DAVID UNS ÎMPĂRAT

1 Sam. 16:4-13

> Un om după inima lui Dumnezeu — Altă fază a caracterului lui Samuel — Samuel trimis la Betleem — Ungerea succesorilor instituțiilor prezente — David un tip al Bisericii în trup — Metoda divină de selectare a celor aleși

„Omul se uită la ceea ce izbește ochiul, dar Domnul Se uită la inimă.” 1 Samuel 16:7.

R5656 W. T. 15 martie 1915 (pag. 88-90)

Respingerea lui Saul de către Domnul din cauza neascultării a însemnat nu numai îndepărtarea lui finală de la împărăție, ci și ca fiii lui să nu-i urmeze la împărăție. Mai mult, a însemnat și alegerea altuia de către Domnul, a altei familii, pentru funcția de conducător în Israel și reprezentant al Domnului pe tron. Alegerea Domnului a fost David, la care Samuel s-a referit indirect zicând: „Domnul Și-a ales un om după inima Lui și Domnul l-a rânduit să fie căpetenia poporului Său, pentru că (tu, Împărate Saul) n-ai păzit ceea ce Domnul îți poruncise”. 1 Sam. 13:14.

((638))

La vremea când au avut loc cele povestite în acest studiu, David avea cam douăzeci de ani; prin urmare cuvintele profetului trebuie să fi fost rostite cam pe vremea nașterii lui David. Astfel avem încă o ilustrație a preștiinței și scopului lui Dumnezeu în privința celor pe care El îi alege în mod special în serviciul Său, din cele mai timpurii momente ale vieții lor. În mod asemănător, alegerea lui Iacov de către Dumnezeu a fost declarată înainte ca el să se fi născut; și în mod asemănător apostolul Pavel a fost ales înainte să se fi născut. Noi trebuie să separăm de această declarație orice gând fals în privința alegerii divine și să observăm că nici unul dintre aceștia n-a fost ales pentru viață veșnică, ci fiecare, toți au fost aleși și pregătiți pentru un serviciu special.

Aceasta ne dă o sugestie a posibilității ca influențele paterne și materne să afecteze dispoziția naturală a unei ființe umane înainte de naștere. Ea totuși are o voință, și chiar dacă este favorabil înzestrată, rămâne pentru ea să hotărască, să vrea, dacă va umbla sau nu în căile Domnului și în ce măsură va fi ascultătoare. Nu este nici o constrângere a voinței, căci Domnul îi caută pe aceia care I se închină în duh — de bună voie, din inimă — și în adevăr.

Străbunica lui David a fost blânda Rut, care a cules spice probabil chiar în același câmp cu care David era familiar. Numele străbunicului său a fost Boaz, o pagină din istoria lui fiind consemnată în cartea lui Rut. Asemenea lui Boaz, tatăl său, Isai, a fost fără îndoială unul dintre bătrânii cetății Betleem, respectat și cinstit ca un om nobil. Despre mama sa știm puțin, decât că este menționată de două ori ca roaba lui Dumnezeu.

CREDINȚA LUI SAMUEL ÎNCERCATĂ

Profetul Samuel a plâns și s-a rugat pentru împăratul Saul, și se pare că a fost dezamăgit că acest om, de la care așteptase lucruri atât de mari și sub a cărui conducere anticipase mare prosperitate pentru Israel, a fost respins. Foarte probabil mintea profetului era perturbată de teribile presimțiri că instalarea unui nou împărat va duce la un război civil. El știa că Saul nu se va supune în liniște la depunerea sceptrului pe care-l luase cu atâta modestie în ascultare de aranjamentul divin. Ochiul minții profetului putea vedea probabilitatea conflictului civil, care putea dezmembra poporul și putea cauza mare necaz. El ar fi trebuit să aibă mai mare încredere în Înțelepciunea și Puterea Atotputernicului, dar necazul lui a fost mai mult sau mai puțin asemenea celui care asaltează tot poporul Domnului chiar și astăzi.

Lecția pentru inimile noastre ar trebui să fie ca noi să ne încredem necondiționat că Domnul Își va conduce afacerile: să ne încredem în El chiar și atunci când nu-L putem vedea și să fim ascultători de îndrumările Lui; și ca, departe de a ne plânge de executarea planului Său, ne vom bucura, știind că toate lucrează împreună pentru binele celor care-L iubesc pe Dumnezeu — că toate lucrurile vor produce în cele din urmă binecuvântări pentru cei care sunt în acord cu Domnul — binecuvântări pentru viața viitoare, dacă nu pentru cea de acum.

