilor, al tuturor scripturilor, și progresul nostru stă în armonizarea acestor diferite sisteme, acestor diferite profeții și dezvoltări într-un sistem mare. Ca atare, noul ((216)) sistem de religie din Brahmo-Somaj este numit Noua Dispensație. Creștinul vorbește în termeni admirativi despre creștinism; așa face și evreul despre iudaism; așa face și mahomedanul despre Coran; așa face și zoroastrianul despre Zend-Avesta. Creștinul admiră principiile sale de cultură spirituală; hindusul face la fel; mahomedanul face la fel.

Dar Brahmo-Somaj acceptă și armonizează toate aceste precepte, sisteme, principii, învățături și discipline și le face un sistem, și aceea este religia lui. Un deceniu întreg prietenul meu Keshub Chunder Sen, eu și alți apostoli ai Brahmo-Somajului am călătorit din sat în sat, din provincie în provincie, din continent în continent, vestind această nouă dispensație și armonia tuturor profețiilor și sistemelor religioase spre slava adevăratului, viului Dumnezeu. Dar noi suntem o rasă supusă; suntem needucați; suntem incapabili; nu avem resursele de bani ca să-i facem pe oameni să asculte mesajul nostru. La împlinirea timpului voi ați convocat acest Parlament al religiilor în august, iar mesajul pe care noi nu l-am putut răspândi l-ați luat în mâinile voastre ca să-l răspândiți.

Eu nu vin la sesiunile Parlamentului doar ca student, nici ca unul care trebuie să-și justifice sistemul său. Vin ca ucenic, ca urmaș, ca frate. Fie ca lucrarea voastră să fie binecuvântată cu prosperitate, și nu numai creștinismul vostru și America voastră vor fi înălțate, ci și Brahmo-Somajul se va simți foarte înălțat: și acest biet om care a venit de la așa mare distanță să vă ceară simpatia și amabilitatea se va simți mult răsplătit.

Fie ca răspândirea Noii Dispensații să rămână la voi și să vă facă frații și surorile noastre. Reprezentanți ai tuturor religiilor, fie ca toate religiile voastre să se unească în paternitatea lui Dumnezeu și în fraternitatea omului, ca profeția lui Cristos să poată fi împlinită, speranța lumii să poată fi împlinită, iar omenirea să poată deveni o împărăție cu Dumnezeu, Tatăl nostru”.

Aici avem o declarație clară a obiectivelor și speranțelor acestor filosofi vizitatori; și cine va spune că nu și-au folosit ocaziile? Dacă înainte de Parlament am auzit mult despre paternitatea lui Dumnezeu și fraternitatea oamenilor neregenerați — fără vreo nevoie recunoscută a unui Mântuitor, ((217)) a unui Răscumpărător, să facă o reconciliere pentru nelegiuire și să deschidă „o cale nouă și vie îde întoarcere în familia lui Dumnezeuș prin perdeaua dinăuntru, adică prin trupul Său”, de atunci încoace am auzit mult mai multe despre acest lucru. Dacă înainte de Parlament am auzit despre răscumpărarea societății prin reforme morale, ca o împotrivire la răscumpărarea prin sângele prețios, de atunci încoace am auzit încă mai multe despre religia sa fără Cristos. Este stadiul final al căderii din aceste zile din urmă ale Veacului Evanghelic. Aceasta va continua și va crește: Scripturile declară că „o mie vor cădea alături de tine”; iar apostolul Pavel îndeamnă: „Luați toată armătura lui Dumnezeu, ca să vă puteți împotrivi în ziua cea rea”; iar Ioan Revelatorul întreabă în mod semnificativ: „Cine va putea sta în picioare?” Tot sensul Scripturilor arată că voința lui Dumnezeu este să vină acum o probă mare peste toți cei care s-au numit cu numele lui Cristos, și toată masa mare a mărturisiților-«negină» va cădea de la orice pretenție de credință în jertfa de răscumpărare făcută o dată pentru totdeauna de către Domnul nostru Isus; pentru că ei n-au primit niciodată acest adevăr în iubire de el. 2 Tes. 2:10-12.

O voce din Japonia

Când Kinza Ringe M. Harai, învățatul japonez budist, a citit articolul său despre „Adevărata poziție a Japoniei față de creștinism”, sprâncenele unora dintre misionarii creștini de la tribună s-au contractat și capetele lor s-au clătinat în dezaprobare. Dar budistul și-a îndreptat mustrările înțepătoare către creștinii falși care au făcut atât de mult ca să împiedice lucrarea de răspândire a Evangheliei în Japonia. Urmează articolul:

„Există foarte puține țări în lume atât de rău înțelese ca Japonia. Printre nenumăratele judecăți incorecte, gândirea religioasă a concetățenilor mei este în mod special denaturată și toată națiunea este condamnată ca păgână. Fie ei păgâni sau orice altceva, este un fapt că de la începutul istoriei noastre Japonia a primit toate învățăturile cu mintea deschisă; și de asemenea că instrucțiunile care au venit din afară s-au ((218)) combinat cu religia indigenă în armonie completă, după cum se vede din templele așa de multe construite în numele adevărului cu un nume combinat de budism și șintoism; după cum se vede din afinitatea între învățătorii confucianismului și taoismului, sau ai altor isme, și a preoților budiști și șintoiști; după cum se vede din japonezul individual, care dă respect tuturor învățăturilor menționate mai sus; după cum se vede din construcția specifică a caselor japoneze, care de obicei au două camere, una ca templu budist în miniatură, iar cealaltă ca un mic altar șintoist, în fața căruia familia studiază scripturile respective ale celor două religii. În realitate religia Sintetică este specialitatea japoneză și n-aș ezita s-o numesc japonism.

Dar voi veți protesta și veți zice: «De ce atunci nu este creștinismul atât de cald acceptat ca alte religii de către națiunea voastră?» Acesta este punctul pe care vreau să-l prezint în mod special în fața voastră. Sunt două cauze pentru care creștinismul nu este atât de cordial primit. Această religie mare a fost larg răspândită în țara noastră, dar în 1637 misionarii creștini, împreună cu convertiții, au cauzat o tragică revoltă împotriva țării și s-a înțeles că misionarii aceia intenționau să subjuge Japonia țării lor mamă. Aceasta a șocat Japonia și i-a trebuit guvernului șogunului un an ca să suprime această teribilă și nedorită agitație. Celor care ne acuză că țara noastră mamă a interzis creștinismul, nu acum, ci în veacul trecut, le voi răspunde că aceasta n-a fost din antipatie religioasă sau rasială, ci ca să prevină o altă asemenea insurecție; și pentru a proteja independența noastră am fost obligați să interzicem promulgarea Evangheliilor.

Dacă istoria noastră n-ar fi avut o astfel de mărturie a devastării străine sub masca religiei și dacă poporul nostru nar fi avut oroare și prejudecată ereditară împotriva numelui creștinism, ar fi putut fi îmbrățișat cu nerăbdare de toată națiunea. Dar acest incident a trecut și-l putem uita. Totuși nu este cu totul irațional ca suspiciunea înspăimântătoare, sau ați putea spune superstiția, că creștinismul este instrumentul pustiirii, să fi fost în mod evitabil sau inevitabil ridicată în mintea orientală, când este un fapt admis că unele ((219)) dintre națiunile puternice ale creștinătății năvălesc treptat în Orient, și când împrejurarea care urmează se imprimă zilnic în mintea noastră, reînsuflețind o amintire vie a întâmplării istorice trecute. Împrejurarea despre care voi vorbi este experiența noastră actuală, asupra căreia atrag atenția în mod special acestui Parlament, și nu numai acestui Parlament, ci și întregii creștinătăți.

„De la 1853, când comandorul Perry a venit în Japonia ca ambasador al președintelui Statelor Unite ale Americii, țara noastră a început să fie cunoscută mai bine de către toate națiunile apusene, noile porturi au fost larg deschise și prohibiția Evangheliilor a fost abolită, cum a fost înainte de revolta creștină. Prin convenția de la Yeddo, acum Tokio, din 1858, a fost stipulat tratatul între America și Japonia și de asemenea cu puterile europene. Era vremea când țara noastră era încă sub guvern feudal; și datorită faptului că am fost izolați timp de peste două secole de la revolta creștină din 1637, diplomația era o experiență foarte nouă pentru ofițerii feudali, care și-au pus toată încrederea în națiunile apusene și au acceptat fără nici o modificare fiecare articol al tratatului prezentat de guvernele străine. Potrivit tratatului noi suntem întro poziție foarte dezavantajoasă; și printre altele sunt două articole proeminente care ne lipsesc de drepturile și avantajele noastre. Unul este extrateritorialitatea națiunilor apusene în Japonia, prin care toate cazurile în privința dreptului, fie de proprietate fie de persoană, care se ridică între supușii națiunilor apusene din țara mea, precum și între ei și japonezi, sunt supuse jurisdicției autorităților națiunilor apusene. Altul privește tariful pe care, cu expcepția a cinci procente din valoare, nu avem nici un drept să-l impunem unde s-ar putea în mod cuvenit impune.

Este de asemenea stipulat că oricare dintre părțile contractante ale acestui tratat, anunțând-o cu un an înainte pe cealaltă, poate cere o revizuire a lui la 1 iulie 1872 sau după acea dată. De aceea, în 1871 guvernul nostru a cerut o revizuire, iar de atunci am cerut-o constant, dar guvernele străine au ignorat pur și simplu cererile noastre, prezentând multe scuze. O parte din tratatul dintre Statele Unite ale Americii și Japonia ((220)) în privința tarifului a fost anulată, pentru care noi îi mulțumim cu recunoștință sinceră binevoitoarei națiuni americane; dar îmi pare rău să spun că, deoarece nici o putere europeană n-a urmat America în această privință, dreptul nostru de a impune tariful rămâne în aceeași stare cum a fost înainte.

Noi n-avem putere juridică asupra străinilor din Japonia, și ca o consecință naturală suferim daune, legale și morale, ale căror relatări se văd constant în ziarele noastre indigene. Deoarece occidentalii trăiesc departe de noi, ei nu cunosc împrejurările exacte. Probabil că ei aud din când în când rapoartele misionarilor și ale prietenilor lor din Japonia. Eu nu neg că rapoartele lor sunt adevărate; dar dacă cineva dorește să obțină o informație corectă în privința prietenului său, acesta trebuie să asculte opiniile despre el din multe părți. Dacă veți examina atent cu mintea voastră nepărtinitoare ce daune am suferit, veți fi uimiți. Printre multele feluri de nedreptăți sunt unele care au fost complet necunoscute înainte și cu totul noi pentru noi «păgânii», despre care nimeni n-ar îndrăzni să vorbească nici măcar în conversație privată.

Una dintre scuzele oferite de către națiunile străine este că țara noastră nu e încă civilizată. Este oare principiul legii civilizate ca drepturile și profiturile așa-zișilor necivilizați sau mai slabi să fie sacrificate? După cum înțeleg eu, spiritul și necesitatea legii este să protejeze drepturile și binele celor mai slabi împotriva agresiunii celor mai tari; dar niciodată n-am învățat din studiile mele limitate ale legii că cei mai slabi trebuie sacrificați pentru cei mai tari. Un alt fel de scuză vine din sursă religioasă, și se ridică pretenția că japonezii sunt idolatri și păgâni. Dacă poporul nostru este idolatru, veți ști imediat dacă veți investiga vederile noastre religioase fără prejudecăți, din surse japoneze autentice.

Dar admițând, de dragul discuției, că suntem idolatri și păgâni, este morală creștină să calci în picioare drepturile și avantajele unei națiuni necreștine, colorând toată fericirea lor naturală cu pata întunecată a nedreptății? Eu citesc în Biblie: «Celui care te lovește peste un obraz, întoarce-i și pe celălalt»; dar nu pot descoperi că sunt pasaje care spun: «Celui care cere ((221)) dreptate de la tine, lovește-i obrazul drept, și când se întoarce, lovește-l și pe celălalt». Iarăși citesc în Biblie: «Dacă cineva te dă în judecată și-ți ia haina, dă-i și mantaua», dar nu pot descoperi că este vreun pasaj care să spună: «Dacă dai în judecată pe cineva și-i iei haina, să-ți dea și mantaua».

Voi trimiteți misionari în Japonia și ei ne sfătuiesc să fim morali și să credem creștinismul. Nouă ne place să fim morali și știm că creștinismul este bun și suntem foarte mulțumitori pentru această bunătate. Dar în același timp oamenii noștri sunt mai degrabă nedumeriți și se îndoiesc foarte mult de acest sfat, când ne gândim că națiunile puternice ale creștinătății se agață încă de tratatul stipulat în timpul feudalismului, când noi eram încă tineri; când aflăm că în fiecare an multe vase apusene angajate în pescuitul focilor intră ilegal în mările noastre; când cazurile legale sunt hotărâte întotdeauna nefavorabil pentru noi de către autoritățile străine din Japonia; când acum câțiva ani unui japonez nu i s-a îngăduit să intre la o universitate de pe coasta Pacificului din America din cauză că era de altă rasă; când acum câteva luni consiliul școlii din San Francisco a adoptat o reglementare ca nici unui japonez să nu i se permită să intre în școlile publice de acolo; când anul trecut japonezii au fost scoși afară cu toptanul de pe unul din teritoriile Statelor Unite ale Americii; când oamenii noștri de afaceri din San Francisco au fost obligați de un sindicat să nu angajeze ajutoare sau muncitori japonezi, ci americani; când în același oraș sunt unii vorbitori care vorbesc de la tribune împotriva acelora dintre noi care suntem deja aici; când sunt mulți bărbați care merg în procesiune cu felinare ridicate, marcate cu «afară cu japonezii»; când japonezii din insulele Hawai sunt lipsiți de vot; când vedem pe unii occidentali din Japonia care ridică în fața intrării de la casele lor un stâlp special pe care este anunțul «nici unui japonez nu-i este îngăduit să intre aici», întocmai ca o tablă pe care este scris «câinii n-au acces»; când suntem în astfel de situație, este oare irațional — în pofida bunătății națiunilor apusene, dintr-un punct de vedere, care-și trimit misionarii la noi — ca noi «păgânii» inteligenți să fim stânjeniți și să ezităm a înghiți lichidul dulce și cald al ((222)) cerului creștinismului? Dacă aceasta este etica creștină, ei bine, suntem perfect satisfăcuți să fim păgâni.

Dacă cineva ar pretinde că sunt mulți oameni în Japonia care vorbesc și scriu împotriva creștinismului, nu sunt ipocrit și voi declara deschis că eu am fost primul din țara mea care a atacat vreodată public creștinismul — nu, nu creștinismul adevărat, ci creștinismul fals, răul făcut față de noi de către oamenii din creștinătate. Dacă cineva mustră pe japonezi că au societăți anticreștine puternice, eu voi declara onest că am fost primul în Japonia care a format o organizație împotriva creștinismului — nu, nu împotriva creștinismului adevărat, ci ca să ne protejăm împotriva creștinismului fals și a nedreptății pe care o suferim din partea oamenilor din creștinătate. Să nu gândiți că iau astfel de poziție fiindcă sunt budist, căci aceasta a fost poziția mea cu mulți ani înainte de a intra în Templul Budist. Dar în același timp voi declara cu mândrie că dacă cineva a discutat în fața publicului afinitatea tuturor religiilor, sub titlul de Religie Sintetică, eu am fost acela. Vă spun acest lucru fiindcă nu vreau să fiu înțeles ca un budist sectar bigot.

