„OMUL PROPUNE — DUMNEZEU DISPUNE”

„Lumea cu înțelepciunea ei n-a cunoscut pe Dumnezeu.” „Au căutat să-și stabilească o dreptate a lor înșiși și nu s-au supus astfel dreptății lui Dumnezeu.” 1 Cor. 1:21; Rom. 10:3

R5527a W. T. 1 septembrie 1914 (pag. 261-262)

Oamenii cu energie și ambiție sunt folosiți de către Dumnezeu mai frecvent decât alții, fiindcă ei sunt instrumente gata de serviciu. Dacă energia și ambiția sunt complet supuse Domnului — controlate de înaltă spiritualitate, smerenie și venerație față de Creator, cu mare individualitate și independență de caracter și fermitate față de oameni — aceasta va conduce la un studiu reverențios și atent al voinței divine și la persistență și asiduitate în împlinirea ei. Lui Dumnezeu Îi place să folosească astfel de caractere pentru marile lucruri ale serviciului Său. Alături de Domnul nostru Isus, apostolul Pavel este o ilustrație ideală a unui astfel de caracter; Dumnezeu a binevoit să-l folosească în mare măsură ca purtător de cuvânt și slujitor al Adevărului — în măsura smereniei, loialității și energiei sale.

Și la fel, dar în direcție opusă, lui Dumnezeu I-a plăcut să folosească pe cei energici și ambițioși dintre cei lumești — a căror putere motivantă n-a fost iubirea, loialitatea și smerenia, ci dimpotrivă — mândria egoistă, slava deșartă. Dumnezeu adesea folosește astfel de caractere în alt fel de serviciu — făcând ca energia lor ambițioasă („mânia”) să-L laude, iar restul (peste ceea ce se potrivește scopurilor Sale), El restrânge. Ilustrații ale acestui fel de caracter se văd în Satan, în Iuda și în persoane în poziții mai puțin proeminente din Biserică — chiar și astăzi. Aceștia sunt activi în semănarea „rădăcinilor de amărăciune, ... și mulți sunt întinați de ea” și cernuți sau poticniți — lăsândui pe restul mai tari și mai puri. Să vedem Cuvântul inspirat asupra acestui subiect — „Mai întâi, aud că atunci când vă strângeți ca adunare, între voi sunt dezbinări; și în parte o cred. Căci trebuie să fie și partide îpermise de Domnulș între voi, ca să se arate cei aprobați printre voi”. „Fraților, să fiți cu luare aminte asupra acelora care fac diviziuni și tulburare, care sunt împotriva învățăturii îlegea regală a Iubiriiș pe care ați primit-o; și depărtați-vă de ei.” „Ei au ieșit din mijlocul nostru, dar nu erau dintre ai noștri. Căci, dacă ar fi fost dintre ai noștri, ar fi rămas cu noi; ci au ieșit ca să se arate că nu toți sunt dintre ai noștri.” (1 Cor. 11:18-19; Rom. 16:17; 1 Ioan 2:19.) Fără îndoială că este tot așa de necesar ca Biserica să fie cernută, curățată, încercată, cum este și să fie „zidită”; și pentru aceste lucrări Dumnezeu îi folosește pe aceia gata și dispuși.

Dar gândurile noastre merg în special pe linia supravegherii de către Dumnezeu a afacerilor pământești și a folosirii de către El a ambițiilor în afacerile lumești. În această direcție faraon, Nebucadnețar, Cirus, Alexandru și Napoleon I sunt remarcabile exemple din trecut — oameni ai destinului, peste afacerile cărora a supravegheat providența. Dumnezeu a utilizat energiile și ambițiile acestor oameni în înaintarea planurilor Sale și în împlinirea prezicerilor Sale — și a restrâns alte eforturi ambițioase ale lor prin puterea Sa superioră, așa cum a binevoit. Gândurile noastre urmează acest curs, fiindcă observăm o astfel de ambiție lumească de a face ceva însemnat, de a obține o faimă mondială, care-l stăpânește pe un om al oportunității astăzi — împăratul german; și noi îl privim ca pe un alt posibil „om al destinului”, într-o anumită măsură.

