Vol. 11 Ianuarie-Februarie 2004 Nr. 2

„Unde era mai înainte”

Luca 24:50-53; Fapte 1:1-11

„Dar dacă ați vedea pe Fiul Omului suindu-Se unde era mai înainte?” Ioan 6:62.

R5588 W. T. 1 decembrie 1914 (pag. 365-366)

Cele patruzeci de zile care au urmat învierii Domnului nostru au fost timp suficient pentru scopul Divin. Ucenicilor le trecuse prima nedumerire creată prin răstignirea Celui care după cum au presupus ei era pe cale să ia tronul, să conducă Israelul și lumea. Putem vedea înțelepciunea divină în comunicarea faptelor către ucenici. Ei n-au fost alarmați cum ar fi fost dacă Isus li S-ar fi arătat într-o lumină care întrecea strălucirea soarelui, așa cum i S-a arătat mai târziu lui Saul din Tars. Ei au învățat treptat că Domnul lor nu mai era mort, ci viu, și că El nu mai era ființă umană, ci acum o ființă spirituală — că El nu mai era limitat, prin urmare, la metodele ființelor umane, ci, asemenea îngerilor, putea veni și pleca precum vântul, apărând și dispărând după cum voia.

A fost o lecție lentă. După cele trei arătări din prima zi, ei L-au căutat în fiecare zi până în sabatul următor, când S-a înfățișat sau S-a arătat a patra oară. Această amânare numai le-a ascuțit pofta, dorința de cunoaștere în privința Lui. Între timp ei s-au putut gândi și s-au gândit la toate lucrurile pe care le spusese Isus în timpul slujirii Sale pământești. Ei și-au dat seama unde au confundat o Împărăție cerească cu una pământească — sau cel puțin au confundat timpul stabilirii Împărăției lui Mesia.

Lecția dată pe drumul spre Emaus trebuie să fi fost foarte impresionantă. Ea s-a referit la profețiile legate de Isus și le-a explicat cum aceste profeții se împlineau deja — unele dintre ele erau deja împlinite, iar unele erau încă în viitor. Bine au spus că le ardeau inimile în ei când El le dădea aceste explicații!

O lecție importantă

După cele patru arătări, se pare că au trecut două săptămâni întregi fără nici o manifestare. În timpul acela tensiunea a slăbit, iar afacerile de pe pământ au început să se afirme. Ce vor face ucenicii? În particular ei se gândeau la înțelepciunea întoarcerii la ocupația lor anterioară, de la care Isus îi chemase să fie pescari de oameni; dar nici unul din ei nu s-a ocupat să aducă subiectul în fața celorlalți. Sf. Petru, întotdeauna conducător de gândire și acțiune, în final s-a exprimat: „Mă duc la pescuit” — mă întorc la ocupația pescuitului. A fost necesar doar un cuvânt. Ceilalți gândeau la fel, și vechea firmă s-a reorganizat.

Chiar pentru astfel de decizie Își amânase Isus înălțarea. El voia să le arate că continuarea lucrării pescuitului de oameni putea merge mai departe în absența Sa, cu binecuvântarea Sa. Învățătorul le-a supravegheat interesele și în noaptea aceea le-a dat „ghinion”. N-au prins nimic. Au fost descurajați, dar a fost „bine pentru ei”. Cum este scris: „Toate lucrurile lucrează împreună spre binele celor care iubesc pe Dumnezeu” — chiar și dezamăgirile lor financiare.

Dimineața Isus a stat pe țărm și i-a chemat, întrebându-i dacă aveau pește de vânzare. Ei au răspuns că nu prinseseră nimic. Învățătorul a zis: „Aruncați mreaja în partea cealaltă a corăbiei”. Puteau să fi spus că astfel de sfat era nechibzuit, dar erau în starea de spirit în care făceau orice ca să scape de „ghinion”. Au aruncat mreaja după cum li s-a spus, și repede s-a umplut cu pești mari. Atunci au știut că Cel de pe țărm trebuia să fie Domnul lor înviat, care li Se arătase astfel din nou.

Pescarii s-au grăbit spre țărm. Înainte avuseseră numai o experiență ca aceasta, iar aceasta a fost când într-o împrejurare anterioară Învățătorul le dăduse o captură mare asemănătoare. Pentru Sf. Petru corabia se mișca prea încet. El se temea că Învățătorul va dispărea cumva. Punându-și haina de pescar și încingându-se, el a înotat spre țărm. Învățătorul n-a plecat, ci l-a invitat pe Sf. Petru și pe tovarășii săi să mănânce din peștele pus deja pe jăratec.