De fapt nu este nici un sectar în țara mea. Oamenii noștri știu bine ce adevăr abstract este în creștinism, și nouă, sau cel puțin mie nu-mi pasă de nume dacă vorbesc din punctul de vedere al învățăturii. Dacă budismul este numit creștinism sau creștinismul budism, dacă noi ne numim confucianiști sau șintoiști, nu suntem mofturoși; dar suntem mofturoși în privința adevărului învățat și a aplicării lui consecvente. Dacă Cristos ne mântuiește sau ne trimite în iad, dacă Gautama Buda a fost o persoană reală sau na existat niciodată un astfel de om, nu este o chestiune de luat în considerare pentru noi, dar consecvența doctrinei și a purtării este punctul căruia îi dăm mai mare importanță. De aceea, dacă nu se renunță la inconsecvența pe care o observăm, și în special dacă tratatul nejust prin care suntem prinși în mreje nu este revizuit pe o bază echitabilă, poporul nostru nu va da la o parte prejudecățile împotriva creștinismului în pofida oratorului elocvent care vorbește adevărul lui de la amvon. Foarte adesea noi suntem numiți «barbari», și am auzit și am citit că japonezii sunt încăpățânați și nu pot înțelege adevărul Bibliei. Voi admite că ((223)) acest lucru este adevărat într-un sens, căci, deși ei admiră elocvența oratorului și se minunează de curajul lui, deși îi aprobă argumentele logice, totuși sunt foarte încăpățânați și nu se vor alătura creștinismului atâta vreme cât cred că a predica un lucru și a practica altul este o moralitate occidentală. ...

Dacă vreo religie învață nedreptatea față de umanitate, mă voi împotrivi ei, așa cum m-am împotrivit întotdeauna, cu sângele și cu sufletul meu. Eu voi fi cel mai amarnic dezaprobator al creștinismului, sau voi fi cel mai cald admirator al Evangheliei lui. Promotorilor Parlamentului și doamnelor și domnilor lumii care sunt adunați aici, le spun că scopul vostru este realizarea Unirii Religioase, nu nominal, ci practic. Noi, cei patruzeci de milioane de suflete din Japonia, care stăm ferm și persistent pe baza dreptății internaționale, așteptăm încă și alte manifestări în privința moralității creștinismului”.

Ce comentariu este acesta, asupra cauzelor eșecului creștinătății de a converti lumea la adevăr și dreptate! Și cum cere umilință și căință, mai degrabă decât lăudăroșenii!

O voce din partea tinerilor din Orient a fost auzită prin Herant M. Kiretchjian din Constantinopole, după cum urmează:

„Frați din Răsăritul tuturor țărilor: Stau aici ca reprezentant al tinerilor din Orient, în special din țara piramidelor până la câmpiile înghețate ale Siberiei, și în general de la țărmurile Egeii până la apele Japoniei. Dar pe această tribună minunată a Parlamentului Religiilor, unde mă aflu cu fiii Orientului în fața publicului american, primul meu gând este să vă spun că voi ați convocat fără să vreți un consiliu al creditorilor voștri. N-am venit să vă închidem afacerile, ci să vă deschidem inimile. Priviți spre cărțile voastre și vedeți dacă pretenția noastră nu este corectă. Noi v-am dat știință, filosofie, teologie, muzică și poezie, și am făcut istorie pentru voi cu o cheltuială enormă. Și mai mult, din lumina care a strălucit din cer peste țările noastre au ieșit aceia care vor fi pentru totdeauna norul vostru de martori și inspirația voastră — sfinți, apostoli, profeți, martiri. Și cu acel capital bogat ați strâns o avere extraordinară, așa încât bunurile voastre ascund de ochii voștri responsabilitățile ((224)) voastre. Nu vrem să ne împărtășim din bogăția voastră, dar este drept să avem dividendul nostru, și, ca de obicei, un tânăr prezintă certificatele.

Nu puteți plăti acest dividend cu bani. Aurul vostru îl vreți pentru voi. Argintul vostru a căzut din har. Vrem să ne dați un dividend bogat în simpatia deplină a inimilor voastre. Și asemenea artizanului care, judecând după greutatea lor, aruncă în creuzetul său pepite de diferite forme și culori, și după ce focul și fondantul și-au făcut lucrarea îl toarnă și, iată, curge aur pur, tot așa, după ce ați adunat împreună pe copiii oamenilor de la marginile pământului și-i aveți în fața voastră în creuzetul gândului serios și al căutării oneste după adevăr, veți găsi, când se va încheia acest Parlament, că din prejudecată rasială și dogmă, și din varietatea de obiceiuri și de închinare, va curge în fața ochilor voștri nimic altceva decât aurul pur al umanității; și de acum încolo vă veți gândi la noi, nu ca la străini din țări străine, ci ca la frații voștri, din China, Japonia și India, surorile voastre din Insulele Greciei și de pe dealurile și din văile Armeniei, și voi ne veți fi plătit un astfel de dividend din inimile voastre și veți fi primit voi înșivă din aceasta o astfel de binecuvântare, încât aceasta va fi o țară Beula din profeție pentru timpurile viitoare, și veți trimite ecoul acelei dulci cântări care odată a fost auzită în țara noastră, de «Pace pe pământ și bunăvoință față de oameni».

Vi s-a vorbit atât de mult aici, de către oameni cu înțelepciune și experiență a vieții religioase din marele Răsărit, încât nu vați aștepta să mai adaug la acestea. Nici naș fi vrut să stau aici luându-mi libertatea să vă mai dau informații despre religiile lumii. Dar există o nouă rasă de bărbați care s-a ridicat din marele trecut, a cărei influență va fi fără îndoială un factor foarte important în lucrarea omenirii în secolul viitor. Ei sunt rezultatul trecutului, venind în contact cu viața nouă din prezent — vreau să spun tinerii din orient; cei care se pregătesc să ia în stăpânire pământul împreună cu frații lor din marele Apus.

Vă aduc o filosofie de la țărmurile Bosforului și o religie din cetatea lui Constantin. Toate convingerile mele ferme și ((225)) deducțiile care au crescut în mine în anii trecuți, au fost clătinate până la rădăcini sub influența Parlamentului. Dar găsesc astăzi acele rădăcini mai adânci în inima mea, iar ramurile întinzându-se până la cer. Nu pot pretinde că vă aduc ceva nou, dar dacă toate deducțiile vi se par a fi logice din premise pe care inteligența umană le poate accepta, atunci sunt încrezător că ne veți atribui un scop onest și ne veți îngădui dreptul ca ființe inteligente să ținem strâns la ceea ce am prezentat în fața voastră.

Când tinerii de astăzi erau copii, în fiecare zi din viața lor nau auzit și n-au văzut altceva decât vrăjmășie și separare între oamenii de diferite religii și naționalități. Nu trebuie să mă opresc și să vă spun despre influența unei astfel de vieți asupra tinerilor, care s-au găsit separați și aranjați în tabere de luptă împotriva fraților lor cu care trebuiau să vină în contact în ocupațiile zilnice ale vieții. Și pe măsură ce lumina educației și ideile de libertate au început să se răspândească peste întregul Orient odată cu ultima parte a acestui secol, acest jug a devenit mai supărător pe gâtul tinerilor din Orient, iar povara prea greu de suportat.

Tinerii de toate naționalitățile pe care le-am menționat, care în ultimii treizeci de ani și-au primit educația în universitățile din Paris, Heidelberg, Berlin și alte orașe din Europa, precum și în Imperial Lyceum din Constantinopole, țeseau, conștient sau inconștient, pasiv sau activ, pânza religiei lor, așa încât, pentru mia de tineri pentru care vocea lor este un oracol, aceasta a venit ca un cadou și ei și-au înrolat inima și mintea.

Ei găsesc pe frații lor în numere mari în toate orașele Orientului unde civilizația europeană a găsit cel puțin intrare, și nu prea există vreun oraș care nu va fi simțit influența lor înainte de sfârșitul secolului. Religia lor este cea mai nouă dintre toate religiile, și n-aș fi adus-o la această tribună dacă n-ar fi faptul că este una dintre cele mai puternice influențe care acționează în Orient și căreia noi tinerii religioși din răsărit trebuie să-i facem față eficient, dacă vrem să avem chiar și cea mai mică influență la popoarele din respectivele noastre țări.

((226))

Căci, să nu uităm, sunt oameni inteligenți, oameni cu înzestrare excelentă, oameni care, cu toți tinerii din Orient, au dovedit că în toate artele și științele, în piețele lumii civilizate, în armatele națiunilor și la mâna dreaptă a regilor, ei sunt egalii oricărei rase de oameni, de la răsăritul Soarelui până la apusul lui. Mai mult, ei sunt, în cea mai mare parte, oameni cu cele mai bune intenții, cu cele mai sincere convingeri, și când le auziți opinia despre religie și vă gândiți la poziția pe care o au, nu puteți simți, sunt sigur, ca membri ai Parlamentului religios, decât cea mai mare preocupare pentru ei și pentru țările în care locuiesc.

Eu personal reprezint pe tinerii religioși din Orient; dar dați-mi voie, prin procură, pentru tinerii de cea mai nouă religie, să vorbesc în fața voastră către apostolii tuturor religiilor: «Voi veniți la noi în numele religiei ca să ne aduceți ceea ce deja avem. Noi credem că omul este satisfăcător pentru sine, dacă, așa cum ziceți, l-a creat un Dumnezeu perfect. Dacă-l veți lăsa singur, el va fi tot ceea ce trebuie să fie. Educați-l, pergătiți-l, nu-l legați de mâini și de picioare, și va fi un om perfect, vrednic să fie fratele oricărui alt om. Natura l-a înzestrat suficient pe om, și ar trebui să folosiți tot ce vi s-a dat în inteligența voastră înainte de a-L deranja pe Dumnezeu să vă dea mai mult. Pe lângă aceasta, nimeni nu L-a găsit pe Dumnezeu. Noi avem toată inspirația pe care o vrem în poezia dulce și în muzica încântătoare, și în tovărășia bărbaților și femeilor rafinați și cultivați. Dacă vrem s-o ascultăm, am vrea ca Handel să ne spună despre Mesia, și dacă vrem ca cerurile să răsune, este destul să avem interpretarea lui Beethoven.

Noi n-avem nimic împotriva voastră, creștinilor, dar în privința tuturor religiilor, trebuie să spunem că voi ați adus umanității cea mai mare daună posibilă ridicând pe oameni împotriva oamenilor și o națiune împotriva altei națiuni. Și acum, pentru ca lucrurile să fie și mai rele, în această zi de cel mai înalt bun simț, veniți să umpleți mințile oamenilor cu lucruri imposibile și să le împovărați creierul cu discuții nesfârșite despre o mie de secte. Căci sunt mulți pe care iam auzit înaintea voastră și știu câți ar putea urma. Considerăm că dintre toți oamenii voi sunteți aceia care trebuie să fiți evitați, fiindcă filosofia și doctrinele voastre nasc pesimism peste țară».

((227))

Apoi, cu un instinct religios și cu un respect înnăscut pe care le au toți orientalii, trebuie să spun deodată: «Dar fiți atenți, noi nu suntem necredincioși sau atei sau sceptici. Pur și simplu n-avem timp pentru astfel de lucruri. Suntem plini de inspirație pentru viața cea mai înaltă și dorim libertate pentru toți tinerii lumii. Noi avem o religie care unește pe toți oamenii din toate țările și umple pământul de bucurie. Ea satisface fiecare nevoie umană și de aceea știm că este religia adevărată, în special fiindcă produce pace și cea mai mare armonie. Așa că nu dorim nici unul din «ismele» voastre, și nici vreun alt sistem sau doctrină. Nu suntem materialiști, socialiști, raționaliști sau pesimiști, și nu suntem nici idealiști. Religia noastră este prima care a existat și de asemenea cea mai nouă din cele noi — suntem domni. În numele păcii și umanității, nu puteți să ne lăsați în pace? Dacă ne mai invitați în numele religiei, vom avea deja un angajament, iar dacă ne mai vizitați pentru propovăduire, nu suntem acasă».

Acesta este tânărul oriental, ca laurul verde. Și unde unul dispare, așa încât nu-l mai găsești în locul lui, se află douăzeci să-i completeze locul. Credeți-mă, n-am exagarat; căci, cuvânt de cuvânt, și de zece ori mai mult deatât, am auzit de la oameni inteligenți din armată și din marină, de la oameni din comerț și din avocatură, în conversație și în argumentare, pe străzile Constantinopolului, în corăbiile Cornului de Aur și ale Bosforului, în România și în Bulgaria, precum și în Paris, în New York și în Auditoriul din Chicago, de la turci și armeni, de la greci și evrei, precum și de la bulgari și sârbi, și vă pot spune că acest cel mai nou substitut al religiei, care păzește porțile comerțului și literaturii, științei și legii, prin Europa și Orient, este o forță foarte puternică în formarea destinelor națiunilor din răsărit și trebuie luată în socoteală în mod inteligent când ne gândim la viitorul religiei, și trebuie întâmpinată cu un argument tot atât de puternic în ochii tinerilor din Orient, ca și acela pe care știința și literatura l-au pus în mâinile marii armate a noii clase de domni.

Mai există o clasă de tineri în Orient, care se numesc tineri religioși și care țin la credința veche a părinților lor. ((228)) Îngăduiți-mi să pretind și pentru acești tineri onestitatea scopului, inteligența minții, precum și convingere fermă. Și pentru ei vin să vă vorbesc, și vorbind pentru ei vorbesc pentru mine de asemenea. În mod natural veți vedea că trebuie să fim din zilele cele mai timpurii în contact cu Religia Nouă; dați-mi voie s-o numesc așa pentru conveniență. Trebuie să fim în colegii și universități cu aceiași tineri. Trebuie să mergem mână în mână cu ei în toată știința și istoria, literatura, muzica și creația poetică, și în mod natural împărtășim cu ei credința fermă în toate deducțiile științifice și ținem ferm la fiecare principiu al libertății umane.

Mai întâi, toți tinerii din Orient care au cele mai adânci convingeri religioase apără demnitatea omului. Regret că trebuie să încep aici; dar, din vocile și argumentele combinate ale filosofiilor și teologiilor, vine în fața noastră o atât de inevitabilă concluzie despre o umanitate imperfectă, încât, înainte de a putea vorbi despre vreo religie pentru noi înșine, trebuie să venim și să spunem: «Credem că suntem oameni». Pentru noi este o calomnie asupra umanității și o acuzare a lui Dumnezeu care a creat pe om, a spune că omul nu este suficient în el însuși și că are nevoie ca religia să vină și să-l facă perfect.

[Observați cum se acuză și se scuză pe sine însuși în același timp. Imperfecțiunea nu poate fi negată; dar este pretinsă puterea de a ne face noi înșine perfecți în timp, și astfel necesitatea «sângelui prețios» și a «jertfei pentru păcat» pe care le-a pregătit Dumnezeu este ignorată de către păgâni, cum este acum negată de către înțelepții în felul lumii din creștinătate.]