Ambiția Împăratului Wilhelm

După cum lordul Herschel a fost îndrumat de știința sa să caute o nouă planetă și astfel a descoperit una, unii studenți ai celei mai mari dintre toate științele —— Revelația Divină, Biblia — sunt îndrumați prin ea să caute „lucrurile viitoare” făgăduite de ea (Ioan 16:13), și, după cum a fost făgăduit, ei le găsesc și astfel li se permite să anticipeze istoria. De exemplu, „Veghetorii” știu din dezvăluirea Scripturilor date lor de către Dumnezeu, că tocmai înaintea noastră stau schimbări uimitoare, sociale, religioase și politice — care vor fi împlinite în următorii șaisprezece ani: remarcăm din mărturia scripturală că tocmai înainte de marea cădere în anarhie trebuie să fie o reînsuflețire a influenței papale în lume; și că protestantismul, în mod considerabil unificat și asociat, va fi în armonie și cooperare practică cu papalitatea; și că în fapt (deși nu în teorie) catolicismul și protestantismul vor conduce uniți lumea civilizată pentru un timp scurt (prin puterile civile) și se va părea că au început un Mileniu uman. Dar în timp ce încă vor fi auzite strigătele de pace! pace! va veni marele cataclism al revoluției sociale care va dărâma toate instituțiile actuale și va demonstra inutilitatea tuturor planurilor umane egoiste, și prin descurajări cumplite va pregăti omenirea pentru marea binecuvântare pe care o are Dumnezeu în păstrare.

Natural, „Veghetorii” sunt atenți la fiecare semn al timpului ce pare a se armoniza cu evenimentele viitoare cunoscute. Într-adevăr, interesul nostru pentru „știrile zilei” este în principal în privința părților care par a avea o legătură sau o influență asupra împlinirii profeției. Și știind că Dumnezeu folosește în general „un om al oportunității” pentru lucrarea Sa, ne izbește faptul că împăratul german, care în mod evident caută un destin remarcabil, în ultimul timp a dat expresie ambițiilor care par strâns legate de prezicerile scripturale. Iar hotărârea și mândria lui îl vor îmboldi pe cât posibil să-și îndeplinească lăudăroșenia; pe ((849)) lângă aceasta, el declară deschis și repetat că se simte condus și împins în această direcție de o putere nevăzută, sau de „o voce” care-l îmboldește spre succes. Iar un succes într-un punct sau întro chestiune va conduce pe un astfel de om la planuri mai mari în aceeași direcție. Dumnezeu „l-a ridicat” la tronul Imperiului German (probabil în același mod în care l-a ridicat pe faraon la tronul Egiptului la timpul eliberării lui Israel) prin aceea că a luat din cale pe tatăl său, prin moarte — un om cu un temperament și ambiții foarte diferite. Ce ar fi mai rațional decât a presupune despre Wilhelm al II-lea că (așa cum este scris despre cel adus miraculos pe tronul din vechime) Dumnezeu l-a adus „la tron pentru un timp cum este acesta” și pentru lucrarea pe care el are ambiția s-o realizeze?

Ambiția împăratului este să redea „religiei” ceva din fosta ei putere prin care a cooperat cu conducătorii civili în stăpânirea lumii. Nu doar că el ar dori să reproducă „veacurile întunecate” ale intrigilor preoțești, ale superstiției și ale inchiziției, rugul și instrumentele de tortură; ci el vede acele rele, nu în lumina Scripturilor, ci în lumina înțelepciunii lumești de astăzi, atribuind acele rele ignoranței timpurilor, și nu învățăturilor false ale lui Anticrist.

El gândește că romanismul se reînsuflețește și se adaptează condițiilor secolului al douăzecilea și este demn de încredere la fel de mult ca protestantismul, în ceea ce privește menținerea guvernelor actuale; și, la urma urmei, aceea este pentru el chestiunea atotimportantă. Într-adevăr, el pare să simtă că reînsuflețirea influenței papale este oricum o necesitate pe motivul că dintre două rele trebuie ales pe cel mai mic pentru a evita pe cel mai mare.

