CE ESTE ÎNTRUCHIPAT ÎN ADEVĂRATA SMERENIE

„Nefăcând nimic din spirit de partidă, ci în smerenie considerând pe alții mai presus de voi înșivă.” Fil. 2:3 — Diaglott.

W. T. 1 februarie 1916 (pag. 35-37)

Smerenia este o calitate mintală care permite posesorului ei să privească cu apreciere nu numai către Dumnezeu, ci și către ființele pământești, recunoscându-le însușirile bune. Apostolul îndeamnă ca această smerenie să se afle în tot poporul lui Dumnezeu; acest fapt dovedește că aceasta este o calitate care cere cultivare atentă.

Nu toți din poporul Domnului sunt smeriți. Unii dintre ei gândesc mai bine despre ei decât ar trebui. Unii dintre ei ar putea fi mândri că au Adevărul sau capacitatea de a servi Adevărul. Orice asemenea mândrie este foarte neplăcută în ochii Domnului și indică faptul că posesorul ei are o minte foarte îngustă; deoarece, cu o apreciere cuvenită a lucrurilor, chiar cei mai buni dintre noi putem vedea că n-avem nimic de care să fim mândri, nimic cu ce să ne laudăm. Dacă am primit ceva de la Domnul, să ne lăudăm că suntem primitori, în loc să ne lăudăm ca și cum am fi realizat prin noi înșine.

Astfel poporul Domnului trebuie să depună efort serios pentru a stimula și încuraja smerenia. Unii au în mod natural această calitate; dar cei mai mulți trebuie să se lupte împotriva tendinței contrare — aprecierea de sine, înălțarea de sine, mândria — un simțământ că ei sunt superiori altora.

SUGESTII PENTRU EXAMINAREA DE SINE

Când ajungem să vedem îndemnul Sf. Pavel, „în smerenie considerând pe alții mai presus de voi înșivă”, ne întrebăm ce a vrut să spună Apostolul. Cei care au venit în Cristos trebuie să facă progres și prin urmare trebuie să simtă că sunt mai buni decât înainte de a veni în Cristos. Cei care au venit în Cristos știu că nu sunt inferiori tuturor celorlalți. Evident, apostolul n-a vrut să spună că poporul Domnului trebuie să se aprecieze ca fiind inferiori altor oameni. În cazul său, el a simțit că el era cel mai mare dintre păcătoși, deoarece el fusese un împotrivitor deschis al Adevărului; iar Isus spusese că oricine va face rău unuia dintre cei mai mici ucenici ai Săi, va păcătui grav. Prin urmare, noi nu putem spune că suntem cei mai mari păcătoși. Credem că puțini din poporul Domnului pot zice, eu sunt cel mai păcătos dintre păcătoși — fie din punct de vedere al comiterii ((312)) nelegiuirii, fie al persecutării Bisericii. Noi nu trebuie să aducem mărturie falsă împotriva noastră înșine.

Atunci în ce fel trebuie să înțelegem îndemnul apostolului. În acest fel: noi trebuie să ne dăm seama că în poporul Domnului nu sunt doi la fel. Dacă privim corect chestiunea, noi ne vom gândi la propriile noastre talente cu smerenie. Vom gândi: „Eu am ceva din această calitate, sau din acest talent ori har; și de aceea am mare responsabilitate față de Domnul. Mă întreb dacă folosesc cât pot de credincios acest talent care cred că este mai mare decât al aproapelui sau fratelui meu. Deși ei au mai puțin decât mine, poate ei folosec tot ce au, cu un scop mai hotărât de a reuși, decât folosesc eu ceea ce am. Dacă este așa, atunci el este mai bun ca mine, în această privință.