Este o calomniere a umanității a te uita la una sau la alta dintre familiile omului și a spune că ele dau dovadă de concepții de bunătate, adevăr, idealuri înalte și viață mai presus de simplele dorințe animale, fiindcă au primit învățătură religioasă de la un om sau altul, sau o revelație din cer. Noi credem că dacă omul este om, el are totul în sine, întocmai cum are toate capacitățile corporale. Vreți să-mi spuneți că o conopidă pe care o seamăn în câmp crește în frumusețea și perfecțiunea convoluțiilor ei, iar creierul meu, pe care același Dumnezeu l-a creat de o sută de mii de ori mai delicat și mai ((229)) perfect, nu poate dezvolta circumvoluțiile lui și nu poate face lucrarea pe care Dumnezeu a intenționat-o pentru mine și să am cele mai înalte concepții pe care El le-a intenționat pentru mine; că un mormoloc se va dezvolta și va deveni broască, cu membre perfecte, elastice, și cu un piept care se umflă, și că broaștele vor sta împreună mulțumite și vor orăcăi în unitate, și că oamenii au nevoie de religie și de ajutor din afară pentru a se putea dezvolta la perfecțiunea de oameni în corp și în suflet și să recunoască fraternitatea omului și să trăiască în pace pe pământul lui Dumnezeu? Eu spun că este o acuzare a lui Dumnezeu, care l-a creat pe om, a promulga și a consimți la astfel de doctrină.

Nu acceptăm nici concluziile nejustificate ale științei. Noi navem nimic de-a face cu maimuțele. Dacă ele vreau să ne vorbească, să se ridice la nivelul nostru. Există un spirit occidental de a crea dificultăți pe care noi nu-l înțelegem. Una dintre primele mele experiențe din Statele Unite a fost să iau parte la o adunare a tinerilor, doamne și domni, în orașul Filadelfia. Subiectul serii a fost dacă animalele au suflete, și pisica a fost mai mult discutată. Au fost citite articole foarte serioase și erudite. Dar concluzia a fost că, neștiind exact ce este pisica și ce este sufletul, n-au putut decide chestiunea, dar a fost totuși o chestiune serioasă legată de religie. Să presupunem acum că o tânără armeancă ar întreba-o pe mama ei dacă pisicile au suflete. Mama ar rezolva chestiunea în paranteze și ar zice, de exemplu: «Scumpa mea, trebuie să mergi jos să vezi dacă fierbe apa. îCe ți-a pus întrebarea în cap? Sigur că pisicile au suflete. Pisicile au suflete de pisici, iar oamenii au suflete de oameni.ș Acum du-te jos». Și copila ar merge jos bucurându-se de starea ei de om. Și dacă doamna mea armeancă s-ar confrunta într-o zi cu veriga lipsă despre care auzim atât de mult, totuși calmul ei ar rămânea imperturbabil și ea totuși s-ar bucura de starea de om informându-vă că veriga lipsă are suflet de verigă lipsă, iar omul are suflet de om.

Până acum venim cu tinerii din clasa domnilor, mână în mână pe planul comun al umanității. Dar aici este un colț unde ne despărțim și o luăm pe cărări care se depărtează mult. Noi strigăm: «Lăsați-ne în pace și ne vom lărgi și ridica la ((230)) înălțimea destinului nostru»; și, iată, găsim o putere invizibilă care nu ne va lăsa în pace. Găsim că putem face aproape orice în direcția științei și artei. Dar când este vorba de a ne urma concepția despre ceea ce este înalt și nobil, ceea ce este drept și necesar pentru dezvoltarea noastră, suntem deficitari în tărie și putere ca să avansăm spre ea. O spun aceasta în forma cea mai simplă, căci n-o pot dezvolta acum. Dar pentru noi faptul este tot atât de real ca și demnitatea omului, că există o putere care depărtează pe bărbați și pe femei de pe cărarea corectitudinii și onoarei, pe care ei știu că trebuie să meargă. Nu se poate spune că este inerentă omului, căci simțim că nu ne aparține. Și dacă nu ne-a aparținut și a fost concepția corectă a omului să meargă în degradare și mizerie, rapacitate și dorință de a-și zdrobi semenii, noi am zice: «Lasă-l în pace, și lasă-l să facă ceea ce Dumnezeu a vrut ca el să facă».

Așa că, pe scurt, spun oricui de aici care este pregătit săși evaporeze crezul, să pună aceasta în el înainte de a ajunge la punctul de fierbere: «Și eu cred în diavol, arhivrăjmașul lui Dumnezeu, acuzatorul lui Dumnezeu în fața omului». Un diavol pentru tot universul? Nu ne pasă. O legiune de demoni care asediază fiecare suflet? Nu contează pentru noi. Știm aceasta, că există o putere în afara omului care-l trage la o parte cu putere. Și nici o putere de pe pământ nu i se poate împotrivi.

Și astfel, aici vine religia noastră. Dacă aveți o religie să le aduceți tinerilor din Orient, ea trebuie să vină cu o putere care va echilibra, da, va contrabalansa puterea răului din lume. Atunci omul va fi liber să crească și să fie ceea ce a intenționat Dumnezeu să fie. Noi Îl vrem pe Dumnezeu. Vrem spiritul lui Dumnezeu. Și religia care vine la noi, sub orice nume sau formă, trebuie să aducă aceasta, sau altfel pentru noi nu este nici o religie. Și noi credem în Dumnezeu, nu Dumnezeul protoplasmei, care se ascunde printre moleculele de materie, ci Dumnezeul ai cărui copii suntem.

Așa că punem ca al treilea punct al filosofiei și protestului nostru demnitatea lui Dumnezeu. Este mort cavalerismul? Oare toată concepția despre o viață înaltă și nobilă, despre o integritate veritabilă a dispărut din inimile oamenilor, încât ((231)) nu putem aspira la calitatea de cavaler și de principe în curțile Dumnezeului nostru? Știm că suntem copiii Lui, fiindcă-I facem faptele și-I gândim gândurile. Ceea ce vrem noi să facem este să fim asemenea Lui. O, este oare adevărat că pot străbate țara și marea și pot ajunge la inima mamei mele și să-i simt brațele cuprinzându-mă, dar că eu, un copil al lui Dumnezeu, care stau neajutorat în univers, împotriva unei puteri pe care n-o pot birui, nu-mi pot ridica mâinile către El și să strig către El, ca să pot avea spiritul Său în sufletul meu și să-I simt brațele veșnice care mă sprijină în slăbiciunea mea?

Și aici vine predicatorul din vechime și din biserica modernă și ne spune despre unul care a biruit lumea, și că El a venit de sus. Nu trebuie să ni se spună că a venit de sus, căci nici un om născut din femeie n-a făcut vreun astfel de lucru. Dar suntem convinși că prin har și prin cărarea pe care ne-o arată să umblăm pe ea, spiritul lui Dumnezeu vine în inimile oamenilor, și că eu îl pot simți în inima mea luptând înlăuntrul meu împotriva păcatului și întărindu-mi inima ca să țin hotărât la ceea ce știu că este drept prin divinul din mine.

Și astfel, cu o mână tremurătoare dar cu fermă convingere, cu multă tristețe în privința umanității, dar cu bucuria triumfului etern, vin cu voi toți la porțile de aur ale secolului douăzeci, unde bătrânii viitoarei comunități a umanității stau să judece religia care va intra pe acele porți pentru sprijinirea inimii umane. Eu plasez alături de confucianismul oriental vechi și de teosofia modernă, de budismul oriental vechi și de spiritualismul modern, și de fiecare credință din zilele din vechime și de materialismul, raționalismul și idealismul modern — plasez acolo creștinismul oriental vechi cu Cristosul lui, cu puterea lui Dumnezeu și cu înțelepciunea lui Dumnezeu; și crucea lui, care încă radiază în iubirea lui Dumnezeu,

«Înălțându-se deasupra ruinelor vremii»”.

Vorbitorul, deși nu un reprezentant delegat al Bisericii Catolice Armeene, evident că prezintă lucrurile din punctul de vedere al creștinilor armeni, pe care recent turcii i-au persecutat în mod foarte barbar. Cuvântarea lui are multe ((232)) puncte excelente; dar nu trebuie să se considere că el este un bun exemplu al tinerilor din Orient; el este cu mult înaintea celor pentru care a vorbit. Nici vorbirea lui nu permite o vedere adevărată a catolicismului armean, cu rugăciunile lui pentru morți; cu închinarea la chipuri și la sfinți și la Fecioara Maria; cu confesionalele ei și cu doctrina blasfematoare a Liturghiei*, toate asemănându-se mult cu uneltirile lui Anticrist. Cei care sacrifică „urâciunea” Liturghiei arată prin aceasta că au numai puțină cunoștință și apreciere în legătură cu adevărata cruce și cu unicul ei sacrificiu „odată pentru totdeauna”. „Creștinismul oriental” spre care ne indică acest tânăr nu este cel pe carel respectăm noi, nici după care vrem noi să ne modelăm: noi mergem înapoi la creștinismul declarat și ilustrat de către Cristos, Domnul și Răscumpărătorul nostru, și de către apostolii Săi, și așa cum este prezentat în Scripturi: nu oriental, nici occidental, nici catolic (adică universal sau general), ci puterea lui Dumnezeu și înțelepciunea lui Dumnezeu numai pentru „oricine care crede” spre dreptate. Rom. 1:16.

Observatorul atent nu poate citi sentimentele nobile ale unora dintre aceștia care caută pe Dumnezeu și aspiră spre dreptate, fără să facă o comparație între sinceritatea lor serioasă, scopul lor nobil, efortul de a ridica în fața semenilor cel mai înalt standard al dreptății pe care-l pot discerne, și atitudinea compromițătoare a atâtor creștini care au fost mai favorizați prin naștere și prin mediu cu o cunoștință a adevărului, care acum sunt nerăbdători să-l vândă prin imensa sacrificare a principiilor lui nobile, numai să câștige favoarea populară actuală. Celor cărora le-a dat mult, mult le va cere Domnul, care îi cântărește acum în balanță.

Dar în timp ce câțiva dintre reprezentanți ne-au stârnit admirația și respectul, marea majoritate a lor s-au bucurat în privilegiul de a face paradă și a-și recomanda superstițiile ((233)) lor unei astfel de adunări reprezentative din națiunile civilizate și luminate. Budismul, șintoismul, brahmanismul, confucianismul, mahomedanismul au fost mereu repetate cu mare îndrăzneală, iar apostolul mahomedan a avut curajul chiar să recomande poligamia. Aceasta a fost aproape prea mult pentru ascultători, dar manifestările lor de dezaprobare au fost repede reduse la tăcere de către președinte, dr. Barrows, care le-a reamintit de obiectivul Parlamentului — să se acorde tuturor o audiere corectă, fără dispute. Astfel că toți au avut audiere din belșug și șiau argumentat liber punctele în fața minților deja neliniștite ale miilor de creștini declarați, și ca rezultat au multe motive să aștepte convertiți la religiile lor aici în America. Aceleași privilegii le-au fost acordate multor mișcări anticreștine, cum ar fi Știința Creștină, Teosofia, Swedenborgianismul etc.

Sentimentele de Încheiere ale marelui Parlament

Sentimentele de încheiere ale marelui Parlament arată ce hotărât este acest spirit de compromis din partea creștinismului protestant. Atât de disperate sunt strâmtorările la care i-a împins judecata acestei zile, încât ei salută cu cel mai mare entuziasm chiar și cel mai mic indiciu al unei dispoziții spre unire din partea chiar și a celei mai evidente forme de păgânism. Dăm următorul extras scurt:

Suamie Vive Kananda (preot din Bombay, India) a spus:

„S-a spus mult despre baza comună a unității religioase. Nu voi exprima chiar acum teoria mea; dar dacă cineva de aici speră ca această unitate să vină prin triumful uneia din aceste religii și prin distrugerea celorlalte, aceluia eu îi spun: frate, speranța ta este imposibilă. Doresc eu ca creștinul să devină hindus? Ferească Dumnezeu. Doresc eu ca hindusul și budistul să devină creștini? Ferească Dumnezeu. Creștinul nu trebuie să devină hindus, sau budistul să devină creștin. Învățați să gândiți fără prejudecăți. ... Dacă teologia și dogma stau în calea voastră ((234)) în căutarea adevărului, puneți-le deoparte. Fiți serioși și lucrați la mântuirea voastră cu sârguință și roadele sfințeniei vor fi ale voastre”.

Vichand Ghandi (jainist din India) a spus:

„Dacă veți permite unui «păgân» să-și aducă mesajul de pace și iubire, vă voi cere numai să priviți la diversele idei prezentate într-un spirit liberal și nu cu superstiție și bigotism. ... Vă implor să examinați diferitele sisteme religioase din toate punctele de vedere”.

Cuviosul Reverend Shabita, mare preot al religiei șintoiste din Japonia, a spus:

„Ceea ce doresc eu să fac este să vă ajut la îndeplinirea planului de formare a frăției universale sub un singur acoperiș al adevărului. Știți că unitatea este putere. Acum mă rog ca cele opt milioane de zeități care protejează Japonia, frumoasa țară a cireșilor, să vă protejeze pe voi și guvernul vostru pe vecie. Și cu acesta vă spun la revedere”.

H. Dharmapala din Ceylon a spus:

„Pentru cei patru sute șaptezeci și cinci de milioane de coreligionari ai mei, urmași ai blândului Domn Buda Gautama, vă prezint respectele mele afectuoase. ... Voi ați aflat de la frații voștri din Orientul Îndepărtat prezentarea respectivelor sisteme religioase pe care le urmează ... ați ascultat cu răbdare lăudabilă învățăturile atotîndurătorului Buda prin umilii săi urmași” etc., etc.

Episcopul Keane (romano-catolic) a spus:

„Când i-a fost trimisă vechii Biserici Catolice invitația la acest Parlament, oamenii au spus: «Va veni ea?» Iar vechea Biserică Catolică a spus: «Cine are un drept atât de bun să vină la un Parlament al tuturor religiilor lumii ca vechea Biserică Catolică universală?» ... Chiar dacă trebuie să stea singură la acea tribună, va sta. Și vechea biserică a venit și este bucuroasă să întâlnească pe semenii ei, pe cei care cred ca ea, pe cei care iubesc ca ea fiecare umbră de umanitate și fiecare umbră de crez. ... Dar oare nu ne vom ruga noi să fi putut semăna aici o sămânță care să crească în unire largă ((235)) și perfectă? Dacă n-ar fi mai bine pentru noi să fim una decât să fim divizați, Domnul nostru nu S-ar fi rugat ca toți să fim una după cum El și Tatăl sunt una. [Dar ei nu se roagă pentru o astfel de unire cum există între Tatăl și Fiul: unirea propusă este foarte diferită.]”