Când a fost trimis să ungă pe David, profetul Samuel a arătat o teamă neremarcată în altă parte în caracterul său. El n-a ezitat să facă ce i-a cerut Domnul, dar a sugerat că a înțeles clar că însemna să-și riște viața — că împăratul Saul îl va omorî ca trădător dacă ungea un succesor la împărăție. Domnul i-a arătat clar că nu avea intenția să facă cunoscută chestiunea imediat, și l-a îndrumat să meargă la Betleem și să ducă o jertfă acolo, și cu acea ocazie să folosească ocazia de a găsi și a unge pe cel care la timpul cuvenit va fi făcut cunoscut și va fi înălțat la tron. Atunci el trebuia doar să facă lucrarea inițială, pe care tatăl și frații lui David n-o înțelegeau, gândindu-se poate că ungerea însemna o binecuvântare specială sau o însărcinare din partea Domnului de a se angaja ca membru al școlii profeților sau altceva de felul acesta. Probabil însă că profetul l-a informat în particular pe David în legătură cu semnificația ungerii, întocmai cum l-a informat în particular și pe Saul când l-a uns în secret în funcția de împărat al lui Israel.

ALEGEREA ÎMPĂRATULUI DE CĂTRE DUMNEZEU

Studiul nostru începe la punctul când profetul Samuel a ajuns în Betleem. Bătrânii se temeau, gândind că prezența lui însemna un păcat din partea lor sau din partea unor concetățeni de-ai lor, păcat pe care Dumnezeu îl trimisese pe profet să-l mustre și să-l pedepsească. De aceea ei au întrebat dacă a venit cu pace sau nu — dacă prezența lui însemna o binecuvântare sau aplicarea unei pedepse. Temerile lor s-au liniștit când au auzit că misiunea lui era pașnică — să aducă o jertfă Domnului.

((639))

Cu câtva timp înainte de aceasta, Lada Legământului fusese capturată de filisteni. Serviciile Tabernacolului astfel întrerupte, nu fuseseră încă restabilite și de aceea această jertfire era făcută de slujitorul special numit al Domnului. Porunca către poporul din Betleem ca ei să se sfințească dacă voiau să fie participanți la binecuvântările sacrificiului însemna că ei trebuiau să-și spele corpul, să se îmbrace cu haine curate și să se apropie de Domnul cu inimile. Astfel ei au reprezentat tipic acea îndreptățire și sfințire de care se bucură Biserica acestui Veac.

Profetul pare să fi luat în supraveghere familia lui Isai cu scopul de a putea afla discret pe omul pe care-l alesese Domnul și de a-l unge pentru funcție și a-i da binecuvântarea divină ca pregătire pentru ea. În mod potrivit Isai i-a prezentat profetului pe fiii săi în ordinea nașterii lor — pe cel mai mare, Eliab, primul. Cum acesta arăta bine, profetul în mod natural a presupus că el era alegerea Domnului; dar căutând îndrumare în această chestiune la Domnul, el a primit răspunsul — în ce mod nu știm — care constituie textul de bază al acestui studiu.

Judecat din punctul de vedere al înfățișării, vârstei, abilității etc., Eliab era cea mai potrivită persoană din familia lui Isai ca să fie împărat peste națiune, dar nu era așa în ochii Domnului. Domnul S-a uitat la inimă și alesese deja pe David ca om după inima Sa, chiar dacă, atunci nefiind încă major etc., tatăl său n-a gândit că merita să trimită după el ca să fie prezent la ospăț. Pe măsură ce fiii lui Isai s-au înfățișat unul după altul, profetul n-a găsit pe cel pe care-l indica spiritul Domnului ca fiind acela care să fie uns. Atunci el a întrebat: „Toți fiii tăi sunt aici?” Isai și-a amintit deodată că mai avea un băiat, cel mai tânăr, care era în câmp cu oile, și a trimis după el.

