IUBIREA ÎN ADUNĂRI

W. T. 1 Iulie 1916 (pag. 205-206)

,,Iubiți-vă unul pe altul cum v-am iubit Eu”, este instrucțiunea Învățătorului. (Ioan 15:12). ,,Ar trebui să ne punem viața pentru frați” scrie apostolul (1 Ioan 3:16). ,,Oricine iubește pe Cel ce L-a născut, iubește pe cel născut din El” (1 Ioan 5:1). De fapt, toți cei care aparțin Bisericii lui Cristos au spiritul iubirii, când sunt concepuți de spirit. Dacă se progresează în pregătirea pentru împărăție, acel spirit al iubirii crește din ce în ce, până se va desăvârși la înviere. Atunci vom avea corpuri noi, care vor permite inimilor noastre iubitoare să se manifeste pe deplin. Dar, între timp, cât de adesea, iubiții frați ai Domnului se încearcă serios unul pe altul, se ofensează și nu se îndeamnă la dragoste și fapte bune, ci se îndeamnă mai degrabă la neînțelegeri.

Deși am atribui aceste slăbiciuni, pe bună dreptate, nu noii creaturi, ci celei vechi, totuși să nu uităm niciodată că creșterea noii creaturi înseamnă moartea celei vechi, și deci în măsura în care carnea noastră nu este moartă pentru păcat și pentru egoism, în aceea măsură noi, ca și noi creaturi, n-am ajuns la idealul pentru care ne luptăm.

Editorul primește adesea scrisori de la bătrâni de adunări, care cer sfaturi cum să procedeze cu adunarea, și de la membrii adunărilor care întreabă cum să procedeze cu bătrânii și diaconii aleși de ei. Servii aleși ai adunărilor simt adesea că frații lor, care i-au ales, nu au destulă încredere în ei și nu-i împuternicesc destul cu conducerea treburilor adunării, că adunarea vrea să-și conducă singură afacerile, având doar sfatul bătrânilor. În astfel de cazuri recomandăm ca bătrânii să fie pe deplin mulțumiți cu această situație, căci adunarea ca întreg reprezintă pe Domnul, și nici un serv al adunării n-are privilegiul de a-și depăși autoritatea pe care i-a dat-o adunarea prin votul ei.

Din experiența noastră, studenții Bibliei simt mare nevoie de a-și apăra drepturile și de a-și îndeplini obligațiile pe care Domnul le-a impus. Desigur, ei sunt de scuzat, chiar dacă par să exercite prea multă grijă în aceasta, ținând seama de exemplele din jur, atât printre protestanți cât și printre catolici, de puterea clericală și de înclinațiile de a pune mâna pe putere și autoritate, și de a nesocoti biserica.

Pe de altă parte, în mod frecvent adunările simt că sunt ,,dominate” de către bătrânii lor — dacă este așa într-adevăr. Adunările se plâng uneori, de exemplu, că bătrânii aleargă febril după predici și doresc să țină cuvântări cu orice ocazie posibilă, uneori chiar transformând adunările de rugăciune și mărturisire și studiile Bereene în ocazii de predicat. Dacă se dă de înțeles că se preferă studiul Bereean, sau că schimbările de ordine din adunare nu sunt apreciate, bătrânii uneori se supără pe întreaga adunare, spunând că nu sunt apreciați; alteori, fie că se supără pe cel care în mod blând a avut curajul să ridice problema, fie că-și închipuie că acesta este doar o excepție, dar adunarea este mulțumită, caz de prea mare apreciere de sine uneori.

SFATURI PASTORALE

Este greu de știut cum să sfătuim adunările în astfel de cazuri, unde bătrânii par să fi pierdut, nu spiritul Domnului, ci echilibrul unei minți sănătoase. În general sfătuim pe cei ce întreabă să revadă subiectul așa cum este tratat în Studii în Scripturi Vol. 6; să revadă și să se conformeze. Dar, chiar după recitire unele din oile dragi ale Domnului nu știu cum să înțeleagă ordinea scripturală, să mențină libertățile adunării și să oprească pe bătrâni de a-și face rău sieși și adunării.

Sfatul nostru general este ca frații să ducă astfel de probleme în rugăciune la Domnul, și să vegheze ca să promoveze cu orice ocazie ceea ce gândim a fi voința Domnului pentru adunare. Pe de o parte, trebuie să admitem că ar fi cu totul greșit să se permită unui bătrân să stăpânească, cum spune Sf. Petru: ,,Să domnească peste moștenirea lui Dumnezeu” (1 Petru 5:3). Ar fi dăunător atât pentru bătrân cât și pentru adunare.