Sentimentele astfel exprimate au găsit cea mai deplină acceptare în Parlament din partea reprezentanților protestanți. Astfel, de exemplu, Rev. Dr. Candlin, misionar pentru China, a spus:

„Ideea convențională de religie care există printre creștinii din toată lumea este că creștinismul este adevărat, în timp ce toate celelalte religii sunt false; că creștinismul este de la Dumnezeu, în timp ce toate celelalte religii sunt de la diavol; sau altfel, cu puțină umbră de moderație, că creștinismul este o revelație din cer, în timp ce celelalte religii sunt confecționate de oameni. Voi știți mai bine, și cu lumină clară și cu asigurare puternică puteți mărturisi că între o religie și alta poate fi prietenie în loc de antagonism, că pe cât de sigur este că Dumnezeu este un tată comun, pe atât de sigur este că inimile noastre au tânjit după El și sufletele noastre în cele mai evlavioase stări au prins șoapte din harul lăsat să cadă de la tronul Său. Atunci aceasta este Cincizecimea, iar în spatele ei stă convertirea lumii”.

Este într-adevăr? Ce asemănare există în acest efort de a compromite adevărul și dreptatea pentru părtășia lui Anticrist și a Idolatriei, cu acea adunare din Ierusalim credicioasă, în rugăciune, care aștepta cu răbdare puterea de sus? Și ce manifestare a existat, de revărsare similară a Spiritului sfânt peste această adunare pestriță? Dacă aceasta trebuie să fie urmată de convertirea lumii, dați-ne voie să întrebăm: La ce să fie convertită lumea? Astfel de promisiune, chiar cu tot sunetul de trâmbițe, nu satisface dispoziția cercetătoare a acestui ceas al judecății.

Rev. Dr. Bristol, de la Biserica Metodistă, a spus:

„Bine infinit și numai bine va veni de la acest Parlament. Tuturor celor care au venit de departe le suntem profund și ((236)) veșnic îndatorați. Unii dintre ei reprezintă o civilizație care era veche când Romulus a fondat Roma; ale cărei filosofii și cântece erau coapte în înțelepciune și bogate în ritm înainte ca Homer să cânte grecilor Iliadele sale; și ei au lărgit ideile noastre despre o umanitate comună. Ei ne-au adus flori înmiresmate din credințele răsăritene, mărgăritare bogate din vechile mine ale marilor filosofii, și noi suntem mai bogați în această seară prin contribuțiile gândirii lor și mai cu seamă prin contactul nostru cu ei în spirit. [Ce mărturisire!]

N-a existat niciodată o astfel de zi luminoasă și plină de speranță pentru umanitatea noastră comună în privința toleranței și frăției universale. Și vom afla că prin cuvintele pe care ni le-au adus acești vizitatori și prin influența pe care au exercitat-o, ei vor fi bogat răsplătiți în conștiința că au contribuit la mișcarea puternică ce conține în ea însăși făgăduința unei credințe, a unui Domn, a unui Tată, a unei comunități frățești.

Binecuvântările Dumnezeului și Tatălui nostru să fie cu voi, fraților din Răsărit; binecuvântările Mântuitorului nostru, fratele nostru mai mare, învățătorul comunității frățești a oamenilor, să fie cu voi și cu ai voștri veșnic”.

Rev. Augusta Chapin a spus:

„Noi care le-am urat bun venit, acum le urăm succes oaspeților care pleacă. Suntem bucuroși că ați venit, o, înțelepților din Răsărit. Cu vorbele voastre înțelepte, cu toleranța voastră largă și cu metodele voastre blânde, am fost bucuroși să stăm la picioarele voastre și să învățăm de la voi în privința acestor lucruri. Suntem bucuroși că v-am văzut față în față, și vă vom socoti de acum încolo mai mult ca oricând prietenii noștri și conlucrători cu noi în marile lucruri ale religiei.

Și suntem bucuroși acum că voi plecați la căminele voastre îndepărtate, să spuneți istoria a tot ce s-a vorbit și s-a făcut aici în acest mare Parlament, și că astfel veți aduce Orientul în relații mai apropiate cu Occidentul și veți explica armonia care există printre toate religiile. Suntem bucuroși de cuvintele spuse de bărbații înțelepți și femeile înțelepte din Apus, care au venit și ne-au dat grăunțele lor de aur după spălare. Ceea ce am spus la început voi repeta acum la sfârșitul acestui ((237)) Parlament: A fost cea mai mare adunare în numele religiei care s-a ținut vreodată pe fața pământului”.

Rev. Jenkin Lloyd a spus:

„Vă urez vouă, oaspeților care plecați, succesul venit dintrun suflet care este bucuros să recunoască înrudirea lui cu toate țările și cu toate religiile; și când plecați, plecați lăsând în urma voastră în inimile noastre nu numai mai multe gânduri ospitaliere față de credința pe care o reprezentați, ci și legături calde, iubitoare care vă leagă în unirea care va fi bucuria și viața noastră pe vecie”.

Dr. Barrows (președinte) a spus:

„Speranțele noastre au fost mai mult decât realizate. Sentimentul care a inspirat acest Parlament ne-a ținut împreună. Principiile după care s-a desfășurat această convenție istorică au fost puse la probă, și chiar încordate uneori, dar ele n-au fost inadecvate. Toleranța, amabilitatea frățească, încrederea în sinceritatea unuia față de altul, o sinceră și serioasă căutare a unității religiei, scopul onest al fiecăruia de a prezenta credința sa fără compromis și fără critică neprietenească — aceste principii, mulțumită loialității și curajului vostru, n-au fost găsite lipsă.

Bărbați din Asia și din Europa, venirea voastră ne-a bucurat și ne-a făcut mai înțelepți. Sunt fericit că v-a plăcut ospitalitatea noastră” etc.

Remarcile președintelui Bonney au fost foarte asemănătoare; și apoi, cu o rugăciune din partea unui rabin evreu și cu o binecuvântare din partea unui episcop romano-catolic, marele Parlament s-a încheiat; și cinci mii de glasuri s-au unit repetând mesajul îngeresc de „Pace pe pământ și bunăvoință față de oameni”.

Perspectiva

Dar vai, cu ce sacrificiu al principiului, al adevărului și al loialității față de Dumnezeu au fost făcute lumii anunțurile precedente; și aceasta, de asemenea, tocmai în pragul unui timp de strâmtorare cum n-a mai fost de când sunt popoarele, care a fost prezis divin; un timp de care toți oamenii gânditori ((238)) încep să-și dea seama, și de criza și rezultatul căruia le este tare frică. Și această frică strânge această masă eterogenă împreună pentru protecție și cooperare reciprocă. Este numai o mișcare a politicii omenești a încerca să liniștească temerile bisericii prin strigătul de pace! pace! când nu este pace (Ier. 6:14). Acest strigăt de pace care iese în mod reprezentativ de la biserică este caracterizat prin același sunet grotesc de nesinceritate care a ieșit în mod reprezentativ de la națiuni la inaugurarea marelui canal Kiel raportată în capitolul precedent. În timp ce puterile civile au proclamat astfel pacea cu extraordinarul vuiet al tunului, puterile eclesiastice o proclamă cu un mare, îndrăzneț, lăudăros compromis al adevărului și dreptății. Vine timpul când Însuși Domnul va spune pace națiunilor (Zah. 9:10); dar nu se va întâmpla până când mai întâi Își va face cunoscută prezența în vârtejul de vânt al revoluției și în furtuna strâmtorării. Naum 1:3.

Văzut din propriul său unghi, Parlamentul a fost decretat un mare succes, iar cei nepăsători, întotdeauna fermecați de zgomot, strălucire și spectacol, au răspuns: Amin! În mod nechibzuit ei își imaginează că toată lumea neregenerată trebuie să se adune într-o singură legătură universală a unității și fraternității religioase, și totuși, toți trebuie să gândească, să acționeze și să bâjbâie în întunericul ignoranței și superstiției și să umble pe căile rele la care s-a făcut referire mai sus, cum au făcut întotdeauna, refuzând „Lumina care luminează ... pe fața lui Isus Hristos”, care este singura lumină adevărată (2 Cor. 4:6; Ioan 1:9; 3:19). Și creștinii se bucură de această perspectivă și salută un astfel de eveniment imaginar ca cel mai glorios eveniment din istorie.

Dar în timp ce impresia generală creată de marele Parlament a fost că acesta a fost primul pas, și unul mare, spre o realizare a mesajului îngerului la nașterea lui Cristos, de pace pe pământ și bunăvoință față de oameni, văzută corect a fost o altă manifestare a lipsei de credință a ((239)) creștinătății. Desigur, cum spune profetul: „Înțelepciunea înțelepților lui va pieri și priceperea oamenilor lui pricepuți se va ascunde” (Isa. 29:14). Și iarăși îl auzi zicând: „Scoateți strigăte de război, popoare, căci veți fi zdrobite; luați aminte, toți cei care locuiți departe! Pregătiți-vă de luptă, căci tot veți fi zdrobiți în bucăți. Încingeți-vă îlegați-vă împreunăș căci tot veți fi zdrobiți în bucăți. Faceți planuri, și nu se va alege nimic de ele! Spuneți un cuvânt îspre unitateș și va fi fără urmări”. Isa. 8:9, 10.

Împreună cu psalmistul punem iarăși întrebarea: „Pentru ce cugetă popoarele lucruri deșarte? îDe ce strigă, pace! pace! când nu este pace?ș Împărații pământului îcivili și eclesiasticiș se răscoală și domnitorii se sfătuiesc împreună împotriva Domnului și împotriva Unsului Său: «Să rupem legăturile lor și să aruncăm departe de noi funiile lor!»

Cel care locuiește în ceruri râde, Domnul Își bate joc de ei. Apoi, în mânia Lui le vorbește și în aprinderea Sa îi îngrozește”. Ps. 2:1-5.

Când poporul ales al lui Dumnezeu — Israelul spiritual acum, ca și Israelul trupesc în vechime — abandonează Cuvântul Său și conducerea Sa, și caută să se alieze cu națiunile care nu-L cunosc pe Dumnezeu și să amestece adevărul divin cu filosofiile lumii, ei fac astfel de pași cu un risc de care nu-și dau seama; și bine ar face într-adevăr să remarce răsplătirile lui Dumnezeu pentru poporul Său din vechime și să ia exemplu.

Se pot discerne clar câteva rezultate foarte nefavorabile ale Parlamentului:

(1) A introdus în mintea deja instabilă a creștinului diferitele filosofii păgâne, și aceasta în cele mai nefavorbile aspecte ale lor. După aceea am aflat că unul dintre delegații din India la Parlament — d-nul Virchandi R. Ghandi, din Bombay, secretarul societății Jaina — s-a întors în America să-și propage ideile, stabilindu-și sediul în Chicago. Cităm descrierea scopurilor sale așa cum au fost publicate:

((240))

„D-nul Ghandi nu vine să facă prozeliți. Regula credinței jainiste interzice aceasta; ci el vine să fondeze o școală de filosofie orientală, al cărei sediu va fi în Chicago, cu filiale în Cleveland, Washington, New York, Rochester și în alte orașe. El nu vine ca misionar să convertească pe americani la vreo formă a hinduismului. Potrivit opiniei sale, «adevărata idee de închinare hindusă nu este un propagandism, ci un spirit — un spirit universal de iubire și putere, și care răspunde realizării frăției, nu numai a frăției omului, ci a tuturor ființelor vii, care după spusele tuturor națiunilor este căutat într-adevăr, dar după practica lumii este încă ignorat». În mare, acestea sunt punctele crezului său și platforma pe care stă, nu implorând pe americani să i se alăture, dar dispus să aibă cooperarea lor”.

Fără îndoială impresia făcută asupra multor minți este că nu există nici o certitudine religioasă. Un astfel de rezultat a fost chiar sugerat de unul dintre delegații din Siria — Christophore Jibara, care a spus:

„Frații și surorile mele în închinare lui Dumnezeu: Toate religiile aflate în acest congres general și religios sunt paralele una cu alta în ochii întregii lumi. Fiecare din aceste religii are susținători care înțeleg și preferă religiile lor proprii altor religii, și ei ar putea aduce unele argumente sau motive ca să convingă pe alții de valoarea și adevărul propriei sale forme de religie. Din astfel de discuții poate veni o schimbare; poate chiar îndoieli în legătură cu toate religiile; sau o presupunere că toate sunt credințe identice. Și, de aceea, aprecierea fiecărei religii poate cădea sau descrește; pot fi prezentate îndoieli împotriva tuturor cărților inspirate, sau se poate întâmpla o neglijare generală și să nu rămână nimeni care să țină o anumită religie, și mulți pot neglija complet datoriile religioase, din motivul neliniștii din inimile lor și a opiniei care predomină într-o formă a religiei, întocmai cum este acum printre multe milioane din Europa și America. De aceea, cred că trebuie ales un comitet ((241)) dintre marile religii, să investigheze dogmele și să facă o comparație deplină și perfectă, aprobând-o pe cea adevărată și anunțând-o oamenilor”.

(2) A făcut o prietenie specială între „Babilonul cel mare, mama prostituatelor”, Biserica Romei și multele ei fiice, diferitele secte protestante, care se laudă în rușinea lor și sunt mândre că au relația aceasta rușinoasă.

(3) A trebuit un pas mare, care va fi urmat de alții deja propuși, spre asociere, într-un sens, a tuturor religiilor — spre o mai strânsă unire a bisericii (nominale) și a lumii. Președintele a anunțat public la ultima sesiune a Parlamentului că „va fi scoasă o proclamație de fraternitate ca să promoveze continuarea în toate părțile lumii a marii lucrări în care au fost angajate congresele din 1893”.

(4) A spus practic păgânilor că de fapt misiunile creștine nu sunt deloc necesare; că creștinii înșiși sunt nesiguri de religia lor; că propriile lor religii sunt destul de bune dacă sunt urmate sincer; și că creștinismul, ca să nu spunem mai mult, poate fi primit numai cu o mare măsură de neîncredere. Este uimitor să observăm cum au măsurat reprezentații păgâni creștinismul nominal; ce clar au făcut deosebiri între creștinismul „creștinătății” și creștinismul Bibliei; și ce ascuțit au fost administrate mustrările lor adeseori.

(5) A spus creștinătății confuze: Pace! Pace! când nu este pace, în loc să sune alarma, cum spune profetul (Ioel 2:1): „Sunați din trompetă în Sion! Sunați un semnal pe muntele Meu cel sfânt ... . Căci vine ziua Domnului, este aproape”, și să-i cheme pe toți să se smerească sub mâna cea tare a lui Dumnezeu.

(6) Evident a fost o măsură de politică, care a avut originea în temerile conducătorilor creștinătății când au observat necazul care se apropie, din această zi a Domnului; și mișcarea și-a avut începutul în confuza și nedumerita biserică presbiteriană. Acest strigăt de pace! pace! tocmai ((242)) în mijlocul furtunii care se ridică ne amintește de profeția — „Când vor zice: «Pace și liniște!» atunci o nimicire neașteptată va veni peste ei”. 1 Tes. 5:3.