UNSUL ANTITIPIC AL DOMNULUI

Textul nostru de bază se adresează tuturor creștinilor în legătură cu Chemarea de Sus a Veacului Evanghelic, și an de an experiența ne arată aplicabilitatea lui generală. Noi de asemenea, ca mesageri ai Domnului, căutăm pe aceia care să fie unși cu untdelemnul bucuriei, Spiritul Sfânt, pentru ca ei să poată fi regi și preoți pentru Dumnezeu în Împărăția pe care El este pe cale s-o stabilească și care va elimina împărățiile prezente. Și noi, ca profetul Samuel, ne-am putea teme să mergem înainte cu această lucrare de ungere a succesorilor instituțiilor prezente, dacă nu ne-am da seama că lucrarea de pecetluire a aleșilor Domnului, care este acum în desfășurare, este o lucrare secretă, pe care lumea n-o poate înțelege. Într-adevăr, nimeni nu înțelege această chestiune a pecetluirii, ungerea spiritului sfânt, decât cei care au primit-o, și ei sunt toți din clasa David.

Numele David înseamnă Preaiubit, și așa cum s-a aplicat în mod special la Domnul și Învățătorului nostru, despre care Iehova a spus: „Acesta este Fiul Meu preaiubit”, tot așa se aplică la toți membrii Corpului Său, fiecare dintre ei trebuind să fie preaiubit, altfel nu poate fi acceptabil ca membru. Capul spune despre aceștia: „Însuși Tatăl vă iubește”; și iarăși spune că noi trebuie să ne iubim unii pe alții cum ne-a iubit El. Nu este prea mult să spunem că toți cei care primesc această ungere de la Domnul trebuie să fie în cele din urmă de acest caracter David, sau preaiubit. Spiritul iubirii trebuie să fie în ei — iubire pentru Domnul și iubire unul pentru celălalt; altfel nu sunt ai Lui.

Căutând pe unșii Domnului, care vor domni curând în gloria Milenară pentru binecuvântarea lumii, ca antitipuri ale lui David, observăm că așa cum el a fost socotit de către frații săi prea neînsemnat pentru a fi luat în considerare în legătură cu aceasta, tot așa sunt și cei pe care Domnul îi alege și-i unge pentru Împărăția Sa cerească. Domnul nostru Isus a fost disprețuit de frații Săi, și când s-a făcut sugestia că El trebuia să fie unsul Domnului, ai Săi și-au ascuns, cum ar veni, fața de El — L-au desconsiderat, L-au disprețuit și L-au considerat fără speranță în privința unor lucruri mari sau glorioase — „o mlădiță într-un pământ uscat”. Același lucru este adevărat și în privința membrilor corpului Său, Biserica aleasă. Și ei au fost disprețuiți și respinși de oameni; și despre ei apostolul declară: „Am ajuns ca gunoiul lumii, ca lepădătura tuturor; suntem socotiți nebuni toată ziua pentru Hristos”. 1 Cor. 4:13.

CINE POATE CITI INIMA?

El spune iarăși: „Priviți la chemarea voastră, fraților: printre voi nu sunt mulți înțelepți în felul lumii, nici mulți puternici, nici mulți de neam ales”. Sf. Iacov întreabă: „N-a ales Dumnezeu pe cei care sunt săraci față de lume, ca să fie bogați în credință și moștenitori ai împărăției pe care a făgăduit-o celor care Îl iubesc?” Și acest principiu al alegerii divine a lucrurilor care nu sunt stimate printre oameni, pentru a desființa lucrurile care sunt stimate de oameni, se poate observa în tot acest Veac Evanghelic. Adesea noi, ca și profetul Samuel, am privit în jurul nostru printre oamenii care păreau eligibili la un loc în Împărăție — social, intelectual, moral, educațional — și în stima oamenilor, și am așteptat că Domnul în mod sigur le va aproba ungerea cu uleiul bucuriei și le va acorda o cunoștință a adevărului în privința Împărăției etc., numai să constatăm că am greșit și să primim o nouă lecție că Dumnezeu nu Se uită la înfățișarea exterioară, ci la inimă.

((640))

Noi suntem de acord că nu putem citi inima; dar suntem pe deplin satisfăcuți să acceptăm decizia divină în astfel de chestiuni și să avem încredere că atunci când la timpul cuvenit vor fi dezvăluite toate secretele vieții de acum, vom putea înțelege sensul alegerilor Domnului mai complet decât putem acum. Atunci vom putea vedea ce deosebire a fost între inimile celor pe care i-a acceptat Domnul și inimile celor pe dinafară smeriți, pe care El nu i-a favorizat așa de mult în privința chemării Împărăției. Între timp noi trebuie numai să aștepăm și să avem încredere în Domnul și să-I acceptăm deciziile, așa cum a exprimat dragul nostru Răscumpărător când a zis: „Tată, Doamne al cerului și al pământului, Te laud pentru că ai ascuns aceste lucruri de cei înțelepți și pricepuți și le-ai descoperit pruncilor. Da, Tată, fiindcă așa a fost plăcut înaintea Ta”.