O ATITUDINE CUVENITĂ FAȚĂ DE FRAȚI

Privind în familia Domnului, suntem obligați să vedem slăbiciunile și neputințele diferiților ei membri. Totuși, noi nu trebuie să permitem gândurilor noastre să rămână prea mult asupra însușirilor lor nedorite, ci trebuie să ni le amintim pe cele bune, în special loialitatea inimii lor. Pentru noi personal, aceasta este întotdeauna o recomandare a cuiva pe care Dumnezeu l-a chemat și l-a acceptat. Ori de câte ori vedem pe cineva venind în Adevăr, ne spunem nouă înșine: „Ei bine, nu contează cum poate fi acesta după trup, Dumnezeu a văzut în inima lui ceva bun, nobil și sincer; și deoarece Dumnezeu lucrează cu el ca fiu, el trebuie ca atare apreciat ca frate.” Deși poate n-am avea față de omul acela o apreciere înaltă în ceea ce privește însușirile lui naturale, totuși i-am face bine când am avea ocazia. S-ar putea ca el să nu fie unul pe care l-am alege ca tovarăș; totuși e posibil ca Dumnezeu să-l aprecieze pe fratele acela mai mult decât pe noi. Dându-ne seama de aceasta, noi vom încerca să ne menținem foarte smeriți și să învățăm orice lecții folositoare am putea lua de la fratele acela.

În toate persoanele sunt anumite calități care ar putea fi stimate și apreciate; întocmai cum o bătrână doamnă a spus că ea dorea ca alții să fi putut avea atâta perseverență ca Satan. Noi trebuie să apreciem trăsăturile bune ori de câte ori le vedem la alții. Noi nu știm dacă în ochii Domnului ei nu pot fi mai nobili, mai sacrificatori-de-sine, mai smeriți în minte decât noi. Datoria noastră este clară. Noi nu putem citi inima și de aceea trebuie să gândim amabil și generos despre toți cei pe care Dumnezeu i-a adus în familia Sa. „Dragostea suferă toate ... rabdă toate.” „Așadar, cât avem ocazie, să facem bine la toți, dar mai ales celor din Casa Credinței.” 1 Cor. 13:7; Gal. 6:10.

SMERENIA ESTE CĂRAREA SPRE GLORIE

Apostolul Petru și Iacov de asemenea accentuează necesitatea din partea poporului Domnului ca ei să se îmbrace cu smerenie. Ei ne spun că acest har este indispensabil pentru aceia care vreau să rămână în favoarea Tatălui; căci Dumnezeu se împotrivește celor mândri, în timp ce El arată continuu favoare față de cei cu spirit smerit. Astfel El încurajează smerenia și descurajează mândria (1 Petru 5:5; Iacov 4:6). Putem vedea un motiv pentru această cale. Atotputernicul vede că noi n-avem nimic, câtuși de puțin, cu ce să ne mândrim sau să ne lăudăm. Orice avem este prin providență sau prin împrejurări favorizante din partea Domnului.

Scripturile dau unele exemple însemnate despre rezultatele rele ale mândriei. Lucifer, una dintre cele mai înalte ființe spirituale, a devenit mândru și vanitos în imaginația sa, și încurajând aceste caracteristici rele el și-a pierdut poziția înaltă, devenind Satan, adversarul lui Dumnezeu. Dacă mama Eva ar fi avut smerenia cuvenită, când a fost ispitită de șarpe ea ar fi spus, nu voi asculta de această sugestie de a nu asculta de Creatorul meu; El știe ce este spre binele meu cel mai înalt și de aceea mă supun Celui care știe toate lucrurile. „Mândria merge înaintea distrugerii și un duh îngâmfat înaintea căderii.” Prov. 16:18.

În contrast, ni se dă o frumoasă ilustrație a spiritului opus — smerenia — în cazul Logosului. Ni se arată cum S-a smerit pe Sine și cum Dumnezeu L-a înălțat mult — chiar la poziția la care a râvnit Satan. Astfel, dacă suntem complet supuși Domnului, rezultatul în cazul nostru va fi ca și în cazul Domnului Isus, o mare binecuvântare, o mare înălțare. După ce prezintă acest argument, apostolul spune, „Smeriți-vă deci sub mâna cea tare a lui Dumnezeu, pentru ca, la timpul potrivit, El să vă înalțe”. 1 Petru 5:6.