Copiii lui Dumnezeu să nu fie înșelați de falsul pronostic al Babilonului. Numai în Dumnezeu putem noi găsi un refugiu sigur (Ps. 91). Să ne raliem mai strâns în jurul crucii lui Cristos, care este singura noastră speranță. Frăția universală a religiilor false și a creștinismului apostat să-și dovedească valoarea acelei relații, dar noi să recunoaștem numai frăția în Cristos — frăția tuturor celor care se încred numai în Cristos pentru mântuire, prin credință în sângele Său prețios. Alți oameni nu sunt copii ai lui Dumnezeu și nu vor fi până vor veni la El prin credință în Cristos ca Răscumpărătorul lor, înlocuitorul lor. Ei sunt „copii ai mâniei”, întocmai cum eram și noi înainte de a veni în Cristos (Efes. 2:3); iar unii sunt „copiii celui rău”, ale cărui lucrări le fac. Când Dumnezeu a condamnat pe Adam și pe urmașii lui la moarte din pricina păcatului, El nu i-a mai socotit ca ai Săi și nu i-a mai tratat ca fii. Și numai când oamenii vin în Cristos prin credință în sângele Său prețios sunt restabiliți în binecuvântata relație cu Dumnezeu. Prin urmare, dacă nu mai suntem copii ai mâniei, ci suntem ai lui Dumnezeu ca fii ai Săi prin Cristos, alți oameni, care nu sunt astfel recunoscuți de Dumnezeu, nu sunt în nici un sens frații noștri. Toți copiii luminii să vegheze și să fie treji (1 Tes. 5:5, 6); soldații crucii să fie viteji pentru adevăr și să nu primească nici o altă evanghelie, chiar dacă ar fi vestită de un înger din cer (Gal. 1:8); și să nu negocieze nici o unire cu o altă clasă decât cu urmașii consacrați și credincioși ai „Mielului lui Dumnezeu, care ridică păcatul lumii”.

În timp ce biserica nominală este astfel dispusă și nerăbdătoare să facă compromis și să se unească cu toate religiile păgâne ale lumii într-o mare „religie mondială” care va continua toate doctrinele lor false și practicile lor rele, să ((243)) auzim unele mărturisiri și declarații de fapte de la alții care nu sunt atât de înnebuniți de ideea unității religioase, fapte care arată starea deplorabilă a lumii, rezultatele dăunătoare ale religiilor false și lipsa completă a speranței de a converti vreodată lumea prin biserică în starea ei actuală. Numai când Biserica — nu biserica falsă, ci cea adevărată, ale căror nume sunt scrise în ceruri, credincioșii loiali și consacrați, concepuți și conduși de spiritul lui Dumnezeu — va fi înzestrată cu putere de sus, numai când va ajunge la deplina ei dezvoltare și va fi înălțată cu Cristos în Împărăția Milenară, numai atunci va putea realiza lucrarea de convertire a lumii la Dumnezeu și la dreptatea Lui.

Dintr-un număr din Missionary Review, de acum câțiva ani, avem recunoașterea următoare a eșecului bisericii în convertirea lumii:

„O mie de milioane de suflete, două treimi din rasa umană — păgâni, musulmani — cei mai mulți dintre ei n-au văzut încă o Biblie, nici n-au auzit mesajul Evangheliei. Acestor o mie de milioane le sunt trimiși de către bisericile creștinătății mai puțin de 10.000 de misionari protestanți, bărbați și femei inclusiv. Tibetul, aproape toată Asia Centrală, Afganistanul, Belucistanul, aproape toată Arabia, cea mai mare parte a Sudanului, Abisinia și Insulele Filipine sunt fără misionari. Mari părți din vestul Chinei și estul și centrul statului liber Congo, mari părți din America de Sud și multe din insulele mării sunt aproape cu totul neocupate”.

O broșurică intitulată „Un secol de misiuni protestante”, de Rev. James Johnston, F. S. S., dă cifrele următoare, care, după cum s-a remarcat, sunt „suficient de îngrozitoare ca să electrizeze creștinătatea”. Interesul broșurii constă în aceea că: (1) Protestantismul a câștigat numai 3.000.000 de convertiți de la păgânsim în ultima sută de ani, în timp ce numărul păgânilor a crescut în acea periodă cu cel puțin 200.000.000. (2) Înaintarea rapidă a păgânismului nu se ((244)) datorește numai creșterii naturale a populațiilor păgâne, ci și faptului că aderenții lui Brahma, Buda și Mahomed se pot lăuda cu mai mulți convertiți la crezurile lor decât bisericile creștine protestante. Astfel, pentru fiecare convertit la creștinism pe care l-a pierdut hinduismul, acesta din urmă a câștigat o mie din triburile aborigene din India pe care le absoarbe constant. Budismul face progres marcant printre triburile din teritoriile de nord dependente de China — urmând chiar pe emigranții chinezi și plantând ciudatele lui temple pe solul Australiei și Americii. Dar cel mai extraordinar progres dintre toate a fost realizat de mahomedanism. În unele părți ale Africii acesta se răspândește cu iuțeală uimitoare. De asemenea, într-un grad mai mic dar rapid, în India și în Arhipelag. Acestea sunt fapte pe care domnul respectiv se simte obligat să le admită, dar se străduiește să reducă la tăcere critica afirmând că biserica poate încă să realizeze convertirea lumii. El încearcă să stabilească faptul că bisericile protestante au resurse mari, atât în bani cât și în oameni, să schimbe tot aspectul lucrurilor și să evanghelizeze lumea; iar Methodist Times, citând cele de mai sus, a exprimat aceeași opinie adăugând lăudăros:

„Nimeni să nu fie uimit de faptele îngrozitoare pe care leam numit acum pe scurt. ... Dumnezeu a orânduit atât de bine mersul evenimentelor în cursul ultimei sute de ani, încât noi suntem foarte capabili să cucerim toată lumea păgână în numele Domnului. Ceea ce am făcut noi dovedește ceea ce am fi putut face dacă ne-am fi aprovizionat cu cele două lucruri fundamentale ale umanității — o politică îndrăzneață și bani din abundență.

Un alt teoretician spune: „Dacă am avea o zecime din venitul membrilor bisericii, ar fi cu totul suficient pentru toată lucrarea Evangheliei acasă și în străinătate. Sau dacă am avea pentru lucrarea externă o zecime din economiile lor anuale, după ce toate cheltuielile lor de casă sunt plătite, am putea pune imediat 12.000 de misionari în câmp”.

((245))

Da, banii sunt lucrul considerat necesar. De-ar putea înfăptui biserica nominală suficient spirit de negare de sine pentru a asigura o zecime din venitul membrilor bisericii, sau chiar o zecime din economiile lor anuale, mântuirea lumii ar începe să arate mai posibilă pentru ei. Dar acesta este unul din aspectele cele mai lipsite de speranță ale speranței înșelătoare. Ar fi o chestiune mai ușoară să-i convertească de jumătate pe păgâni la o mărturisire de creștinism decât să biruie în această măsură spiritul lumii din biserici.

Dar dacă cele douăsprezece mii de misionari de mai sus ar putea fi puși în câmpul străin imediat, ar avea ei mai mult succes decât frații lor din această țară favorizată? Să ascultăm confesiunea pertinentă a fostului cleric protestant, binecunoscutul Rev. T. DeWitt Talmage. El a spus, așa cum raportează The Christian Standard:

„O, noi avem în această țară o mașinărie magnifică a bisericii; avem șaizeci de mii de slujitori; avem muzică costisitoare; avem mari școli duminicale și totuși vă dăm statistica îngrozitoare că în ultimii douăzeci și cinci de ani bisercile din această țară au avut în medie mai puțin de două convertiri pe an.

Au fost în medie patru sau cinci morți în biserici. Cât de curând, la ritmul acesta, va fi adusă lumea la Dumnezeu? Câștigăm doi, pierdem patru. Dumnezeule veșnic! La ce se va ajunge? Vă spun clar că în timp ce ici și colo avansează un regiment de soldățime creștină, biserica alunecă înapoi în cea mai mare parte spre o teribilă înfrângere ca la Bull Run”.

Acum câtva timp Canon Taylor din biserica engleză a discutat întrebarea: Sunt misiunile creștine un eșec? și articolul a fost citit în fața Congresului Bisericii Engleze. Acolo el a plecat de la baza că religia mahomedană este nu numai egală cu creștinismul în unele privințe, ci este mult mai potrivită nevoilor și capacităților multor oameni din Asia și din Africa; că la ritmul actual de progres creștinismul nu ((246)) poate niciodată spera să întreacă păgânismul. Estimând excesul nașterilor față de morți în Asia și în Africa la 11.000.000 pe an, iar creșterea anuală a creștinilor la 60.000, societăților misionare le-ar trebui 183 de ani ca să ajungă la creșterea populației păgâne într-un an. El a spus:

„Să se scoată de la copiii din școala duminicală bănuțul adunat, pentru obiectivul ostentativ de «convertire a bieților păgâni» și să se cheltuie anual aproape 12.000 de lire pentru misiuni neroditoare în țări unde nu sunt păgâni, mie mi se pare aproape o crimă; crima de a obține bani sub pretenții false”.

Exprimându-și opinia despre cauza eșecurilor misionare, că este sectarismul împreună cu lipsa deplinei consacrări pentru lucrare din partea misionarilor, care se străduiesc să trăiască precum prinții înconjurați de lux mai mare decât cel european, dnul Taylor s-a referit la dr. Legge, un misionar vechi de treizeci și patru de ani, spunând:

„El gândește că nu vom reuși să facem convertiți atâta vreme cât creștinismul se prezintă infectat de animozitățile interne amare ale sectelor creștine, și asociat în mințile băștinașilor cu beția, destrăbălarea și răul social uriaș care este evident printre națiunile creștine. Episcopul Steere gândea că cele două mari piedici ale succesului ar fi gâlcevile printre misionari și rivalitatea societăților”.

Dar în timp ce Canon Taylor și mulți alții ale căror sentimente au fost exprimate în marele Parlament al Religiilor ar reduce la tăcere critica prin aceea că ne-ar spune că religiile păgâne sunt destul de bune și mai potrivite nevoilor țărilor respective decât creștinismul, noi avem o sugestie diferită din raportul fostului episcop Foster, din Biserica Episcopală Metodistă, care, după un turneu extins în lume cu ani în urmă, a dat următoarea imagine a stării triste a lumii din întunericul păgânismului. El a spus:

„Chemați în ajutorul vostru toate imaginile de sărăcie și degradare pe care le-ați văzut vreodată în locuri solitare de mizerie extremă — acele cazuri triste care v-au bântuit de groază după ce ați trecut de ele, acele locuințe mohorâte de murdărie și sărăcie sordidă: îngrămădiți-le pe toate întro ((247)) singură imagine, neușurate nici de o singură umbră de întuneric temperat sau de lumină colorată, și agățați-o deasupra jumătății globului; ea nu va reuși totuși să egaleze realitatea. Trebuie să puneți în ea perspectiva sumbră a continuării fără speranță; trebuie să luați din ea orice speranță; chiar orice aspirație. Aspectul evident al păgânismului este sărăcia. N-ați văzut niciodată sărăcia. Este un cuvânt a cărui semnificație n-o cunoașteți. Ceea ce numiți voi sărăcie este bogăție, lux. Gândiți-vă la ea nu ca fiind una ocazională, nu ca aceea din suburbii, nu ca fiind excepțională în locuri de mizerie mai adâncă, ci ca fiind generală, pe tot continentul. Puneți în ea foame, goliciune, bestialitate; luați din ea așteptarea a ceva mai bun pentru mâine; umpleți Africa cu ea, umpleți Asia cu ea; îngrămădiți viziunea cu bărbați, femei și copii, mai mulți decât de douăzeci de ori toată populația orașelor voastre mari și mici și a satelor și districtelor rurale, câte douăzeci pentru fiecare persoană din toate statele și teritoriile voastre — imaginea nu reușește nici atunci să fie pe măsura realității.

Puneți acum în imagine umbra morală a lipsei de Dumnezeu, a lipsei de speranță; gândiți-vă la aceste milioane mizerabile, trăind ca animalele în această lume și neanticipând ceva mai bun pentru lumea care vine. Puneți în imagine amintirea că acestea sunt ființe care au aceeași umanitate ca noi și considerați că printre toate aceste milioane nu există inimi care să nu aibă dorințe umane și care să nu poată fi purificate și înnobilate; că aceste țări, sub soarta rea a mizeriei, ar putea egala țara în care locuim noi, și multe dintre ele chiar o întrec, dacă ar avea ce le-am putea da noi. Pictați un cer fără stele, puneți în ilustrația voastră noapte, drapați munții cu lungi, largi panorame de întuneric, atârnați perdelele adânc de-a lungul fiecărui țărm și peisaj, întunecați tot trecutul, viitorul să fie acoperit în noapte tot mai adâncă, umpleți tristețea îngrozitoare cu oameni având fețe flămânde, triste, cu femei încolțite de tristețe și cu copii fără speranță; aceasta este lumea păgână — oamenii văzuți în viziune de profetul din vechime, a «celor ce zăceau în ținutul și în umbra morții»; la care n-a venit încă nici o lumină; stând acolo liniștiți, în noaptea lungă, lungă, așteptând și veghind după dimineață.

((248))

O mie de milioane în ținutul și în umbra morții; același ținut unde au trăit părinții lor cu două mii cinci sute de ani în urmă, așteptând încă, trecând prin viață în sărăcie atât de extremă încât nu sunt în stare să se îngrijească nici de cele mai elementare nevoi; milioane dintre ei subzistând cu rădăcini și plante, și din rezerva precară pe care o poate furniza natura nesupusă de rațiune. Cei care trăiesc sub forme de guvernare și semicivilizație, care într-un fel reglează proprietatea și întăresc industria, după ce tiranii lor iau jefuit de câștigurile lor, nu au pentru subzistența lor și a copiilor lor nici o medie de trei cenți pe zi sau echivalentul lor — insuficient pentru subzistența unui animal; mulți dintre ei nici pe jumătate hrăniți, nici pe jumătate îmbrăcați, trăind în țarcuri și cocini nepotrivite chiar și pentru porci, fără nici o pregătire de nici un fel pentru nevoile umane. Măcinați de tirania forței brute până când toate urmele distinctive ale umanității sunt șterse din ei, cu excepția formei verticale și a dorințelor indestructibile mute și oarbe după nici ei nu știu ce — aceștia sunt păgânii, bărbați și femei, frații și surorile noastre.

