Vol. 21, Septembrie-Octombrie 2014, Nr. 6

„LUPTĂ-TE LUPTA CEA BUNĂ”

„Luptă-te lupta cea bună a credinței apucă viața veșnică la care ai fost chemat.” 1 Tim. 6:12.

R 5109 a W. T. 1 octombrie 1912 (pag. 304-308)

Dacă suntem combativi din fire, putem vedea, sau gândi că vedem, o cauză de luptă continuă de la leagăn până la mormânt; și o mică deformare a judecății sănătoase poate da acestei dispoziții o posibilă turnură religioasă și poate înșela pe unul ca acesta în ideea că luptă „lupta bună”, când în realitate el cultivă numai o dispoziție certăreață, lipsită de armonie cu spiritul blândeții și moderației, care este o trăsătură esențială a caracterului creștin. Apoi, mulți cu o dispoziție opusă sunt înclinați să ignore faptul că viața creștină trebuie să fie o luptă, și să privească numai acele scripturi care sfătuiesc la blândețe, îngăduință, răbdare, gentilețe etc.

Aici sunt două extreme împotriva cărora trebuie să ne păzim; și pentru a ne ajuta să judecăm corect și să ne echilibrăm, apostolul ne recomandă să remarcăm, să observăm îndeaproape pe aceia care umblă cu băgare de seamă, potrivit regulilor așezate în Scripturi, și ne sfătuiește să ne ferim de influența acelora care nu umblă așa. „Căci”, spune el, „de multe ori v-am spus și vă mai spun și acum, plângând: sunt mulți care se poartă ca vrăjmași ai crucii lui Hristos. Sfârșitul lor va fi pierzarea. Dumnezeul lor este pântecele și slava lor este în rușinea lor și se gândesc la lucrurile pământești”, pe care s-au angajat să le sacrifice. Fil. 3:17-19.

Să remarcăm deci unele exemple vrednice, pentru a putea vedea cum au alergat ei pentru premiu și să observăm dacă există vreun indiciu că au alergat cu succes. Întâi remarcăm exemplul perfect al Domnului nostru, Conducătorul și Înaintemergătorul nostru, în urmele căruia suntem invitați să urmăm. Observăm că mersul Său pe „calea îngustă” de sacrifciu a început cu deplina Sa consacrare față de voința lui Dumnezeu. Consacrarea Sa a fost făcută cu simplitate și sinceritate, și a cuprins tot ce a avut — „Iată-Mă, ... vin să fac voia Ta, Dumnezeule!” Evr. 10:7.

El n-a spus: Tată, Îți voi da o zecime din timpul Meu, din serviciul Meu și din mijloacele Mele, și voi reține restul pentru Mine și pentru urmărirea ambițiilor și planurilor Mele. El n-a zis: Tată, am ales aceasta sau acea lucrare specială și am încredere că binecuvântarea Ta o va însoți. El n-a zis: După cum înțeleg Eu voința Ta, Tată, vreau s-o fac — cu implicația că dacă Tatăl ar cere ceva prea sever, sau ceva ce ar părea nerațional, El S-ar putea răzgândi. Nu, consacrarea Sa a fost doar să facă voia Tatălui, oricare s-ar dovedi a fi acea voie. Apoi cu seriozitate El S-a concentrat asupra studiului Legii și Profețiilor, pentru a putea cunoaște voia lui Dumnezeu cu privire la El.

Când a fost ispitit să-Și schimbe calea, a replicat: „Dar cum se vor împlini Scripturile, care zic că așa trebuie să fie?” ... „Nu voi bea paharul pe care Mi l-a dat Tatăl să-l beau?” (Mat. 26:54; Ioan 18:11). El a lăsat la o parte voința Sa și a împlinit voința lui Dumnezeu, chiar dacă L-a costat lipsă la fiecare pas și în final o moarte foarte dureroasă și înjositoare. De la această cale de sacrificiu niciodată nu S-a abătut, nici chiar un moment.