Tatăl ceresc are o iubire mai adâncă pentru cei smeriți. Acesta este motivul pentru care noi trebuie să ne smerim. Deoarece noi aflăm că „Dumnezeu Se împotrivește celor mândri” și că smerenia este unul dintre principiile de bază ale unui caracter bine cristalizat, noi trebuie să căutăm tot mai mult să dezvoltăm acest har și să ajungem la atitudinea în care Dumnezeu ne poate da cea mai mare binecuvântare.

MINTEA „SĂNĂTOASĂ” ESTE SMERITĂ

A ne smeri nu înseamnă în mod necesar a gândi că n-avem nici un talent, nici o putere, nici o capacitate. O asemenea atitudine ar fi nechibzuință. Dar noi trebuie să gândim sobru despre noi. Trebuie să gândim că toate puterile noastre vin de la Dumnezeu. Astfel, dacă aflăm că avem mai multe binecuvântări decât vecinii noștri, sau decât fratele sau sora noastră, să fim mulțumitori; dar să nu ne gândim nici o clipă că avem ceva ce să ne facă mândri. Este un dar. Noi trebuie să apreciem darul, dar să nu ne mândrim cu posesia lui. Faptul că am primit darul arată că ne-a lipsit, că am avut nevoie de el.

Cel care în mod natural are o inimă mândră, dar se aduce pe sine la punctul supunerii, manifestă smerenie. Dacă, pe de altă parte, unul are o apreciere prea slabă despre sine, se va supune lui Dumnezeu, Tatăl îi va arată atitudinea cuvenită a minții. Apostolul vorbește despre cei care primesc Spiritul sfânt, ca având „spiritul minții sănătoase”. În măsura în care căutăm să devenim familiari cu Dumnezeu și să ne supunem voinței Sale, în aceeași măsură vom deveni echilibrați la minte. Cu alte cuvinte, devenim tot mai sănătoși la minte. Cel care ((313)) primește mintea lui Cristos, mintea lui Dumnezeu, mintea sfântă, este instruit tot mai amănunțit prin Cuvântul Său. Astfel primim echilibrul minții sănătoase, spiritul minții sănătoase. Facultățile noastre de gândire se dezvoltă tot mai mult pe măsură ce creștem în har și în cunoștința Adevărului.

ILUSTRAȚIA ADEVĂRATEI SUPUNERI

Nimeni nu poate veni la Tatăl decât prin deplină consacrare. Noi trebuie să admitem că avem nevoie de Învățătorul și că fără El nu putem face nimic. Așa că noi luăm această poziție: „Eu nu sunt altceva decât un păcătos; știu că sunt imperfect, că n-am nimic ce să nu fi primit. Dumnezeu dă totul; orice am este un dar de la El. Știind toate acestea, aștept cu recunoștință aceste lucruri și mă smeresc sub mâna Sa cea tare”.

Lumea spune: „Nu! Nu mă voi supune; dacă am nevoie de vreo pedeapsă, voi accepta ce-mi va veni.” Acesta este spiritul unei inimi lumești, care n-a aflat încă nevoile ei și neputința ei. Dar spiritul unei inimi consacrate este acela al supunerii la voința Domnului. Aceștia recunosc că singura lor sursă de ajutor este Dumnezeul Cel Atotputernic, prin Domnul Isus Cristos ca Mântuitorul. Numai pentru aceștia care devin ucenicii Săi poate Domnul nostru să devină Avocatul; și dacă El nu este Avocatul, nici unul nu poate fi acceptat de Tatăl. Noi am putea avea o binecuvântare în Timpurile Restabilirii, dar acum nimeni nu poate veni la Dumnezeu decât prin Avocatul.