Instruiți în privința metodelor divine, noi nu trebuie să disprețuim pe cei mai mici, pe cei mai de jos sau pe cei analfabeți dintre aceia care dau dovadă de puritate și onestitate a inimii față de Dumnezeu, și cărora El pare să le dea ungerea Spiritului Său și „ureche de auzit”. Mai degrabă, în timp ce facem cunoscut tuturor Mesajul cum avem ocazia, trebuie să ne bucurăm în mod special cu cei față de care se manifestă favoarea Domnului, indiferent de împrejurările lor pământești etc. („Domnul îi cunoaște pe cei care sunt ai Săi”); și noi trebuie să recunoaștem, să onorăm și să cooperăm cu toți aceștia, ca ambasadorii și reprezentanții Domnului și Învățătorului nostru.

Adesea ne-am gândit, privind peste o adunare de popor al Domnului și văzând pe unii care nu aveau o înfățișare atrăgătoare, unii care nu erau bine educați sau rafinați, unii de origine modestă — dar totuși având semnele ungerii Domnului, lumina adevărului strălucind pe fețele lor, încrederea și speranța adevărului inspirându-i, iar viața lor indicând o transformare de la împărăția întunericului la Împărăția iubitului Fiu al lui Dumnezeu — adesea ne-am gândit că dacă Domnul ne-ar fi trimis să-I căutăm Mireasa, am fi trecut fără să știm pe lângă unele din mărgăritarele Sale alese și i-am fi adunat pe unii pe care El îi respinge ca nevrednici — pentru că noi nu suntem capabili să citim inima. Acest gând să ne facă foarte smeriți, gentili și blânzi față de toți, și foarte încrezători în Domnul și foarte înclinați să căutăm conducerea Lui în privința eforturilor noastre ca slujitori ai Lui, întocmai cum profetul Samuel a privit spre Domnul în legătură cu ungerea lui David.

O IMAGINE A MILENIULUI

Cuvintele lui Samuel: „Nu vom sta la masă până nu va veni el aici”, se refereau la ospățul din care erau pe cale să se împărtășească. Era obiceiul ca, după ce se oferea sacrificiul, persoanele prezente sfințite și cele care în spirit se împărtășeau din sacrificiu să se poată alătura la ospăț, mâncând carnea și astfel celebrând o comuniune cu Domnul. Profetul a decis ca acest ospăț să nu înceapă până la sosirea lui David. Într-adevăr, datorită faptului că era unsul Domnului, el era cea mai importantă persoană prezentă la adunare.

Poate că și în aceasta putem vedea o ilustrație a binecuvântării Domnului în planul divin. Pentru întreaga omenire a fost intenționat un ospăț de lucruri grase. Dar nu se putea participa la el până când sacrificiul îndreptățitor și sfințitor era jertfit. Mai mult de atât, ospățul nu putea începe până când venea Cel Uns și primea ungerea. Ungerea a început cu Domnul nostru, capul Bisericii, și în tot Veacul Evanghelic aceasta a curs în jos peste membrii Trupului Său, Biserica. Sacrificiul a fost junghiat, iar noi, ca membrii lui Cristos, am participat la sacrificiu. Curând toată chestiunea va fi împlinită și atunci, ca unsul Domnului, masa de lucruri grase va fi întinsă — Unsul — Cap și Corp, fiind principalul în acel mare ospăț antitipic.

Binecuvântarea și puterea Domnului a însoțit ungerea lui David în oarecare mod — exact cum, noi nu putem înțelege, fiindcă manifestarea Spiritului n-a fost atunci cum este pentru Biserică, începând de la Cincizecime (Ioan 7:39). Totuși, în ceva fel binecuvântarea și puterea Domnului au fost cu David, făcându-l capabil să înainteze în cunoștință etc., și pregătindu-l pentru datoriile funcției pentru care fusese uns. Oare nu putem noi considera ca un antitip la aceasta, ungerea care vine peste Biserică de la vremea acceptării ei de către Domnul? Ungerea noastră nu este fizică, nici binecuvântările acordate nu au un caracter pământesc. Ca Noi Creaturi suntem unși, creștem în har, în cunoștință și în iubire; și ca Noi Creaturi, în curând, vom fi desăvârșiți la Întâia Înviere și vom veni la tron cu Domnul și Învățătorul nostru, ca și Cap al nostru.