Domnul nostru a fost un caracter mare, care să fie imitat de noi. „Da”, va zice cineva, „dar Domnul nostru a fost perfect și de aceea a putut face perfect voia Tatălui.” Foarte adevărat; noi suntem mulțumitori și ne bucurăm de aceasta, căci dacă n-ar fi fost perfect nu ne-ar fi putut răscumpăra. Totuși, noi am avut nevoie chiar de un astfel de exemplu; căci noi, precum copiii de școală, oricât de imperfect am reuși să imităm modelul, trebuie să avem un model perfect.

SF. PETRU UN SOLDAT NOBIL

Dar în timp ce Cristos a fost pentru noi mult mai mult decât un exemplu perfect de a fi imitat, pe care în neputințele noastre actuale nu-l putem copia pe deplin, avem alte exemple printre frați cu neputințe asemănătoare cu ale noastre. Să le remarcăm și să vedem cum L-au urmat ei pe Învățătorul.

Il avem pe sf. Petru cu firea sa iute, impulsivă, întotdeauna iubitor dar oscilant — acum apărându-L pe Învățătorul său pe propriul risc, și apoi nerecunoscându-L și lepădându-se de El; acum luptând cu îndrăzneală pentru credință, și apoi făcând compromis cu prejudecățile evreiești, cerând și pe drept meritând mustrarea credincioasă a lui Pavel. Dar corect deprins prin mustrare și disciplinare, și prin străduință de a se stăpâni, caracterul său creștin s-a copt și s-a înfrumusețat de la an la an, așa cum o dovedesc Epistolele sale mari și nobile către Biserică, scrise prin inspirație și transmise din generație în generație timp de o mie nouă sute de ani; și el a avut multe semne evidente de aprobare iubitoare din partea Domnului.

Înainte ca sf. Petru să aibă timp să-și exprime în cuvinte regretul pentru că s-a lepădat de Domnul, el a fost asigurat de iertare și de continuarea favorii de a hrăni oile Domnului; pentru că Domnul cunoștea sinceritatea iubirii lui și Și-a dat seama că din slăbiciune și frică păcătuise. Remarcăm de asemenea afecțiunea lui Petru pentru „preaiubitul frate Pavel” (2 Pet. 3:15, 16), care așa deschis îl mustrase și-l certase; și pentru Domnul, care spusese: „Înapoia mea, Satan îadversaruleș! Tu ești o piatră de poticnire pentru Mine, căci gândurile tale nu sunt la lucrurile lui Dumnezeu, ci la cele ale oamenilor” (Mat. 16:23). Sărmanul Petru! Pentru el era o cale ce ducea în sus, dar părea că-și vede și își recunoaște slăbiciunile și că pune umărul la roată într-un efort mai hotărât de a birui înclinațiile vechii sale naturi și de a cultiva harurile caracterului creștin.

Dar a biruit în final? Și a fost acceptat ca unul din acea companie glorioasă care va constitui Mireasa lui Cristos? Da, cu adevărat; căci însuși Domnul înviat a declarat că numele lui este scris cu al celorlalți din cei 12 apostoli chiar la temelia Cetății Cerești, Noul Ierusalim, Împărăția lui Dumnezeu (Apoc. 21:14). Vedem ce a câștigat sărmanul, slabul Petru prin blândețea și răbdarea sa sub disciplinare dureroasă!

ALȚI RĂZBOINICI VITEJI

Sf. Pavel a fost din fire un caracter mai tare. Evident el își făcuse din stăpânirea de sine o preocupare principală în viață, chiar dacă era din fire hotărât și ferm. Când a ajuns Adevărul la el a avut imediat un mare avantaj, atât prin dispoziția sa naturală, cât și prin cultura sa dinainte, așa încât a putut umbla mai ferm și mai constant; și folosindu-și toată energia în această direcție, el dă un nobil exemplu pe care noi să-l imităm, de stabilitate și îndurare, de zel neobosit și de cel mai sincer devotament. Să vedem și să cântărim bine 2 Cor. 11:23-33 și 12:10, 15.

Sf. Ioan a fost din fire iubitor, gentil, blând; și chiar acea dispoziție făcea dificilă ruperea multor legături de prietenie umană pe care astfel de dispoziție le atrage întotdeauna în jurul ei. Dar el a fost credincios Învățătorului său, în pofida legăturilor umane. A fost un învățător răbdător, credincios al doctrinelor lui Cristos, și a fost dispus să sufere exilul în insula singuratică Patmos pentru mărturia sa credincioasă a Adevărului.