Din propria declarație a împăratului despre planurile sale ambițioase (publicată în presă) în legătură cu generalul Hoffmann Scholtz, și fără îndoială intenționată pentru publicare, dăm următorul extras:

„În zilele noastre două rele mari amenință omenirea. Ele sunt socialismul și ateismul. Papa este un zid de apărare împotriva ambelor acestora. În lupta împotriva necredinței nu trebuie neglijat nici un ajutor. Socialismul este necredință față de monarh sau față de stat, iar ateismul este necredință față de Dumnezeu.

Papa este conducătorul spiritual al celei mai mari comuniuni de pe pământ, și el este de departe cel mai puternic și mai autoritar dintre conducătorii spirituali. De cuvântul său ascultă prompt și de bună voie sutele de milioane de oameni răspândiți peste tot globul. El poate ordona și îndruma conștiințele acestor mulțimi. El poate spune: Acestea sunt principiile voastre religioase; acelea trebuie să fie sentimentele voastre sociale, și imediat este ascultat. De aceea puterea lui pentru bine este nemăsurată.

Regii și împărații sunt apărătorii ordinii sociale și îndrumătorii binelui social rânduiți divin, întocmai cum conducătorii corpurilor religioase sunt moderatorii conștiinței rânduiți divin. Dar întocmai cum regii și împărații pot avea influența lor benefică în ordinul religios, tot așa îndrumătorii spirituali pot ajuta și promova binele social.

Sfera puterii papei este cea mai vastă dintre toate, și ca atare posibilitățile binelui pe care-l poate face sunt cele mai întinse. Eu cred, prin urmare, că este imperativ ca el să fie pus într-o poziție să realizeze nestingherit tot binele de care este capabil. El trebuie să fie eliberat din întemnițarea sa în Vatican impusă de sine însuși. Toate opreliștile care-l înconjoară și-l hărțuiesc în viața sa zilnică trebuie îndepărtate, așa încât să fie în libertate să lupte împotriva inamicului comun, socialismul și ireligiozitatea. Și el va fi în poziția de a-și face auzită vocea în interesul păcii când națiunile intră în război fără motiv just, și în interesul omenirii când sunt comise undeva acte de cruzime sau nedreptate.

Am meditat mult și adânc asupra acestui subiect. Faptul că mă preocupă atât de mult, mă convinge că sunt inspirat să intru în acțiune în această chestiune. Este ca una din vocile pe care le avea Socrate în jur, care-mi șoptește în ureche că aceasta este și misiunea mea, să remediez poziția papei și să deschid câmpul pentru sfera lui de a face bine. Mă îndeamnă zilnic să acționez. Dacă voi reuși sau nu, îmi depășește puterea de a prezice. Judecând după împrejurări, există toate dovezile că succesul nu este în afara limitelor posibilului. Eu voi face tot ce pot și mai mult de atât nimeni nu poate face.

Deocamdată simt că n-am în față nici o altă misiune concretă și practică. Reușita în astfel de întreprindere ar fi un punct culminant și o încununare vrednică de viața unui om. După cum am zis, voi încerca energic. Mica voce supranaturală negreșit mă îndeamnă, și cred că nici o prevestire de succes mai bună decât aceasta n-ar putea fi dorită.

În acest moment nu mai pot spune altceva și nu-i de datoria mea să fiu prea explicit în legătură cu planurile mele. Ele sunt deja făcute și acțiunile mele imediate vor fi o dezvoltare a lor. Ele se vor justifica prin rezultatele lor, și ele vor justifica de asemenea multe alte acțiuni din trecut, care poate să fi părut stranii și nejustificate pentru bunii mei supuși protestanți, dar care și-au avut motivul și originea în dorința de a realiza evenimente mari și durabile. ...

Nu voi muri până când îmi voi atinge scopurile în această privință. Altfel moartea ar găsi un gol în existența mea; și simt înlăuntrul meu că n-am fost născut în zadar”.