Vol. 22, Noiembrie-Decembrie 2014, Nr. 1

ÎNTÂI PENTRU IUDEU

Marcu 7:24-30; Mat. 8:5-13

„Și pe cel care vine la Mine nu-l voi izgoni afară.” Ioan 6:37.

R5100 W. T. 15 septembrie 1912 (pag. 294-295)

Există o confuzie generală care predomină printre poporul lui Dumnezeu cu privire la relația dintre Evanghelia lui Cristos și națiunea iudee, și între națiunea iudee și toate celelalte națiuni. În trecut am fost prea liberi să ghicim, să ne imaginăm, să presupunem, și n-am studiat destul de atent afirmațiile clare ale Bibliei asupra acestui subiect. Biblia spune că până la venirea lui Cristos — da, până la trei ani și jumătate după ce Isus a murit, a înviat din morți și S-a înălțat la cer, relațiile divine s-au limitat la neamul evreu — la Avraam și la urmașii lui naturali. Întreaga lume este implicată în pedeapsa care a venit peste Tatăl Adam din cauza neascultării sale — întreaga lume este sub sentință divină, ca fiind nevrednică de viață veșnică sau de relație cu Dumnezeu — întreaga lume, deci, așa cum descrie sf. Pavel, sunt „din fire copii ai mâniei” și toți au fost străini, înstrăinați de Dumnezeu.

Evreii n-au fost mai buni decât restul omenirii, după câte ne spun Scripturile, dar Dumnezeu, fiind de la început hotărât să dea un Răscumpărător pentru omenire, prin a cărui împărăție toată lumea va fi binecuvântată în cele din urmă și va avea privilegiul de a se întoarce la favoare divină, a făcut o alegere dintre urmașii lui Avraam, pentru că Avraam a fost un caracter nobil, a cărui credință și ascultare de Dumnezeu au fost astfel răsplătite. N-a fost, prin urmare, un lucru de laudă pentru evrei că națiunea lor și nu altă națiune a venit în relație cu Dumnezeu prin Legământul Legii. A fost harul și favoarea divină. Conform profeției divine, această favoare trebuia să continue cu evreii o perioadă definită de timp, și anume, până la trei ani și jumătate după cruce.

EVANGHELIA LA CORNELIU

De îndată ce limita timpului a expirat, Dumnezeu Și-a manifestat favoarea față de neamuri, trimițând Mesajul Evangheliei la Corneliu, un om dintre neamuri reverențios, sfânt și generos. De atunci favorurile lui Dumnezeu sunt deschise atât pentru neamuri cât și pentru evrei — „zidul de la mijloc al despărțiturii” a fost „surpat”. Neamurile și evreii sunt acum ambii primiți în aceiași termeni, adică, credință în Isus și consacrare de a merge în urmele Lui.

Din acest punct de vedere ar trebui să citim afirmația apostolului, că Evanghelia lui Cristos trebuie să fie „vestită întregii creații de sub cer”. El n-a vrut să spună și nici n-ar fi fost adevărat că Evanghelia a fost predicată fiecărei creaturi, în sensul de a fi vestită tuturor. Căci acum, cu optsprezece secole mai târziu, încă n-a fost vestită întregii omeniri. Ceea ce a vrut apostolul să spună este că Evanghelia este acum fără restricții, liberă să fie predicată fiecărei creaturi de sub cer, indiferent de naționalitatea ei — că nu mai este limitată la evrei ca la început. Acum, oricine are „urechi de auzit, să audă” Mesajul bun al Împărăției. Acum, oricine aude și are o inimă să accepte Mesajul îndurător al lui Dumnezeu, să-și aducă trupul ca jertfă vie, sfântă și plăcută lui Dumnezeu prin Cristos. (Rom. 12:1). Acum, „Cel care vine la Mine nu-l voi izgoni afară”.

CREDINȚA FEMEII SIRO-FENICIENE

Relatarea din studiul de astăzi confirmă pe deplin ceea ce am spus, și anume, că pe timpul misiunii Domnului nostru și timp de trei ani și jumătate după moartea Lui, toate favorurile lui Dumnezeu aparțineau numai evreilor. Femeia siro-feniciană din studiul nostru era grecoaică — nu evreică. Fiica ei era posedată de un spirit rău, un demon — „obsedată”. Ea a auzit că Isus era aproape de granița cu Iudeea, aproape de casa ei, și L-a căutat implorându-L să scoată afară demonul.

Dar Isus i-a spus femeii: „Lasă să se sature mai întâi copiii, căci nu este drept să iei pâinea copiilor și s-o arunci la căței”. Ea a înțeles forța acestei afirmații. Evreii pretindeau a fi poporul lui Dumnezeu și neamurile erau numite „câini”, pentru că ele nu fuseseră niciodată în relație de legământ cu Dumnezeu. Totuși, credința sărmanei femei în Isus și dorința ei serioasă de a o elibera pe fiica ei, a mișcat-o să insiste asupra cazului și a răspuns: „Da, Doamne, dar și cățeii de sub masă mănâncă din fărâmiturile copilașilor”. Ea a fost una din acești „căței”; oare ea nu putea avea fărâmitura mângâierii și binecuvântării după care tânjea — vindecarea fiicei ei? Isus a răspuns: „Pentru cuvântul acesta, du-te! A ieșit demonul din fiica ta”. Ea a primit fărâmitura, credința ei a biruit.