Cursul tuturor apostolilor a fost asemănător. Ei au fost susținători credincioși, îndrăzneți ai Adevărului și exemple în privința puterii lui de sfințire a lor în întregime, pe măsură ce au crescut treptat în har supunându-se la influența lui transformatoare. Ei au fost oameni cu dispoziții asemănătoare și variate ca și noi. Să remarcăm pe aceia care așa aleargă și să facem la fel. Dumnezeu i-a remarcat pe aceștia și a ținut o socoteală atentă a cursului lor, judecându-i după motivele și străduințele lor; și El ne arată că astfel judecat, cursul lor a fost acceptabil pentru El, toate imperfecțiunile lor fiind acoperite cu dreptatea atribuită a Conducătorului lor. Ei au lăsat totul și L-au urmat pe Cristos. Totul lor nu era foarte mult, în multe cazuri nu mai mult decât avem noi de lăsat, dar a fost tot ce au avut și astfel a fost acceptabil.

Sf. Petru lăsase ocupația lui de pescuit și prietenii, pentru a umbla cu Învățătorul și a învăța el însuși și a-i învăța pe alții Adevărul. Renunțase astfel la voința sa și la interesele sale de atunci pentru a face voia lui Dumnezeu. Când I-a zis Domnului, „Iată, noi am lăsat totul și Te-am urmat” (Marcu 10:28), Domnul n-a zis că puținul tot al lui Petru nu merita să fie menționat, ci El l-a recunoscut și l-a încurajat pe Petru să continue să sacrifice totul, cu asigurarea că la timpul cuvenit va fi răsplătit (Marcu 10:29, 30). Și așa vom fi toți, dacă nu cădem de oboseală; căci credincios este Cel care ne-a chemat, care ne va și înălța la timpul cuvenit. 1 Tes. 5:24; 1 Pet. 5:6.

Remarcând astfel cursul celor credincioși, vedem că lupta lor a fost în mare măsură cu ei înșiși. Străduința lor a fost să-și țină în supunere voința lor umană, în timp ce duceau la îndeplinire voința divină. Chiar și în cazul Domnului nostru, unde voința umană a fost perfectă, a fost un lucru greu de împlinit, așa cum dovedesc cuvintele Sale: „Tatăl Meu, dacă este cu putință, să treacă de la Mine paharul acesta! Totuși, nu cum voiesc Eu, ci cum voiești Tu”. Mat. 26:39.

LUPTA ESTE ÎN DESFĂȘURARE DE SECOLE

Dar există încă o latură a acestei lupte pe care n-am analizat-o, și pe care nu trebuie s-o trecem cu vederea dacă vrem să fim biruitori credincioși. Adevărul își are vrăjmașii lui acum, ca în zilele apostolilor, și noi suntem puși pentru apărarea Adevărului. Ca atare, forțele împotriva cărora trebuie să luptăm nu sunt numai cele interioare, ci și cele exterioare. A fi inactivi și indiferenți sub astfel de împrejurări cum ne înconjoară, este desigur o dovadă că nu luptăm lupta bună a credinței.

A lupta lupta bună a credinței implică, întâi, că avem o credință pentru care să luptăm. Nimeni nu poate lupta această luptă bună dacă n-a ajuns la ceva cunoștință a Adevărului — o cunoștință suficientă să-i trezească sentimentele și să-și înroleze energiile în propagarea și apărarea lui.

Acum ne uităm la luptă din acest punct de vedere și vedem cum, de la începutul Veacului și până în prezent, soldații credincioși ai crucii au luptat pentru credința dată o dată sfinților (Iuda 3). S-au odihnit ei liniștit și confortabil într-un confort luxos, bucurându-se de ceea ce știau din Adevăr și nespunând nimic despre el acolo unde acesta cauza valuri de împotrivire, și apoi măgulindu-se în ideea că liniștea lor leneșă, inactivă, era o dovadă a creșterii lor în har? Nicidecum.