Pe de altă parte, adunările să caute a evita obiceiul de a critica și a găsi greșeli. Să aprecieze spiritul Domnului, spiritul de devotare, cunoștința adevărului și talentul de a-l prezenta, oriunde s-ar găsi acestea; și să fie bucuroși să se ajute unul pe altul la dezvoltarea în har, cunoștință și exprimare — fiecare după talentul dat de Domnul și în armonie cu instrucțiunile Cuvântului Domnului. Să fie cultivate îngăduința unuia pentru altul, bunăvoința de a spăla, simbolic, picioarele unul altuia, și aprecierea unuia pentru altul, pentru toate calitățile asemănătoare cu Cristos.

Deși voința adunării, cu privire la toată ordinea și aranjamentele afacerilor sale, trebuie să fie căutată cu grijă de către orice bătrân și trebuie să fie exprimată pe de-a-ntregul de către orice adunare, totuși să nu fim prea exigenți în legătură cu felul în care este exprimată voința adunării. Cu alte cuvinte, să avem în vedere ceea ce mulțumește majoritatea adunării. Să nu li se găsească greșeli bătrânilor, pur și simplu pentru că mulțumirea adunării n-a fost exprimată într-un anumit fel. Altfel spus, o minoritate să nu aibă libertatea să deranjeze, să stârnească nemulțumire, pur și simplu pentru că metodele preferate de acea minoritate n-au fost urmate întocmai. Fiecare membru al adunării are deplina libertate să-și exprime convingerea la timpul potrivit — în special când se face alegerea; dar să fie mulțumit pe deplin după ce și-a exprimat gândul și preferința, să se împace cu preferința majorității, fie că este exprimată pozitiv, fie negativ.

ÎNTÂI DREPTATEA, APOI IUBIREA

Dragi frați, să ne amintim întotdeuna că în timp ce ne străduim pentru iubire și legătura desăvârșirii, acțiunile noastre trebuie să fie conform mai întâi dreptății absolute; numai apoi iubirea poate adăuga oricât de mult dorește. De exemplu, la o alegere un frate poate propune, în mod neînțelept, pentru un serviciu în adunare pe un frate care nu este potrivit pentru acea poziție. Noi nu trebuie să găsim greșeală la fratele acela, deoarece el are libertatea de a face propunerea și de a-și manifesta lipsa de înțelepciune; dar, pe de altă parte, noi să nu ne simțim obligați de propunerea lui, și nici să nu permitem ca frica de a ofensa pe fratele propus să ne împiedice de la exprimarea prin vot a ceea ce înțelegem că ar fi voia Domnului în acea problemă. Și dacă fratele propus nu este votat de adunare, acesta n-are nici un drept să se supere, ci mai curând să admire curajul fraților, exprimat prin respingerea lui.

Unul respins astfel, n-are dreptul să întrebe adunarea sau pe vreun membru de ce l-a respins. Aceasta este problema lor și nicidecum a lui. Ei și-au exercitat doar dreptul pe care-l au, conform conștiinței lor. Este o problemă de dreptate. Iubirea, în sensul simpatiei umane, n-are loc în astfel de chestiuni, în care cuvântul lui Dumnezeu fixează reguli de urmat pentru fiecare membru al bisericii. Nerecunoașterea principiilor dreptății — neprihănirii — pare să stea la baza aproape a tuturor greutăților din adunare. Îndemnăm pe toți care au astfel de necazuri să meargă la Domnul în rugăciune, și apoi să analizeze problema cu absolută dreptate.

În Studii în Scripturi Vol. 6 am pledat pentru ideea că, dacă este posibil, voința adunării să fie exprimată prin majoritate — cel puțin 85% din numărul total. Aceasta nu înseamnă însă că dreptatea sau iubirea vor lăsa afacerile adunării în mâna restului de 15%, permițându-le să dicteze, ca de exemplu, permițându-le să hotărască faptul că nu vor fi bătrâni sau diaconi aleși pentru că minoritatea deține 15% din total și insistă să i se satisfacă idealul, ori toată activitatea adunării să se oprească. Aceasta n-ar fi nici iubitor, nici drept și nu trebuie să se cedeze.

Regula majorității este măsura dreptății, și ceea ce am sugerat în plus este o îngăduință a iubirii — o încercare de a satisface gusturile și preferințele, dacă este posibil, ale întregii adunări, sau cel puțin ale unei mari majorități. Majoritatea trebuie să dorească iubitor să regleze afacerile adunării, pe cât posibil convenabil fiecărui membru; orice nereușită în a se realiza aceasta, înseamnă o invitație la discordie și dezbinare în adunare. Deși, desigur, o despărțire a intereselor în două adunări este întotdeauna deplorabilă și trebuie să se lupte împotriva ei, și să se facă de către toți sacrificii pentru a se ,,menține unitatea spiritului în legătura păcii” dar, o despărțire a adunării pentru un timp, ar fi desigur preferabilă unei neînțelegeri continue, care ar împiedica progresul spiritual al tuturor.