Aici era o lecție mare. Învățătorul le putea da pește fript când era necesar și le putea da exact ((746)) atâta succes cât vedea El că era bine în privința pescuitului. Cel care S-a putut îngriji astfel de nevoile lor cu acea ocazie, putea să Se îngrijească și în viitor, dacă îi trimitea iarăși, autorizați să vorbească în numele Său. Nici unul nu L-a întrebat pe Străin de nume; pentru că, deși trăsăturile și hainele Sale erau diferite, ei știau că era o altă înfățișare a Domnului lor, care nu mai era ființă umană și care putea să apară în diferite forme, după cum și apăruse.

După ce lecția a fost învățată, Isus a dispărut. S-a mai întâlnit o dată cu ucenicii în Galileea. Era o întâlnire stabilită dinainte. Isus trimisese vorbă că Se va întâlni cu ucenicii acolo. Sf. Pavel spune că vreo cinci sute de frați L-au văzut și au fost martori ai învierii. 1 Cor. 15:6.

Instrucțiunile Domnului nostru la despărțire

Lecția noastră de astăzi este legată în special de înălțarea lui Isus. Aceasta a avut loc lângă Ierusalim — în Betania. Se pare că El S-a întâlnit cu urmașii Săi în Cetatea Sfântă — poate la o oră timpurie, la un timp fixat. El i-a condus spre Betania, vorbind între timp, explicându-le lucruri care să le fie spre avantaj — lucruri de care să fie convinși cu totul, înainte ca El să-i părăsească și înainte ca ei să fie într-o atitudine potrivită de credință pentru a fi pregătiți în privința binecuvântării pe care El avea încă s-o trimită.

Sf. Luca, care a scris și Cartea Faptelor, ne spune că esența învățăturii lui Isus în cele patruzeci de zile a fost în privința Împărăției lui Dumnezeu. Totuși ei n-au înțeles; într-adevăr, n-a fost posibil ca ei să înțeleagă deplin până când au primit conceperea Spiritului sfânt. Prin urmare, Isus le-a îndreptat atenția către acel punct, spunându-le să nu se depărteze de Ierusalim, nici să nu se angajeze în vreo lucrare de propovăduire, ci doar să aștepte făgăduința Tatălui, despre care El le spusese înainte — darul Spiritului sfânt. El explicase că Ioan Botezătorul folosise într-adevăr botezul cu apă, dar El intenționa ca toți urmașii Săi să primească un botez și o calificare superioară — botezul Spiritului la Cincizecime.

Cu această ultimă ocazie, care a fost probabil a șaptea manifestare, ucenicii și-au înțeles poziția în așa măsură încât au pus întrebarea foarte semnificativă: „Doamne, în acest timp vei restabili Tu împărăția lui Israel?” Împărăția fusese luată de la Israel în zilele lui Zedechia, împăratul lui Iuda. Atunci Iehova a spus că va răsturna Împărăția până va veni Mesia — până „la venirea Aceluia care are drept la ea și în mâna căruia o voi da”. Ezec. 21:25-27.

Ucenicii au gândit că Isus era Mesia și că venise timpul Tatălui să-I dea Lui Împărăția. Dar ei fuseseră martorii situației contrare — că Împărăția cerurilor suferise violență din partea conducătorilor, că moștenitorul de drept al tronului fusese ucis și că El înviase din morți. Ei își recăpătaseră încrederea că El va fi un Împărat, și acum întrebau dacă în acest timp sau la o venire viitoare a Învățătorului va fi stabilită Împărăția Sa.

Răspunsul Învățătorului a fost semnificativ: „Nu este treaba voastră să știți timpurile sau perioadele; pe acestea Tatăl le-a pus sub stăpânirea Sa” — în puterea Sa. Învățătorul le sugerase deja ucenicilor că la timpul stabilit ei vor ști timpurile și perioadele, dar atunci nu era timpul ca ei să înțeleagă acele lucruri. Trebuia ca ei să aștepte răbdători. Dezvoltarea răbdării le va face bine, le va întări credința, le va întări caracterul în general.

N-ar fi fost înțelept ca Tatăl să le facă cunoscută lunga perioadă de aproape o mie nouă sute de ani înainte de a se stabili Împărăția lui Mesia — n-ar fi fost spre binele poporului Său, care s-ar fi descurajat având în vedere această amânare lungă a speranțelor lor. De aceea Învățătorul a indicat numai că ei trebuiau să umble prin credință și nu prin vedere, și în special că nu trebuiau să se aștepte să înțeleagă ceva în privința programului lui Dumnezeu până după ce vor primi ungerea Spiritului sfânt.