Sfinții au îndurat greutăți ca buni ostași pentru Adevăr. Ei l-au vestit cu îndrăzneală și au suportat consecințele disprețului și rușinii publice, pierderea prietenilor pământești, sacrificarea intereselor în afaceri și a perspectivelor pământești, împreună cu lovituri, închisori și pericole pentru viață din toate părțile, și au avut moarte violentă în multe cazuri. Nu numai că s-au bucurat de perspectiva glorioasă a binecuvântării viitoare, ci au și devenit activi după măsura capacității lor în realizarea planului lui Dumnezeu pentru asigurarea acelui țel. Dacă ar fi făcut altfel, s-ar fi dovedit nevrednici de marile onoruri la care au fost chemați. Așa a fost de-a lungul întregului Veac și continuă încă.

Când marea Taină a Fărădelegii, sau sistemul papal, a ajuns la culmea puterii sale și chiar la adâncimea corupției sale, și ochii unor copii credincioși ai lui Dumnezeu au fost deschiși să vadă adevăratul ei caracter, au ieșit nobili reformatori și cu îndrăzneală și-au declarat convingerile în fața persecuției foarte violente. Încurajați de exemplul lor, multe alte suflete nobile au înfruntat aceleași pericole și au îndurat mari greutăți în lupta pentru Adevăr. Astfel au dat dovadă de zelul și consacrarea lor prin credincioșie chiar până la moarte prin violență, și până la perescuție și tortură de cel mai revoltător și mai diavolesc caracter.

BĂTĂLIA DECISIVĂ ESTE ACUM APROAPE

Este bine să ne gândim frecvent la astfel de exemple, ca să ne servească de îndemn pentru zelul nostru și să nu dăm atâta importanță necazurilor noastre comparativ mai mici, pe care acum suntem chemați să le îndurăm, în eforturile noastre de a răspândi și a apăra Adevărul astăzi. Acum nu avem persecuții sângeroase, chiar dacă este încă adevărat că acei care voiesc să trăiască evlavios vor suferi persecuție (2 Tim. 3:12). A „trăi evlavios” însă implică seriozitate și activitate consecventă în serviciul lui Dumnezeu.

Să ne amintim de asemenea că apostolul se referă la aceste zile din urmă ale Veacului ca fiind timpurile cele mai periculoase din toate. De ce? Fiindcă erorile și ispitele din această zi vin sub forme mai subtile decât înainte. Acesta este în mod deosebit Veacul Rațiunii; un Veac de avansare aproape în fiecare direcție; mulți aleargă încoace și încolo și cunoștința asupra fiecărui subiect crește.

Pe de altă parte, înfumurarea și presupunerea umană o iau mult înaintea cunoștinței; și rațiunea, neîndrumată de Revelația Divină, cade în multe erori nechibzuite și dăunătoare, care trec în mod curent printre cei care declară a fi copiii lui Dumnezeu, care sunt înșelați prin aceste erori și cad de la credința „dată sfinților o dată”. Marele sistem al Babilonului se sfărâmă spre descompunere, dar mulțimea de erori, cu mult mai dăunătoare decât formalismul și ațipirea Babilonului, lucrează acum ca să zidească pe ruinele lui alte sisteme de nelegiuire în care nici chiar principiile fundamentale ale creștinismului nu-și găsesc loc.

Aceste erori trebuie să fie preîntâmpinate de către puținii credincioși care sunt înarmați cu Adevărul — alții nu le pot detecta sau înfrânge. Aceștia care sunt înarmați cu Sabia Spiritului, care este Cuvântul lui Dumnezeu, trebuie să arate prin raționamentele lui profunde deosebirea între Adevăr și eroare, și să dovedească faptul că Planul lui Dumnezeu, în modul lui Dumnezeu, este superior tuturor planurilor și modurilor aranjamentului uman.

Pentru a scăpa de căderea în aceste erori, și de a fi înșelați de sofismele lor subtile și de pretențiile lor de loialitate față de Dumnezeu din partea înșelătorilor înșelați care le avansează, copiii lui Dumnezeu trebuie să stea aproape de Cuvântul Tatălui lor și să fie umpluți cu Spiritul Lui; și când văd Adevărul trebuie să fie îndrăzneți și neînfricați în apărarea lui indiferent de orice consecință.