Astăzi Israelul lui Dumnezeu, căruia îi aparțin toate binecuvântările, promisiunile și favorurile lui Dumnezeu, sunt israeliții spirituali. Aceștia, printr-o deplină consacrare față de Domnul și prin atribuirea meritului jertfei lui Isus, concepuți de Spirit sfânt, sunt fii în embrion ai lui Dumnezeu, părtași, moștenitori ai naturii divine și ai Împărăției.

N-am auzit noi însă din când în când de unii din afară — neamuri — care n-au intrat niciodată în relație de legământ cu Dumnezeu și care sunt prin urmare străini și înstrăinați în privința tuturor binecuvântărilor care aparțin „casei credinței” — n-am auzit oare de unii ca aceștia care au primit fărâmături ocazionale de mângâiere și binecuvântare? Am auzit. Dar desigur, acestea vor fi cazuri excepționale. Ușa de intrare în Israelul natural a fost închisă, dar ușa de intrare în Israelul spiritual este deschisă, și după cum declară textul nostru, cel care vine la Isus nu va fi cu nici un chip respins. Prin urmare, nu există nici o scuză astăzi de a fi în atitudinea de „câini”, primitori numai ai unei fărâmături ocazionale din binecuvântarea lui Dumnezeu. Dacă ei vor, ușa favorii stă încă deschisă pentru a putea deveni „copii ai lui Dumnezeu neîntinați”.

SERVITORUL SUTAȘULUI VINDECAT

Un sutaș din serviciul armatei romane corespunde unui căpitan din serviciul nostru militar de astăzi. Palestina, ca provincie, era supusă Imperiului Roman și mici garnizoane de soldați romani staționau ici și colo, de obicei sub comanda unui sutaș. Ei erau neamuri, bineînțeles. Unul dintre aceștia știa despre Isus și despre lucrările Lui mari, și când servitorul lui credincios și apreciat s-a îmbolnăvit, el s-a dus la Isus pentru a-I cere să-l vindece. În metafora Domnului nostru, acesta era un alt câine dintre neamuri, care dorea o fărâmitură de la masa copiilor.

Credința sutașului, a declarat Domnul nostru, a fost superioară față de tot ceea ce găsise printre israeliți, poporul favorizat al lui Dumnezeu. El a fost atât de încrezător în puterea lui Isus, încât, deși Îi solicita aceasta, fiind dintre neamuri, s-a gândit că Isus nu va dori să-l onoreze sau să-l recunoască, venind sub acoperișul lui, totuși el L-a implorat doar să spună un cuvânt și era sigur că va fi suficient pentru ca servitorul lui să se vindece. El a explicat că avea această credință pentru că și el era un om al autorității și putea să le poruncească servitorilor să vină și să plece, și cum Isus avea o autoritate și mai mare, mesagerii Lui, oricare ar fi aceștia, prin care vindeca boli și dureri, le putea porunci și ei Îl ascultau. Lui i s-a îndeplinit cererea.

Isus S-a folosit de ocazie ca să spună că israeliții, care contau atât de mult pe relația lor cu Dumnezeu drept copii ai lui Avraam, Isaac și Iacov, vor găsi la sfârșit că au greșit foarte mult. Fiind copii ai lui Avraam, însemna într-adevăr că aveau privilegii și ocazii speciale, de care se bucurau dar nu le apreciau. Ei nu trebuiau să se gândească la faptul că Dumnezeu îi va lua ca poporul Său ales indiferent de caracterul lor, de credința, ascultarea și asemănarea lor cu Avraam. Ei erau într-adevăr copii ai Împărăției — cei cărora le-a fost oferită în mod cuvenit mai întâi, dar Dumnezeu nu le-o va impune cu forța.

Dumnezeu a luat din națiunea lor pe „israeliții adevărați”; între timp restul au fost orbiți, și de optsprezece secole trecute El își completează Biserica Împărăției Alese, din toate națiunile, popoarele, neamurile și limbile. Dar El nu-i alege decât pe acei care au credința și ascultarea lui Avraam și spiritul Fiului Său Isus — numai cei sfinți, loiali, adevărați. Aceștia vor fi asociați în Împărăție, în timp ce israeliții naturali, prea încrezători, au lăsat privilegiul să le scape.

Cu toate acestea, Scripturile declară foarte clar că sămânța naturală a lui Avraam, evreii, sunt încă moștenitorii unei anumite promisiuni a lui Dumnezeu, care la timpul cuvenit le va fi dată. Națiunii lor le va fi dat marele privilegiu de a fi națiunea de frunte printre oameni în timpul domniei glorioase a lui Mesia, când Biserica glorificată, spiritualizată, va fi cu El pe Tronul Lui, invizibilă oamenilor. Sf. Pavel explică astfel că numărul deplin, pentru a completa clasa Împărăției alese, trebuie găsit mai întâi printre neamuri, și apoi, aceștia fiind glorificați prin Întâia Înviere, Israelul natural va obține marile binecuvântări pământești care sunt încă ale lor și care au fost promise părinților lor. Israelul natural va primi binecuvântări de la Israelul spiritual. „Prin îndurarea arătată vouă, să capete și ei îndurare.” Rom. 11:25-34.