Tristele și înfricoșătoarele umbre ale imaginii ne-ar îngheța, dacă n-ar fi aruncate în perspectivă și dacă imaginația n-ar arunca asupra ei strălucire și poleire. Din punctul nostru de vedere, al indiferenței confortabile, ei sunt cu totul ascunși. Sunt prea departe, iar noi suntem prea ocupați cu plăcerile noastre ca să-i vedem sau măcar să ne gândim la ei. Ei nu apar în imagine; și de cumva ne gândim la ei, aceasta este în lumina, nu a realității, ci a imaginației înșelătoare. Vedem marile orașe și magnificența mikazilor și a rajahilor și pompa curților, și frumusețea voluptoasă a peisajelor — toate transfigurate de imaginația și de strălucirea înșelătoare în care le înveșmântează rapoartele de călătorie. Suntem încântați de viziune. Dacă am privi mai adânc problema caselor oamenilor și a stării lor religioase, iarăși am fi atrași de marile temple și de desenele fanteziste făcute de turiști, cu ceva scenă pitorescă și îmbietoare. Suntem mângâiați. Lumea păgână nu este în stare atât de rea, la urma urmei, zicem noi. Ei își au religia lor; își au plăcerile lor. Acesta este gândul liniștitor cu care contemplăm lumea. O, înșelare fatală! Imaginea adevărată stă în umbră. Milioanele mizerabile, bâjbâitoare, păcătoase, fără Dumnezeu și ((249)) fără speranță, fără locuință, abrutizate, fără prieteni, născuți la o moștenire de noapte întunecată și sortite să trăiască și să moară în tristețea fără stele — acestea nu sunt văzute. Ei sunt acolo, plutind în jur în aceste umbre ale morții, sfrijiți și flămânzi și goi și fără speranță, aproape animale brute; ei sunt, nu în numere mici ghemuindu-se pe drumuri lăturalnice și ascunzându-se de semenii lor ca nefericiții, ci sunt cu milioanele peste milioane, umplând toate acele țări pictate fantezist și aglomerând străzile mai mici și mai mari ale magnificelor lor orașe, și îngrozindune, dacă numai i-am putea vedea, cu mulțimea lor. Acolo au trăit și au murit fără speranță părinții lor. Acolo își macină viața lor mizerabilă. Acolo se nasc copiii lor pentru același lucru. Acolo, trăind sau murind, nimănui nu-i pasă de sufletele lor.

Aceea este lumea necreștină. Ea are orașe mari, temple mari, mausolee magnifice, câțiva tirani răsfățați care se înfășoară în podoabe de aur, dar strălucirea altarelor și tronurilor ei cade pe un fundal de noapte ca abanosul, în care milioane se chircesc de frica foamei și lipsei. Eu i-am văzut, în casele lor triste și în orgiile lor diabolice, de la Bosfor la Gange, în templele lor și la ospețele lor, ghemuinduse și aplecându-se în fața idolilor siniștri, a chipurilor de piatră și a zeilor maimuțe; i-am văzut scurgându-se pe străzi și de-a lungul șoselelor; le-am văzut fețele întunecate, fără speranță, înfometate, și imaginea nu poate fi ștearsă niciodată din memorie.

Cred că ar trebui să fim de acord că nu există nici o speranță pentru om în lumea necreștină. Ea nu are nimic să ne dea, nici o rază, nici o fărâmă. Ea atârnă ca o greutate mare de gâtul rasei, afundând-o tot mai mult în noapte, în moarte. Însăși suflarea ei este contagioasă. Atingerea ei este moarte. Prezența ei ne înspăimântă ca un spectru gigantic de pe tărâmul nopții, înălțându-se și trecând prin secole și întunecând veacurile.

Nu ridic nici o întrebare dacă aceste nenumărate milioane pot fi salvate în lumea care vine. Nu afirm că dându-le evanghelia li se va îmbunătăți perspectiva sau le va crește cât de cât șansa în acea direcție. Poate că tot atâția dintre ei vor fi salvați fără evanghelie ca și cu ea. Întrebarea aceea nu ține de problema ((250)) pe care o discut — prespectiva lumii — prin care mă refer la perspectivă de timp, nu de eternitate. Dacă ar putea pune stăpânire pe mintea mea gândul îngrozitor că toți oamenii trebuie, în mod necesar, să fie pierduți pe vecie numai fiindcă sunt păgâni, nu leaș trimite o evanghelie care să le descopere un asemenea Dumnezeu. Numai acel gând sinistru ar exclude toată speranța pentru lume și ar face însăși eternitatea o carceră, indiferent cine ar putea fi salvat. Căci, cum ar putea să-i placă unei creaturi raționale chiar și cerul cu un Dumnezeu a cărui guvernare ar putea să permită o asemenea pată de rușine și dezonoare, de cruzime și nedreptate? Convingeți pe oameni că există un Dumnezeu la conducerea universului, care, fără ca ei să aibă vreo vină sau vreo șansă de scăpare, va condamna pe morți, pe vii și pe milioanele din păgânism care încă vor trăi, și în același timp va preface pământul întro teroare colosală unde nu se va admite nici o ușurare de ororile înspăimântătoare, și atunci veți face să fie veșnic imposibil ca El să fie adorat de altcineva decât de diavoli, iar de ei numai fiindcă El devine șeful lor”.

Episcopul a menționat și faptul că în timp ce populația lumii este estimată la 1.450.000.000, aproape 1.000.000.000 sunt necreștini; și că mulți (da, aproape toți) din creștinătatea nominală sunt fie păgâni fie anticreștini. Apoi, având în vedere eșecul bisericii de a converti lumea în o mie opt sute de ani și a lipsei de speranță a acestei sarcini, el a încercat să ușureze biserica de responsabilitatea pe care și-a asumat-o sugerând că aceste milioane de păgâni trebuie să fie mântuite fără credință în Cristos. Și ca să ușureze pe Dumnezeu de responsabilitatea necazului actual printre oameni, el a spus: „Dumnezeu face tot ce poate cu puterea pe care o are”.

The Church Times a publicat acum câțiva ani un articol al unui maor, din care următoarele extrase sunt foarte sugestive în privința cauzei eșecului bisericii de a lumina lumea în vreun grad apreciabil. Scrisoarea a apărut inițial într-un ziar din Noua Zeelandă, și spune după cum urmează:

„Ați publicat acum câteva zile o relatare despre cele întâmplate la o adunare de maori, ținută de episcopul bisericii lui Cristos. Eu ((251)) am fost prezent la adunare și aș dori să-mi dați ocazia să răspund la una din întrebările puse de către episcop, și anume: «De ce este focul credinței creștine atât de scăzut printre populația maori din dioceza mea?» Vă voi spune care cred eu că este motivul. Noi maorii suntem încurcați și nedumeriți în mintea noastră de modul ciudat în care voi europenii tratați religia voastră. Printre voi nimeni nu pare să fie sigur dacă ea înseamnă ceva sau nu înseamnă nimic. La cererea misionarilor timpurii noi am înlocuit religia părinților noștri, pe care ei au numit-o falsă, cu ceea ce neau spus ei că este religia adevărată. Noi am acceptat Cartea care conține istoria și preceptele «Religiei Adevărate» ca fiind întradevăr Cuvântul lui Dumnezeu obligatoriu pentru noi, creaturile Sale. Am oferit zilnic, dimineața și seara, închinare Creatorului la fiecare stâlp de închinare și sat din toată Noua Zeelandă. Am ținut ziua a șaptea sfântă, abținându-ne de la orice fel de lucru din respect față de porunca divină, și din același motiv am abolit sclavia și poligamia, chiar dacă făcându-le pe acestea am dezorganizat complet sistemul nostru social și am redus pe cei mai înstăriți la sărăcie și am atras multă durere asupra celor care au fost forțați să rupă unele din cele mai gingașe legături ale înrudirii umane. Chiar când începeam să ne instruim copiii să cunoască și să asculte de Dumnezeu așa cum este manifestat în Isus Cristos, au venit europenii în numere mari în această țară. Ei au vizitat satele noastre și au părut foarte prietenoși, dar am observat că nu aveau același respect față de Biblie cum aveam noi, începătorii. Romano-catolicii ne-au spus că numai ei cunoșteau interpretarea corectă și că dacă nu ne alăturăm lor vom fi pierduți. Au urmat baptiștii, care au luat în derâdere felul în care îi prezentam pe copiii noștri lui Cristos în botez și ne-au spus că deoarece nu fuseserăm scufundați nu eram deloc creștini botezați. Apoi au venit presbiterienii, care au spus că funcția de episcop este nescripturală și că prin faptul că ne-am supus să fim confirmați de episcopul Selwyn trecuserăm printro ceremonie fără sens. În cele din urmă au venit Frații Plymouth, care ne-au spus că Cristos niciodată n-a instituit o biserică sau o slujire vizibilă, ci fiecare trebuie să fie propriul său slujitor și să-și facă propriul său crez.

((252))

Pe lângă confuzia din mințile noastre cauzată de exemplul neevlavios al majorității europenilor și de învățătura contradictorie dată de slujitorii religiei, am fost dezorientați de purtarea guvernului, care, în timp ce declara că este obligat prin legea morală conținută în Biblie, n-a ezitat, când noi am ajuns fără putere, să calce promisiunile solemne făcute nouă când eram mai numeroși și mai puternici decât europenii. Mare a fost surpriza noastră când parlamentul, compus nu din ignoranți, din cei de jos, ci din domni europeni și creștini declarați, a scos Biblia din școli, și, în timp ce îndrumau pe învățători să instruiască pe copiii din Noua Zeelandă în toate felurile de cunoștințe, le-a spus că sub nici un motiv să nui învețe ceva despre religia creștină, despre Dumnezeu și despre legile Sale. Stăpânul meu păgân m-a învățat să mă tem de Puterile Nevăzute și să le respect, iar părinții mei m-au învățat să-mi ordonez fiecare acțiune a vieții în ascultare de Atuas, care m-ar pedepsi dacă i-aș ofensa. Dar copiii mei nu sunt învățați acum în școlile acestei țări creștine să respecte vreo ființă mai presus de polițist, sau să se teamă de vreun judecător al acțiunilor lor mai presus de magistratul rezident.

Eu cred că atunci când episcopul bisericii lui Cristos ne-a pus mai zilele trecute întrebarea la care m-am referit deja, pe bune iam fi putut cere se ne spună mai întâi de ce focul credinței arde așa de mocnit printre ai săi. Am fi putut cita cuvinte potrivite din Cartea pe care englezii vreau ca fiecare în afară de ei s-o ia ca regula lor de viață și s-o respecte drept Cuvântul viului Dumnezeu: «Doctore, vindecă-te pe tine însuți».

Pot ignoranții maori să fie învinuiți de încropeală în serviciul lui Dumnezeu, a cărui existență unul dintre slujitorii Lui rânduiți le spune că nimeni n-o poate dovedi? Mă gândesc uneori, domnule, că copiii mei ar fi avut o șansă mai bună să se dezvolte ca bărbați și femei onorabili, și ar fi avut o șansă mai bună de fericire când va veni timpul să intre în lumea nevăzută și să se întâlnească cu Creatorul lor, dacă, asemenea primului rege maori (Potatu), eu aș fi refuzat să fac o mărturisire deschisă a religiei voastre până când, așa cum a zis el, «Voi veți fi stabilit printre voi ce este de fapt religia». Mai bine, cred eu, credința adevărată în lumea spirituală nevăzută ((253)) care i-a susținut pe străbunii mei, decât simulacrul pe care europenii ne-au cerut să-l punem în locul ei.

Al vostru etc.
Tangata Maori”.

Următorul extras dintr-un articol din North American Review de Wong Chin Foo, un chinez educat, absolvent al unuia dintre colegiile noastre din New England, dă motive la fel de sugestive în privința preferării religiei străbunilor săi față de creștinism. Wing Chin Foo a spus:

„Născut și crescut păgân, am învățat și am practicat codul lui moral și religios; și conformându-mă lui am fost folositor mie însumi și multor altora. Conștiința mea a fost limpede, iar speranțele mele în privința vieții viitoare au fost neîntunecate de îndoieli confuze. Dar, când aveam cam șaptesprezece ani, am fost transferat în mijlocul civilizației voastre creștine de paradă, și în această perioadă impresionabilă a vieții mi s-a prezentat creștinismul, la început sub cele mai ademenitoare aspecte ale lui; prietenii creștini amabili au devenit în special plini de grijă pentru binele meu material și religios, iar eu am fost foarte doritor să cunosc adevărul. Apoi am fost convins să-mi dedic viața misiunilor creștine. Dar înainte de a intra în această misiune înaltă, trebuia să învăț doctrina creștină pe care urma s-o dau altora ca învățătură, și la acest prag am fost dezorientat de mulțimea sectelor creștine, fiecare pretinzând un monopol al singurului drum îngust spre cer.

Am privit în presbiterianism numai ca să mă retrag tremurând de la o credință într-un Dumnezeu nemilos care preorânduise de mult cea mai mare parte a rasei umane neajutorate la un iad veșnic. A predica astfel de doctrină unor păgâni inteligenți ar fi ridicat numai îndoieli în mintea lor în privința sănătății mele mentale, dacă n-ar fi crezut că mint. Apoi m-am adâncit în doctrinele baptiste, dar am găsit atâtea secte acolo cu diferite «învelișuri», războindu-se asupra meritelor inițierii în apă rece și a metodei și timpului folosirii ei, încât am ajuns să fiu dezgustat de asemenea mărunțișuri; și chestiunea comuniunii strânse sau nu, mi-a lăsat doar impresia că unii erau foarte zgârciți și exclusiviști cu puțintica lor pâine și vin, iar alții nu erau chiar așa. Metodismul m-a izbit ca o religie de tunete și fulgere — toată ((254)) declarație și zgomot. Ori tu ataci, ori ea atacă, ca un spasm — și astfel «ai avut experiența» religiei. Congregaționalii m-au descurajat cu rigiditatea lor, cu conștiința de sine a adevăratei bunătăți și cu dorința lor după membri de înaltă ținută. Unitarianismul părea totul îndoială, îndoindu-se chiar de el însuși. Alte câteva secte protestante bazate pe ceva noutate sau excentricitate — cum ar fi quakerismul — am găsit că nu erau vrednice de studiu serios de către necreștini. Dar această masă de disensiune protestantă era cu cordialitate de acord într-un punct, și aceasta era în ura lor unită împotriva catolicismului, forma mai veche a creștinismului. Iar catolicismul întorcea cu dobândă această animozitate. El se declara cu aroganță ca singura biserică adevărată, în afara căreia nu este nici o mântuire — mai ales pentru protestanți; că prelatul ei cel mai înalt era reprezentantul personal al lui Dumnezeu pe pământ; și că el era infailibil. Aici era unitate religioasă, putere și autoritate cu răzbunare. Dar prietenii mei protestanți grijulii m-au implorat în cor să nu mă ating de catolicism, declarând că era mai rău decât păgânismul — lucru cu care eram de acord; dar aceeași linie de argumente m-a convins și că protestantismul stătea în aceeași categorie. De fapt, cu cât am studiat mai mult creștinismul în diferitele lui faze și am ascultat criticile unei secte la adresa alteia, cu atât mai mult mi s-a părut «alamă sunătoare și un chimval zăngănitor».

Numiți-ne păgâni dacă vreți, chinezii sunt încă superiori în administrația socială și în ordinea socială. Printre cei patru sute de milioane de chinezi sunt mai puține crime și furturi într-un an decât în statul New York. Este adevărat, China susține un monarh luxos ale cărui capricii trebuie toate mulțumite; cu toate acestea, poporul ei este cel mai ușor taxat din lume, neavând nimic de plătit decât din pământul lucrat, orez și sare; și totuși țara nu are nici un dolar datorie națională. ...

Creștinii se fandosesc continuu cu religia; construiesc biserici mari și fac rugăciuni lungi, și totuși este mai multă răutate în vecinătatea unei singure biserici de cartier din New York frecventate de o mie de oameni, decât printre un milion de păgâni fără biserică și fără predici. Vorbirea creștină este lungă și zgomotoasă în legătură cu felul cum să fii bun și să te comporți ((255)) caritabil. Toată este caritate fără fraternitate — «Hei, câine, ia-ți coaja și fii mulțumit!» Și, prin urmare, este vreo mirare că sunt mai multe inimi zdrobite și sinucideri într-un an numai în statul New York decât în toată China?