Aceasta înseamnă a lupta lupta bună a credinței, fie că ești rănit sever în conflict, fie nu. Cei care, sacrificând confortul casei etc., răspândesc Adevărul prin tipărituri, care, dacă este citit și cei care-l primesc gândesc asupra lui, dă lumină și risipește întunericul, la fel de sigur luptă lupta cea bună a credinței ca și când prin viu grai ar discuta cu cei pe care-i întâlnesc. Adesea ei fac aceasta mult mai eficient. Aceștia, tot așa de sigur își vor primi răsplata și vor apuca viața veșnică precum sf. Petru și sf. Pavel și alți ostași ai crucii — dacă nu vor cădea de oboseală.

PREGĂTIREA PENTRU BĂTĂLIE

Mica armată de soldați credincioși, de fapt, nu sunt decât o mână, „o Turmă Mică”. Chiar dacă în număr sunt atât de nesemnificativi încât oștile împotrivitorilor Adevărului nu prea se tem de eforturile lor, victoria finală va fi a lor; și puterea lui Dumnezeu va fi slăvită și manifestată în ei proporțional mai mult.

Asemenea celor trei sute de bărbați aleși ai lui Ghedeon care nu s-au temut să se confrunte cu oștirile lui Madian fiindcă Domnul a fost cu ei, aceștia nu au decât să meargă înainte în mod asemănător, tari în credință, sunând din trompeta Adevărului și spărgându-și vasele de pământ (sacrificându-și natura umană), pentru ca lumina binecuvântată a Spiritului lui Dumnezeu să poată străluci în afară, și la ceasul stabilit oștile inamicului să dea alarma și să fugă. Sistemele erorii noi și vechi vor fi date la nimicire, și, precum în cazul madianiților, se vor întoarce unul împotriva celuilalt ca să împlinească lucrarea de nimicire a lor.

Pentru a avea privilegiul de a lupta lupta bună a credinței și a fi aleșii Domnului pentru marea lucrare ce trebuie făcută acum, copiii lui Dumnezeu, asemenea armatei lui Ghedeon, trebuie întâi să fie încercați — probați. La început a fost o oaste de treizeci și două de mii cu Ghedeon; și când tuturor celor care se temeau li s-a spus să se întoarcă la casele lor, numai zece mii au rămas; și când Dumnezeu i-a probat mai departe, numai trei sute au rămas. Cu adevărat o ceată mică, nesemnificativă trebuie să li se fi părut, nu numai madianților, dar și lor înșiși. Dar puterea lui Dumnezeu a fost făcută mai vizibilă prin micimea și slăbiciunea lor. Jud. 7:3, 7, 22.

Exact așa este și acum. Nimeni nu este obligat sau îndemnat să intre în serviciu. Toți cei care se tem, a căror credință în capacitatea și intenția lui Dumnezeu de a-Și duce la îndeplinire Planul nu este destul de tare ca să-i facă îndrăzneți și curajoși, și grăbiți să meargă înainte, dornici să sune tonurile din trompeta Adevărului și dispuși să-și spargă vasele de pământ (să se sacrifice) în serviciu, au privilegiul de a se retrage de pe câmpul de bătaie. Dar, desigur, aceștia nu vor avea parte de onorurile victoriei cu Căpitanul mai mare decât Ghedeon.

FORȚELE COMBATANTE

Pentru cine luptăm noi — pentru Dumnezeu? pentru Cristos? Nu, răspundem noi. Luptăm pentru noi înșine. Asupra acestui punct se face o mare greșeală de către mulți care par să-și imagineze că a lupta lupta cea bună a credinței înseamnă a face ceva pentru Dumnezeu prin care ei merită mulțumirile și răsplata Lui. Atotputernicul Dumnezeu nu are nevoie să luptăm pentru El. El este omnipotent, în stare cu prisosință să Se îngrijească de Sine și de cauza Sa; El nu are nevoie de eforturile noastre firave. Dumnezeu este Cel care luptă pentru noi și ne ajută și ne încurajează să luptăm lupta bună a credinței în folosul nostru. Este bine ca acest aspect al cazului să fie clar discernut.