Condițiile uceniciei sunt ca să ne depunem toate drepturile pământești, interesele pământești. Totul trebuie supus înainte ca Tatăl să ne accepte ca ucenici ai lui Cristos, înainte ca El să ne conceapă cu Spiritul sfânt, înainte ca noi să putem deveni o parte din corpul uns al lui Cristos. Dacă noi vrem să facem vreun progres adevărat, trebuie să spunem din inimă, „Voia Ta să se facă, nu a mea”. Noi știm că voia lui Dumnezeu este cea mai bună, fie că înțelegem acea voie, fie că n-o înțelegem. O persoană cu multă apreciere de sine ar putea gândi, ca om natural, că voința lui este mai bună; dar când ajunge să vadă Adevărul, el va spune, „Am făcut greșeli înainte; dar acum o să fac în felul Domnului, indiferent care ar fi judecata mea”.

Un asemenea curs ar dovedi smerenie adevărată, nu are importanță ce spirit mândru ar putea avea cineva prin natură. Pe măsură ce el va progresa pe calea cea bună și va vedea mai clar unde a făcut greșeli, smerenia lui va crește. Astfel noi trebuie să ne supunem, să ne smerim, să nu avem o voință a noastră proprie, ci să căutăm numai voia Domnului.

ILUSTRAȚIA FALSEI SMERENII

Există un astfel de lucru ca supunere falsă, care ar putea înșela chiar persoana însăși. Unul ar putea vorbi mult despre supunerea la voința lui Dumnezeu și totuși să se supună numai cu vorba, în timp ce face de fapt propria sa voință. De aceea, noi trebuie să veghem ca să ne îndeplinim declarația de supunere și ca în viața noastră zilnică să întrebăm, „Este acesta cursul pe care Domnul dorește să-l urmez? Este aceasta voința lui Dumnezeu?”

Cel mai supus va primi cea mai mare binecuvântare. Dumnezeu ne va încerca supunerea și smerenia. Nu putem presupune că Domnul nostru Isus, care era perfect, nu știa că are puteri perfecte. Dar indiferent care erau ideile Sale, El S-a supus Tatălui și a spus, „Nu voia Mea, ci a Ta să se facă”. Un om fără gusturi sau preferințe ar fi o nulitate. Noi putem ști ce-am vrea pentru noi; și totuși, știind aceasta, noi trebuie să ne spunem, „Nu poți face în felul tău propriu; trebuie să cauți să știi care este voia Domnului în ceea ce te privește în această chestiune și să o îndeplinești cât depinde de tine”.

SUPUNEREA, UN TEST DE LOIALITATE

Uneori mâna Domnului este foarte grea. În cazul Domnului nostru Isus a fost grea, a apăsat. Dar când Domnul a simțit mâna Tatălui apăsând, El S-a aplecat ascultător sub greutate, în acceptare smerită a voinței Celui al cărui scop venise să-l îndeplinească. Dar Mâna nu L-a zdrobit, deși se părea că face aceasta. În loc de a fi o mână zdrobitoare, a fost o Mână iubitoare, încercându-I complet ascultarea. Când ascultarea Lui a fost complet încercată, aceeași mână L-a ridicat și „L-a pus să stea la dreapta Sa, în locurile cerești, mai presus de orice domnie, de orice stăpânire, de orice putere, de orice autoritate și de orice nume care se poate numi, nu numai în veacul acesta, ci și în cel viitor.” Ef. 1:20-23.

Așa va fi și cu noi, dacă suntem găsiți credincioși. Dumnezeu ne va înălța la timpul cuvenit. Dar El nu poate înălța pe nimeni care nu este smerit. Supunerea indică credință. Noi nu ne-am supune dacă n-am avea absolută încredere în Dumnezeu. Și nu numai credință este necesară, ci și loialitate. Prin urmare Tatăl ne încearcă în aceste două însușiri. Fără de acestea am fi cu totul nepotriviți pentru Împărăție; și astfel diferitele probe din prezent sunt probe ale credinței și loialității față de Dumnezeu și ale completei supuneri față de voința Sa. Celor care „prin stăruința în bine caută slava, cinstea și neputrezirea” Dumnezeu le-a promis „viața veșnică”. Rom. 2:7.