Deosebirea între păgân și creștin este că păgânul face bine de dragul de a face bine. Creștinul, micul bine pe care-l face, îl face pentru onoare imediată și pentru răsplată viitoare; el împrumută Domnului și vrea dobândă sporită. De fapt, creștinul este moștenitorul vrednic al străbunilor săi religioși. Păgânul face mult și spune puțin despre aceasta, creștinul face puțin bine, dar când îl face, îl vrea scris în ziare și pe piatra sa de mormânt. Să iubești pe oameni pentru binele care ți-l fac este o idee creștină practică, nu pentru binele pe care trebuie să li-l faci ca o chestiune de datorie umană. Așa iubesc creștinii pe păgâni, da, posesiunile păgânilor; și proporțional cu acestea crește în intensitate iubirea creștinului. Când englezii au vrut aurul și comerțul chinezului, au zis că vreau «să deschidă China pentru misionarii lor». Și opiul a fost principalul, de fapt singurul misionar de care s-au îngrijit când au deschis porțile cu forța. Și această intrare creștină infamă printre chinezi a făcut în China mai multă daună, socială și morală, decât ar putea remedia toate agențiile umanitare ale creștinătății în două sute de ani. Și pe voi, creștinilor, și pe lăcomia voastră după aur punem povara crimei care rezultă; a zeci de milioane de bărbați și de femei folositori trimiși prin aceasta la moarte prematură după o viață scurtă, mizerabilă, pe lângă apatia fizică și morală pe care o atrage după sine acolo unde ea nu ucide prematur! Și acest mare blestem național a fost aruncat asupra noastră cu vârful baionetelor creștine. Și vă mirați de ce suntem păgâni? Singurul punct clar pe care creștinii lau imprimat asupra păgânismului este că ei ar sacrifica religia, onoarea, principiul, precum și viața, pentru — aur. Și cu evlavie prefăcută le spun bieților păgâni: «Trebuie să vă salvați sufletul crezând ca noi!»

«Faceți altora ce ați vrea să vă facă ei vouă», sau «Iubiți pe aproapele vostru ca pe voi înșivă» este marea lege divină pe care o susțin la fel creștinii cât și păgânii, dar pe care creștinii o ignoră. Aceasta mă face să rămân păgânul care sunt! Și eu invit cu seriozitate pe creștinii din America la Confucius”.

((256))

Următorul exemplu asemănător a fost raportat de presă, de la o femeie din India — Pundita Ramabai — care a vizitat Bostonul acum câțiva ani și se pregătea să se întoarcă în India să se angajeze în învățarea femeilor din casta înaltă din India. N-a găsit a fi ușor să spună la ce denominație de creștini aparținea. Un reporter i-a pus întrebarea și ea a răspuns:

„Eu aparțin bisericii universale a lui Cristos. Întâlnesc buni baptiști, metodiști, episcopali și presbiterieni, și fiecare spune ceva despre Biblie. Așa că mi se pare că este mai bine să merg acolo eu însămi și să aflu tot ce pot. îO decizie înțeleaptă.ș Și acolo găsesc pe Cristos Mântuitorul lumii și Lui Îi dau inima mea. Am fost botezată când eram în Anglia și am comuniune cu toți creștinii care îmi îngăduie să fac aceasta. Nu pretind a fi din vreo anumită denominație, căci aș vrea să mă întorc în India doar ca creștină. Pentru mintea mea, pare că Noul Testament, și în special cuvintele Mântuitorului nostru, sunt un crez suficient de dezvoltat. Cred așa cum ne-a spus Mântuitorul și cum ne-a venit mesajul Său prin Ioan, că Dumnezeu este un spirit, este lumină și iubire; că El a creat, luminează și străbate universul; că Isus, Fiul și Servitorul Său, Apostolul credinței noastre, a fost trimis de către El să fie Mântuitorul și Conducătorul copiilor Săi; că toți câți cred în El au dreptul să fie fiii lui Dumnezeu; și că Spiritul sfânt este îndrumătorul și mângâietorul nostru, marele dar al lui Dumnezeu prin Cristos; că există numai o Biserică și că toți care-L recunosc pe Isus ca Mântuitorul lor sunt membri ai acelei Biserici. Eu cred că mi se va da orice este necesar pentru mântuirea mea și mă rog serios ca Dumnezeu să-mi acorde har să fiu căutător și urmaș al adevărului și împlinitor al voinței Lui. În Boston ziceau că sunt unitariană: le-am spus că nu sunt. Nu sunt nici trinitariană. Nu înțeleg deloc aceste invenții moderne. Sunt pur și simplu creștină și Noul Testament mă învață religia mea”.

Convertiții japonezi la creștinism au manifestat un spirit asemănător, cursul lor nobil fiind atât o mustrare aspră a bisericilor nominale și a crezurilor lor, cât și un frumos ((257)) comentariu asupra puterii Cuvântului lui Dumnezeu. Despre opiniile lor cu privire la crezurile creștinătății și la hotărârea lor de a sta numai lângă Biblie avem următoarea relatare publicată:

„Când a fost deschis Imperiul Japonez pentru comerțul american, bisercile americane au fost zeloase să facă prozeliți în acea țară la cele câteva confesiuni de credință ale lor. Misionarii trimiși au aflat că diviziunile lor ar fi o barieră eficientă în calea succesului, și s-au învoit să ascundă deosebirile lor și să lucreze împreună numai pentru suflete, prezentând simplu un singur Dumnezeu și pe Cristos răstignit pentru păcătoși, până când vor obține teren sigur. Disimularea a reușit atât de bine încât în 1873, în legătură cu vociferarea după secerișurile sectare din partea consiliilor interne, s-a convenit că acei convertiți erau suficient de numeroși ca să justifice o împărțire a prăzii.

Dar când înșelarea a fost cu grijă expusă convertiților de la păgânism, s-a ridicat o dificultate neașteptată. Acești creștini japonezi s-au adunat și au scos o petiție, prezentând bucuria și pacea și dreptatea pe care le-au găsit în Cristos Isus și obiectând la diviziuni, contrar Cuvântului și spiritului lui Dumnezeu, și îndemnând pe misionari, deoarece ei mărturisiseră o astfel de stare deplorabilă a lucrurilor în propria lor țară, să se întoarcă în America și să lase mai departe pe seama lor evanghelizarea Japoniei.

Diferitelor consilii prin care erau sprijiniți și controlați misionarii le-au fost trimise exemplare din această petiție, și au fost trimiși agenți să investigheze și să raporteze. Unul din acești agenți, a cărui scrisoare a fost publicată în Independent (N. Y.), spune că pentru aceste minți, tocmai aduse din întunericul păgânismului, «bucuriile simple ale mântuirii umbresc toate celelalte considerații», și «vor trece mulți ani înainte de a putea fi îndoctrinați în frumoasele distincții care divizează creștinătatea». Totuși, aceștia ale căror «alte considerații» umbresc «bucuriile mântuirii» și exclud iubirea lui Dumnezeu, au perseverat în lucrarea ((258)) divizării. Spiritul lui Dumnezeu, cum face întotdeauna, a îndemnat aceste suflete oneste să se întâlnească numai în numele lui Isus. Cel mai dificil lucru în munca misionarului sectar este să «îndoctrineze pe convertiți în frumoasele distincții care divizează creștinătatea». Foarte puțini dintre aderenții vreunei secte din America sunt atât de îndoctrinați. Ei sunt prejudiciați și biruiți de alte considerente decât convingerile reale. Un foarte mic procentaj are ceva asemănător unei conștiințe inteligente despre mărturisirile de credință și despre deosebirile prin care ei sunt separați de alte secte”.

Astfel sunt sentimentele păgânilor inteligenți, dezorientați și încurcați prin denaturările caracterului și doctrinelor divine. Dar noi ne bucurăm să știm că în pofida conflictului crezurilor și a conduitei necreștine a mulțimilor de creștini declarați și de așa-zise națiuni creștine, nu tot efortul misionar creștin printre popoarele păgâne a fost în zadar, ci ici și colo semințele adevărului divin au căzut în inimi bune și oneste și au produs roadele dreptății și un caracter creștin adevărat. Astfel de roade însă nu pot fi puse pe seama crezurilor, ci a Cuvântului și spiritului lui Dumnezeu, în ciuda confuziei crezurilor umane. Domnul Se referă la Scripturile Vechiului și Noului Testament ca „Cei doi martori ai Mei” (Apoc. 11:3), și ei au dus cu credincioșie mărturia lor la fiecare națiune.

În privința întrebării dacă păgânii religioși vor avea vreo dispoziție să se asocieze cu creștinismul nominal, n-avem nici un indiciu afirmativ. Dimpotrivă, reprezentanții lor la Parlamentul Mondial al Religiilor au fost impresionați mai ales de inferioritatea religiei creștine față de felul cum estimează ei religia lor; dar „cuvântul sigur al prorociei” indică foarte clar că diferitele secte protestante vor forma o uniune cooperantă sau o federație, și catolicismul și protestantismul se vor asocia, nici unul dintre ele nepierzându-și identitatea. Acestea sunt cele două capete ale cerurilor eclesiastice care, pe măsură ce le va crește confuzia, se vor strânge ca un sul (Isa. 34:4; Apoc. 6:14) pentru autoprotejare — suluri distincte și separate, totuși aproape unul de altul.

((259))

Pentru acest scop dorit protestanții se arată gata să facă aproape orice compromis, în timp ce papalitatea și-a asumat o atitudine foarte conciliatoare. Fiecare observator inteligent este conștient de aceste fapte; și fiecare cititor al istoriei cunoaște caracterul dăunător al acelui mare sistem anticreștin care acum, în marea confuzie a protestantismului, vede oportunitatea lui de a reavansa la putere. Și chiar dacă își dă seama că are în sine o putere superioară celei a protestantismului divizat, marele sistem papal se teme și el de criza care se apropie, și de aceea dorește cu mare nerăbdare unirea creștinătății, papale și protestante, civile și religioase.

Extrasul care urmează, dintr-un articol de renumitul „părinte paulist” Walter Eliot, din orașul New York, citit la Congresul Catolic Columbian din 1893, arată scopul Bisericii Romei de a profita de confuzia actuală a protestantismului. El a spus:

„Colapsul protestantismului dogmatic este oportunitatea noastră. Denominațiile și «crezurile» și «școlile» și «confesiunile» se desfac în bucăți în fața ochilor noștri. Leau construit oameni mari și le pot dărâma oameni mici. Această națiune nouă nu poate decât privi cu dispreț instituțiile îprotestanteș care abia au dublu cât scurta sa viață și totuși sunt cu desăvârșire decrepite. Nu poate decât privi cu înfiorare o instituție îBiserica Romano-Catolicăș în a cărei viață marea republică și-ar fi putut străbate cariera de aproape douăzeci de ori. Vă spun că vigoarea tinereții naționale trebuie să fie uimită de prospețimea religiei perene îRomano-Catoliceș și trebuie în curând s-o salute ca divină. Dogmele protestantismului mai vechi se șterg din mințile oamenilor, sau sunt scoase afară”.

Papa Leon al XIII-lea, într-o enciclică, a oferit romano-catolicilor o primă ca să se roage pentru convertirea protestanților la Biserica Romei, prima ofertă fiind eliberarea pentru un timp din durerile purgatoriului. Din cuvântarea sa către protestanți, care forma o parte din enciclică, cităm cuvintele următoare:

((260))

„Cu caritate fierbinte ne întoarcem spre oamenii aceia care într-un veac mai recent, sub influența unor convulsii excepționale, temporale și materiale, au părăsit sânul bisericii romane. Uitând vicisitudinile trecute, să-și ridice spiritele deasupra lucrurilor umane, și, însetând numai după adevăr și mântuire, să se gândească la biserica fondată de Isus Cristos. Dacă atunci vor compara bisericile lor cu această biserică și vor vedea la ce stare a ajuns religia cu ei, vor admite imediat că, uitând tradițiile primare în câteva puncte importante, fluxul și refluxul variației i-au făcut să alunece în lucruri noi. Și ei nu vor nega că din adevărurile pe care autorii acestei stări noi de lucruri le-au luat cu ei când s-au separat, nu prea a mai rămas vreo formulă certă și autoritară. ...

Știm foarte bine câte osteneli îndelungate și dureroase sunt necesare pentru a produce ordinea de lucruri pe care vrem s-o vedem restabilită, și unii se gândesc poate că noi suntem prea plini de speranță, urmărind mai degrabă un ideal de dorit decât așteptat. Dar noi ne punem toată speranța și încrederea în Isus Cristos, Mântuitorul rasei umane, amintindu-ne marile lucruri care au fost realizate odată de așa-zisa nebunie a crucii și de propovăduirea ei lumii înțelepte, care privea stupefiată și zăpăcită. În special îi implorăm pe prinți și pe conducători, în numele prevederii lor politice și al grijii față de interesele popoarelor lor, să cântărească echitabil planurile noastre și să le sprijine prin favoarea și autoritatea lor. Dacă ar fi numai o parte din roadele pe care le așteptăm să se coacă, beneficiul nar fi mic în mijlocul căderii rapide actuale a tuturor lucrurilor, și când la neliniștea care predomină se alătură frica de viitor.

Ultimul secol a lăsat Europa ostenită de dezastre și încă tremurândă de convulsiile care o clatină. N-ar putea secolul care acum o epuizează să înmâneze ca o moștenire pentru rasa umană câteva garanții de armonie și speranța marilor beneficii oferite de unitatea credinței creștine?”

Faptul că tendința protestantismului este spre Roma nu poate fi negat. Aceasta a fost semnificația reală a părții proeminente date romano-catolicilor în marele Parlament ((261)) Religios; și este neliniștea exprimată a tuturor celor interesați în mișcarea Uniunii Protestante să asigure alianța, dacă nu unirea cu Biserica Romei. Unul dintre punctele crezului presbiterian acum considerat vătămător și care se propune să fie schimbat este acela care se referă la papalitate ca Anticristul.

Următoarea scrisoare a unui cleric metodist asupra Uniunii Bisericii, adresată cardinalului Gibbons, indică puternic această tendință printre protestanți:

Taunton, Mass.

„Dragă cardinale: Sunteți fără îndoială familiar și interesat de faptul că există o mișcare spre reunire printre bisercile protestante. Dacă este să aibă loc o astfel de reunire, de ce să nu se includă Biserica Romano-Catolică? Nu are Biserica Romană de propus o temelie pe care să putem sta cu toții? Nu ne poate ea întâmpina cu concesii care ar putea fi temporare, dacă ne crede greșiți, până când învățăm mai bine despre Cristos și despre planurile Sale?

De un lucru sunt sigur, că eu personal am o tendință crescândă să caut tot mai atent binele în toate ramurile bisericii creștine, și înțeleg că nu sunt singur în aceasta. Al vostru cu sinceritate,

Geo. W. King, pastor la Prima Biserică M. E”.

La aceasta cardinalul a răspuns:

Reședința cardinalului, Baltimore.