După primirea Spiritului vor fi deplin calificați să fie reprezentanții lui Dumnezeu și să vorbească Mesajul; și din când în când li se va da „hrană la timp”. Astfel ei nu vor fi în întuneric cu lumea și Ziua Domnului nu va veni peste ei ca un hoț noaptea sau ca o cursă. Binecuvântarea Cincizecimii primită de ei i-a calificat deplin pentru lucrarea de slujire, chiar dacă ea nu le-a acoperit neajunsurile naturale; fiindcă citim că după ce au primit Spiritul sfânt poporul și-a dat seama „că erau oameni fără carte și simpli”.

Înălțarea Domnului nostru

Înălțarea Domnului nostru a fost spectaculoasă în privința Bisericii Sale, dar nu în privința lumii. Despre lume El spusese deja: „Încă puțin și lumea nu Mă va mai vedea”. Lumea nu L-a văzut pe Domnul nostru în cele patruzeci de zile în care li S-a arătat ucenicilor; căci El nu S-a arătat decât celor credincioși, consacrați ai Săi. Demonstrațiile vizibile atât de folositoare ucenicilor au culminat cu o înălțare reală a Domnului în aer în corpul în care tocmai fusese cu ei. Fiindcă ei nu erau încă concepuți de Spirit, fără îndoială că ei aveau nevoie tocmai de o astfel de manifestare ca să ajute credinței lor, să-i facă să înțeleagă că nu-L vor mai vedea pe Învățătorul până când va veni cu putere și slavă mare să-Și adune sfinții la Sine și să binecuvânteze lumea.

Textul nostru de bază ne amintește că Isus a vorbit despre această înălțare mai înainte. Înălțarea unde a fost înainte nu trebuie însă înțeleasă ca o întoarcere la locul dinainte. Mai degrabă trebuie înțeleasă că înseamnă o întoarcere la starea dinainte — o stare spirituală pe care Învățătorul o lăsase pentru a deveni trup, pentru a putea răscumpăra lumea.

Pe când Isus pleca de la ucenicii Săi în nori în afara vederii lor, presupunem că trupul în care tocmai apăruse a fost dizolvat sau dematerializat. Folosirea lui a fost numai să ajute la stabilirea credinței ucenicilor și să fie un mijloc de instruire, o asigurare că plecarea lui Isus era permanentă — că nu trebuia ca ei să se aștepte să-L mai vadă sub nici un fel de manifestare. A fost o lecție obiectivă.

Felul întoarcerii Domnului nostru

Unul dintre evangheliști relatează că după ce Isus a dispărut, s-au materializat niște îngeri și li s-au adresat zicând: „Bărbați galileeni, de ce stați și vă uitați spre cer? Acest Isus care a fost ((747)) înălțat la cer dintre voi, va veni în același fel cum L-ați văzut mergând la cer”. Această declarație i-a făcut pe unii să creadă că la a doua venire Isus Se va materializa și Se va arăta în trup; dar după înțelegerea noastră aceștia sunt victima unei grave neînțelegeri. Lumea nu-L va mai vedea pe Isus; iar Biserica Îl va vedea numai cu ochiul credinței până la timpul schimbării lor, la sfârșitul Veacului. Atunci Îl vom vedea așa cum este — nu cum a fost; căci vom fi ca El. Atunci Îl vom cunoaște întocmai cum suntem noi cunoscuți acum. 1 Cor. 15:50-52; 1 Ioan 3:2.

Este vrednic de remarcat că îngerii au pus accent pe felul plecării, iar felul este în acord cu ceea ce ne spune Biblia în privința Venirii a Doua a Domnului nostru. El a plecat în liniște, în secret, neștiut de lume — El trebuie să Se întoarcă ca un hoț noaptea; și nimeni nu va ști despre întoarcerea Lui decât aceia ai căror ochi ai înțelegerii vor fi deschiși să vadă semnele prezenței Fiului Omului. Aceștia vor fi puținii Săi loiali, evalvioși. Așa a explicat Isus, spunând că la a Doua Venire a Sa, o perioadă de timp va fi ca în zilele lui Noe — omenirea va mânca, va bea, va sădi și se va căsători, și nu va ști despre prezența Sa. Mat. 24:37-39.