Noi trebuie să recunoaștem providențele divine și să le căutăm. Trebuie să așteptăm conducerea providențială în toate afacerile vieții. Să nu trecem prin viață cu gândul că noi conducem una sau reglementăm alta. Așa cum un copil privește spre tatăl său, sau un elev spre învățătorul său, sau un ucenic spre stăpânul său, sau o servitoare spre stăpâna sa, tot așa trebuie să privească și ochii noștri spre Domnul, cerându-I îndrumarea. Ps. 123:1, 2.

ATITUDINEA NOASTRĂ ÎN ÎNCERCARE

Această îndrumare divină trebuie s-o căutăm în toate lucrurile. Să presupunem că apar unele complicații în afaceri. Poate cineva își pierde serviciul. Un copil al lui Dumnezeu care n-a învățat supunere deplină la voința ((314)) Domnului ar putea învinui imediat pe altcineva sau s-ar putea plânge de patroni. Dar pentru poporul Domnului atitudinea corectă ar fi să spună, „Tatăl știe totul despre această problemă; El ar fi putut-o împiedica și ar fi făcut-o dacă era pentru cele mai bune interese ale mele. Există aici ceva de învățat pentru mine, și voi căuta”. Dacă ar descoperi că a fost ceva neglijență din partea sa, atunci el trebuie să-și dea seama că urmarea logică ar fi să-și piardă serviciul.

Dar dacă după investigarea atentă a lucrurilor simte că nu putea fi mai credincios sau mai loial față de datoria sa, atunci el trebuie să privească mai departe și să spună, „Doamne, nu văd unde am meritat să-mi pierd serviciul, dar eu privesc spre Tine, să văd care este providența Ta în această chestiune; căci Tu știi că trebuie să am vreun fel de serviciu; și de aceea eu mă rog numai, dă-mi astăzi pâinea cea de toate zilele. Nu pot presupune că aceasta este din întâmplare. Desigur că Tu ai o lecție pentru mine în această experiență. Eu nu știu care poate fi providența Ta. Dă-mi, Te rog, harul și înțelepciunea necesară pentru a-Ți înțelege voia”.

Rugându-se astfel, el trebuie în același timp să fie atent la providențele și la îndrumarea Domnului. Copilul lui Dumnezeu care astfel recunoaște pe Domnul și este credincios față de El în toate detaliile afacerilor vieții, este cel care va ieși victorios și va fi participant cu Învățătorul în Împărăția Sa. Această mare înălțare le va fi dată tuturor celor care sunt cu totul supuși voinței lui Dumnezeu, fie că talentele lor sunt multe sau puține.

CEL MAI ÎNALT STANDARD AL ASCULTĂRII

În acest context apostolul Pavel îndeamnă Biserica să cultive mintea lui Cristos. El spune, „Să fie în voi gândul care era și în Hristos Isus”. El enumerase calitățile necesare Bisericii pentru a fi plăcuți Tatălui. Printre acestea era o dorință înfocată de a plăcea lui Dumnezeu. Apostolul îi îndeamnă pe toți aceștia să urmeze calea smereniei și supunerii urmată de Domnul nostru, ca singura cale potrivită pentru urmașii în urmele Învățătorului. Sf. Pavel se străduia să imprime faptul că mintea lui Cristos este eminamente vrednică de imitație și de cultivare minuțioasă.