„Rev. Geo W. King, dragă domnule: Ca răspuns la favoarea voastră vreau să spun că aspirațiile voastre pentru reunirea creștinătății sunt vrednice de toată lauda.

Această reunire ar fi numai fragmentară dacă Biserica Catolică ar fi exclusă. Ar fi și imposibil; căci nu poate fi nici o unire fără o bază scripturală solidă, și aceasta se află în recunoașterea lui Petru și a succesorului său drept cap vizibil al bisericii.

Nu poate exista nici un guvern stabil fără un cap, fie în viața civilă, militară sau eclesiastică. Fiecare stat trebuie să aibă guvernatorul său și fiecare oraș trebuie să aibă primarul său, sau șeful municipal cu vreun titlu. Dacă ((262)) bisericile din lume caută un cap, unde vor găsi unul cu standardul autorității sau prescripției decât pe Episcopul Romei? — nu în Canterbury sau în Constantinopol.

În ceea ce privește termenii reunirii, aceștia vor fi mai ușori decât se crede îndeobște. Biserica Catolică ține la toate doctrinele pozitive ale tuturor bisericilor protestante, și recunoașterea supremației juridice a papei ar face calea ușoară pentru acceptarea de către protestanți a celorlalte doctrine ale ei. Voi sunteți mai aproape de noi decât vă imaginați. Multe doctrine sunt atribuite bisericii, pe care ea le respinge.

Cu credincioșie al vostru în Cristos, J. Card. Gibbons”.

La aceasta au fost trimise ca răspuns următoarele, și prin consensul ambilor domni scrisorile au fost făcute publice în interesul unirii dorite.

„Dragă cardinale: Răspunsul vostru a fost citit cu mult interes. Nu pot să întreb acum dacă n-ar fi un lucru înțelept și valoros ca Biserica Catolică să prezinte bisericilor protestante o posibilă bază de unire (care să descrie chestiunea în detalii suficiente) cumva după ordinea propunerilor Chicago-Lambeth ale Bisericii Episcopale? Știu cât de neînțeleasă de către mulți este Biserica Metodistă, și de fapt întrega Biserică Creștină, și eu concep că este mai mult decât posibil, este inevitabil, ca Biserica Catolică să fie și ea greșit înțeleasă și greșit judecată în multe lucruri. Nu poate Biserica Catolică să corecteze această neînțelegere din partea protestanților într-o mare măsură cel puțin, și n-ar grăbi aceasta reunirea dorită?

Eu cred că actuala stare divizată a creștinătății este plină de nechibzuință, rușine și ocară, și n-am nici o obiecție la o autoritate centrală sub anumite condiții de limitare și restrângere.

Al vostru sincer, Geo. W. King”.

Sentimentele popularei Societăți de Străduință Creștină a Tinerilor spre Biserica Romei au fost foarte clar indicate la convenția ei anuală din Montreal în 1893. Printre delegații ((263)) de la convenție a fost un renumit hindus din Bombay, India, d-nul Karmarkar, un convertit la creștinismul protestant. În remarcile sale în fața Societății el a declarat că romano-catolicismul era o piedică în calea lucrării misionare din India. Declarația a fost primită cu foarte multe dezaprobări evidente în convenție; dar când cotidianele romano-catolice franceze au preluat chestiunea și au publicat ce a zis hindusul, comentând mânios asupra ei, și în consecință o sesiune ulterioară a fost tulburată de o gloată de romano-catolici, împuternicitul care prezida convenția s-a străduit să liniștească mânia ridicându-se în mijlocul adunării și declarând că el și delegații nu erau răspunzători de d-nul Karmarkar, lăsând astfel pe oaspete să suporte singur greul mâniei lor, pentru ca astfel să dea o mărturie pentru adevăr. Evident că d-nul Karmarkar a fost singurul protestant la convenție, singurul care nici nu s-a temut, nici n-a simpatizat, nici nu s-a închinat fiarei (Apoc. 20:4). Cele ce urmează sunt cuvintele sale așa cum au fost raportate de American Sentinel, din august 1893:

„Există o remarcabilă corespondență între închinarea papistașă și hindusă. Romanismul nu este decât o etichetă nouă pe sticlele vechi ale păgânismului care conțin otrava mortală a idolatriei. Hindușii ne întreabă adesea, când văd închinarea papistașă: «Care este deosebirea între creștinism și hinduism?» În India noi n-avem numai să ne luptăm cu monstrul cu capete de hidră al idolatriei, ci și cu caracatița romanismului”.

Printre cele câteva voci care s-au ridicat împotriva acestei acțiuni a Societății de Străduință Creștină au fost următoarele rezoluții prezentate la o adunare patriotică a cetățenilor din Boston, și unanim adoptate de către două mii de oameni:

„Deoarece, la convenția Străduinței Creștine acum în sesiune la Montreal, Rev. S. V. Karmarkar în mod clar și sincer a declarat piedicile din calea progresului creștinismului în India, menționând influențele ((264)) demoralizatoare ale Bisericii Romano-Catolice, prin acestea stârnind animozitatea romano-catolicilor francezi, care sau străduit să împiedice libertatea cuvântului la o convenție protestantă prin fapte de revoltă; de aceea

A hotărât: Că noi, cetățenii protestanți ai Bostonului, susținem deplin pe Rev. S. V. Karmarkar în faptele declarate cu îndrăzneală; și regretăm adânc faptul că o grupă de creștini a căutat să împace pe romaniști printr-un vot prin ridicare în picioare (care a fost aplaudat tare), evident cenzurând pe un om al lui Dumnezeu pentru că a spus adevărul.

A hotărât: Ca o copie a acestor rezoluții să fie trimisă ziarelor zilnice și celor patriotice, și trimise Rev. S. V. Karmarkar”.

Altă instituție protestantă populară, Cercul Literar Chautauqua, la una din convențiile lui mari anuale, a trimis mesajul următor unei adunări asemănătoare de romano-catolici, mai recent instituită și așezată pe lacul Champlain. Mesajul a fost adoptat prin vot unanim și cu mare entuziasm, și spunea astfel:

„Chautauqua trimite salutări și cele mai bune dorințe Școlii de Vară Catolice”. Ca răspuns, Cancelarul Vincent a primit cele ce urmează de la dr. Thomas J. Conarty, șeful Școlii Catolice de Vară din Plattsburgh, Lacul Chaplain: „Elevii de la Școala Catolică de Vară din America sunt adânc recunoscători pentru saluturile cordiale din Chautauqua și trimit ca răspuns cele mai bune urări”.

Altă grupă de protestanți, în principal partizani ai „Covenantului”, sunt foarte grijulii ca această națiune (care de la începutul vieții ei a respins doctrina dreptului divin al regilor și care niciodată n-a recunoscut dreptul cuiva să stăpânească în calitate de „rege prin grația lui Dumnezeu”) să îmbrace haina mărturisirii creștine, oricât de mult ar dezonora acea mărturisire. Unul dintre obiectivele principale ale acestei Mișcări de Reformă Națională, cum este numită, este să impună tuturor respectarea strictă a duminicii ca zi de închinare. Și în speranța asigurării scopurilor lor prin ((265)) votul majorității oamenilor, ei sunt foarte preocupați să le crească influența prin votul romano-catolic. Ca atare ei își exprimă dispoziția de a face aproape orice concesii, chiar săși vândă libertatea religioasă, cumpărată cu sângele martirilor, ca să câștige cooperarea Bisericii Romei. Să ascultăm propunerea lor exprimată de organul principal al denominației, The Christian Statesman, astfel:

„Ori de câte ori ei [Biserica Romano-Catolică] sunt dispuși să coopereze în împotrivirea la progresul ateismului politic, vom da bucuroși mâinile cu ei”. Apoi: „La primele noastre propuneri putem fi expuși la unele respingeri; căci n-a venit încă timpul când Biserica Romană să consimtă să dea mâna cu alte biserici, ca atare; dar a venit timpul să facem avansuri repetate și acceptăm cu bucurie cooperarea în orice formă în care ei ar fi dispuși s-o arate. Este una din necesitățile situației”. Rev. S. F. Scovel (presbiterian).

Același jurnal a marcat și datoria guvernului Statelor Unite după cum urmează: „Remediul nostru pentru toate acele influențe malefice este ca guvernul să stabilească pur și simplu legea morală și să recunoască autoritatea lui Dumnezeu în spatele ei, și să pună mâna pe orice religie care nu se conformează ei”. Da, „necesitățile situației” forțează într-adevăr puterile religioase ale creștinătății să ia poziții ciudate și nu se cere o observație foarte pătrunzătoare să se observe rotirea înapoi a roților progresului religios, nici să se presupună unde se va pune capăt în mod brusc libertății religioase.

Un cleric episcopal, Rev. F. H. Hopkins, a spus într-un articol publicat în The Century Magazine:

„De un lucru sunt sigur: Dacă în trecut, atunci când au avut loc marile separări între creștini, starea bisericii era cea care este astăzi, și dacă mintea și temperamentul celor care atunci au devenit separatiști erau aceleași ca și cele ale reprezentanților lor de acum, n-ar fi avut loc nici o separare. [Foarte adevărat!] Această schimbare de ambele ((266)) părți este o dovadă, pentru mine, că Dumnezeul unității și al iubirii, în propriul Său timp și mod, ne aduce iarăși pe toți împreună în El. [Dar pentru cei care nu sunt îmbătați de spiritul sau vinul marelui Babilon (Apoc. 17:2) este o dovadă a declinului evlaviei vitale și a iubirii adevărului; și o dovadă că spiritul acelei mișcări nobile, Marea Reformă, este mort.]”

Să auzim mai departe mărturia mai sobră a arhidiaconului Farrar. Demisionând din poziția sa ca editor la The Review of the Churches, el a făcut această declarație remarcabilă:

„Toată cauza Reformei se pierde prin neprezentare, și dacă laicii înstrăinați nu se trezesc la timp și nu-și susțin drepturile ca părtași în preoția comună a tuturor creștinilor, se vor trezi prea târziu, ca să constate că sunt membri ai unei biserici care pe scară largă a devenit papală în toate în afară de nume”.

În timp ce vedem că în această țară biserica nominală, atât cea papală cât și cea protestantă, caută protecția și cooperarea statului, că diferitele secte se asociază pentru cooperare și apărare reciprocă, ignorând deosebirile lor doctrinare și accentuând punctele în care sunt de acord, și că toate sunt nerăbdătoare după o unire grabnică cu orice preț care să nu le afecteze politica, în Europa cazul este cumva invers. Acolo puterile civile își simt cel mai mult nesiguranța și pericolul, și prin urmare se bizuie pe puterile eclesiastice pentru ajutorul pe care ele l-ar putea da. Aici ochiul galeș al bisercii privește implorator către stat, în timp ce tronurile clătinânde caută sprijin la biserică.

Aceasta este condiția nefericită a acelui mare sistem care este adus acum la judecată în fața lumii adunate — acel sistem care cu mândrie se numește el însuși creștinătate (Împărăția lui Cristos), dar pe care Cristos prompt și accentuat îl respinge și-l numește foarte potrivit „Babilon”. Ce evidentă este absurditatea aplicării numelui creștinătate la împărățiile acestei lumi! Înfățișează profeții vreo astfel ((267)) de stare a lucrurilor în glorioasa Împărăție a lui Dumnezeu? Va umbla marele Prinț al Păcii peste tot împlorând națiunile să-I recunoască autoritatea și să-I acorde drepturile — de teritoriu, de bogăție sau de stăpânire? Va cerși El o plată cât de mică de la cel mai sărac țăran sau va curta favoarea celui bogat? Sau va implora El pe supușii Săi să se ridice și să-și exercite ultimele energii pe cale de dispariție ca să-I sprijine tronul care se clatină? O, nu; cu demnitate și cu autoritate, când va veni timpul stabilit, El Își va lua marea putere și Își va începe domnia glorioasă; și cine va împiedica sau va opri calea Sa?

Astfel există o strângere generală a puterilor care sunt, atât civile cât și eclesiastice, și o dependență a uneia de alta; și de aceasta sunt legate interesele tuturor bogaților, ale celor mari și puternici, ale regilor și ale împăraților, ale oamenilor de stat și ale nobililor, ale oficialităților cu titlu, ale preoților, ale episcopilor și ale clerului de toate gradele, ale marilor capitaliști, ale bancherilor, ale corporațiilor monopoliste etc., etc. Starea actuală a conflictului este numai o ciocnire de idei și o pregătire generală pentru criza iminentă. Puterile eclesiastice, la care se referă scripturile ca puterile cerului (puterile spirituale nominale), se apropie una de alta, și cu adevărat „cerurile se fac sul”; dar când „vor fi ca niște mănunchiuri de spini încâlciți îfiindcă nu poate exista o asociere pașnică și confortabilă a protestanților care iubesc libertatea, cu spiritul tiranic al papalitățiiș și când vor fi beți de vinul lor îbeți de spiritul lumii, vinul Babilonuluiș, vor fi mistuiți de foc, ca o miriște uscată” (Naum 1:10), în marele cataclism al strâmtorării și al anarhiei prezise în Cuvântul lui Dumnezeu ca introducerea Împărăției Milenare.

* * *

Nu vrem să fim înțeleși că includem pe toți creștinii între „babilonieni”. Chiar dimpotrivă. Deoarece Domnul recunoaște pe unii din Babilon ca fiind sinceri față de El și ((268)) li se adresează acum spunând — „Ieșiți din mijlocul ei, poporul Meu” (Apoc. 18:4), așa facem și noi; și ne bucurăm să credem că sunt mii astăzi care nu și-au plecat genunchii în fața lui Baal din zilele noastre — Mamona, Mândria și Ambiția. Unii dintre aceștia, în ascultare, „au ieșit din mijlocul ei” deja, iar restul sunt acum în încercare în acest punct, înainte ca pedepsele să fie vărsate peste Babilon. Cei care se iubesc pe sine, popularitatea, prosperitatea lumească, onoarea oamenilor mai mult decât iubesc pe Domnul, și respectă teoriile și sistemele umane mai mult decât Cuvântul lui Dumnezeu, nu vor ieși până când Babilonul va cădea și ei vor veni „din necazul cel mare” (Apoc. 7:9, 14). Dar aceștia nu vor fi socotiți vrednici să aibă parte de Împărăție. Compară Apocalipsa 2:26; 3:21; Matei 10:37; Marcu 8:34, 35; Luca 14:26, 27.

* * *

„Timpul de necaz se apropie «Vine în mare grabă»,
Chiar acum undele-și trimite pe marea lumii largă;
Dar, vai, când valurile lui se vor umfla măreț cât munții,
Talazurile-i de nebiruit, pe mine mă vor ocoli?
Sau, încremenit de frică, descoperi-voi oare
În glorie alături o prezență răpitoare,
Umblând pe mare? Emanuel — de Viață Dătătorul,
Cu vorbe de încurajare — «Să nu te temi, căci Eu sunt!»
O, da! O mână tare, dar blândă ca de mamă,
De sub talazul năpustit spre mine mă va ridica,
Cu blânda Sa mustrare, mai iubitoare ca a unui frate:
«O, puțin credinciosule! de ce te-ai îndoit?»”