Ca o dovadă în plus a marii smerenii a Învățătorului, apostolul le aduce în mod convingător în atenție ce a fost Isus în existența Sa preumană. Ca Logos, El a fost în forma lui Dumnezeu — condiție spirituală. Totuși El n-a fost ambițios, egoist. Dimpotrivă, S-a lipsit de un nume bun — S-a dezbrăcat de gloria și onoarea avută, ca să poată face voia Tatălui. Spiritul Său a fost chiar opus celui al lui Satan. Logosul nu S-a gândit să uzurpe locul Tatălui, sau să pretindă egalitate cu El, ci a manifestat o dispoziție foarte diferită — o atitudine de smerenie. Atunci, „să fie același gând și în voi”, îndeamnă apostolul. „Smeriți-vă sub mâna cea tare a lui Dumnezeu, pentru ca, la timpul potrivit, El să vă înalțe.” Gândiți-vă că Dumnezeu v-a chemat cu aceeași Chemare Înaltă, ca să puteți ajunge într-un loc la dreapta lui Cristos, după cum El a ajuns într-un loc la dreapta Tatălui. Dându-vă seama de aceasta, permiteți gândului lui Cristos să fie în voi.

Dumnezeu n-a căutat să forțeze acest gând asupra lui Cristos, și nu caută să-l forțeze nici asupra noastră. Domnul nostru, după ce a luat această poziție de smerenie, ca să fie Răscumpărătorul omului a fost de trebuință să-Și mențină acel gând pentru a realiza roadele binecuvântate ale răbdării. Trei ani și jumătate s-au cerut pentru ca Isus să-Și completeze lucrarea; și numai după ce a ajuns la cruce și a putut spune, „s-a sfârșit”, El a fost „așezat cu Tatăl pe tronul Său”. Dacă noi am devenit ucenicii lui Isus, dacă am acceptat condițiile Înaltei Chemări, dacă am primit acest gând, atunci trebuie să lăsăm sau să permitem acestui gând să producă în noi asemănarea de caracter a Capului nostru.

STANDARDUL UNIVERSAL AL ASCULTĂRII

Am văzut că Logosul nu S-a gândit ca prin uzurpare să fie egal cu Dumnezeu, ci S-a smerit. Lucifer a apucat pe calea opusă. În loc de a se smeri, el a zis, „voi fi ca Cel Preaînalt” (Is. 14:14). Aici avem o ilustrație a ceea ce nu trebuie să facem. Este un principiu al guvernării divine că, „cel care se înalță va fi smerit, dar cel care se smerește va fi înălțat”. „Smeriți-vă dar sub mâna cea tare a lui Dumnezeu, pentru ca, la timpul potrivit, El să vă înalțe.” Luca 14:11; 1 Petru 5:6.

Fiecare creatură a lui Dumnezeu, înger sau om, trebuie să aibă această minte smerită. Aceasta este singura atitudine cuvenită. Această probă vine în timpul Vârstei Evanghelice numai la Domnul și la Biserică. În ce măsură ar putea veni la alții, este o întrebare. Ar părea că este imposibil ca această probă să vină la toți. Cei care au dispoziție bună vor dori să facă voia Tatălui cu orice preț. Fără îndoială, dacă unuia dintre sfinții îngeri i-ar fi fost permis privilegiul de a deveni Răscumpărătorul rasei, el ar fi fost bucuros s-o facă. Totuși, noi nu știm cum ar fi fost dacă îngerii n-ar fi văzut rezultatul ascultării Logosului de voința Tatălui.

Lumea va fi supusă unei încercări în timpul Vârstei Milenare. Atitudinea cuvenită pentru fiecare creatură ar fi să riște orice în serviciul Domnului; aceasta va fi în cele din urmă starea omenirii — a fiecăruia care va ajunge la viață veșnică. Trebuie totuși să reținem că justiția divină nu cere niciodată sacrificiu de sine. Ea cere ascultare, și ascultarea Bisericii este ascultare deplină — chiar „până la moarte”. Dar Tatăl a oferit o răsplată atât de înaltă, încât asemenea ascultare a devenit standardul prin excelență în tot universul. Apoc. 2:10.