Împotriva cui luptăm? Răspundem: bătălia nostră nu este împotriva semenilor, nici cu arme carnale; de fapt noi putem avea mare compătimire chiar și pentru vrăjmașii noștri cei mai neîndurați care, în măsura în care civilizația modernă va permite, sunt gata și dispuși să „ne insulte, să ne prigonească” și să spună tot felul de lucruri rele împotriva noastră pe nedrept (Mat. 5:11). Putem ușor vedea că ei sunt orbiți în măsură considerabilă, fie prin prejudecata și patima lor, fie prin doctrinele false, înșelătoare, superstițiile etc., ale marelui Adversar. Ca atare, lupta noastră nu este îndreptată nici chiar împotriva vrăjmașilor noștri, și când avem ocazie trebuie să căutăm să le facem bine, „cu blândețe să îndreptăm pe potrivnici”. 2 Tim. 2:25.

Prin urmare, de asemenea, având de-a face cu aceștia, departe de a lupta cu ei și a ne împotrivi cu rău la rău, Căpetenia noastră ne-a poruncit să întoarcem bine pentru rău, blândețe pentru asprime, amabilitate pentru nepolitețe; și să căutăm să facem bine celor care vorbesc rău despre noi și ne persecută, pentru ca astfel ochii înțelegerii lor să se poată deschide și să poată discerne că există un astfel de lucru ca spiritul Iubirii, generozității, blândeții, ținând seama de faptul că ei presupun că toți sunt mânați de același spirit răuvoitor al egoismului care îi stăpânește pe ei.

Lupta noastră trebuie să fie împotriva Păcatului — marele asupritor care a capturat rasa noastră în persoana Tatălui Adam și a ținut-o în robie de atunci până acum — omenirea plătind în mod regulat de șase mii de ani teribila pedeapsă a morții, cu toți însoțitorii ei, de boală, durere, îngrijorare și necaz. Da, acesta este vrăjmașul cu care trebuie să luptăm.

Indirect, Satan este vrăjmașul nostru, pentru că el a fost cel prin a cărui influență Tatăl Adam a devenit rob al Păcatului; și Satan a continuat să urmeze aceeași cale, și chiar acum se străduiește să ne aducă înapoi sub stăpânirea Păcatului și să ne țină acolo. Să nu uităm însă că bătălia noastră nu este în mod direct cu Satan, nici nu trebuie să aducem împotriva lui o „judecată batjocoritoare” (Iuda 9); mai degrabă să spunem împreună cu Mihail: „Domnul să te mustre!”; și trebuie să așteptăm timpul și calea Domnului pentru mustrarea lui Satan. Totuși, trebuie să ne împotrivim lui; adică trebuie să ne împotrivim influenței și înșelărilor lui și străduințelor lui de a ne induce în eroare și în păcat.

Domnul ne învață că „lupta noastră nu este împotriva sângelui și cărnii, ci împotriva căpeteniilor, împotriva domniilor, împotriva stăpânitorilor acestor întunecimi, împotriva duhurilor răutății în locurile cerești „pozițiilor înalte”” (Efes. 6:12). Satan, ca marele stăpân sau general al Păcatului, are mult de-a face cu diferitele influențe cu care trebuie să luptăm. Șiretenia lui, „uneltirile” lui sunt cele care supraveghează bătălia împotriva noastră, și deoarece el este ființă spirituală și prin urmare cu mult mai inteligent ca noi, lupta ar fi foarte inegală fără un Conducător Spiritual mult mai puternic. Dar noi nu suntem lăsați singuri să luptăm astfel împotriva înțelepciunii și șireteniei superioare. Căpitanul nostru, Domnul Isus, a cucerit Păcatul și a fost glorificat, și El este de partea noastră, așa încât putem spune cu încredere: Mai mare este Cel care este de partea noastră decât toți cei care sunt împotriva noastră — Satan și cohortele lui de duhuri rele, cu agenții și servitorii lui pământești înșelați. „Dacă Dumnezeu este pentru noi, cine va fi împotriva noastră?” Rom. 8:31.

Sf. Ioan pare să rezume mijloacele prin care marele nostru capturator, Păcatul, caută să ne țină robi ai săi, sau, dacă ne-am eliberat, caută să-și recapete influența asupra noastră, aceste mijloace fiind trei — lumea, carnea și Diavolul. Am văzut influența puternică a Diavolului, ca marele general al Păcatului. Am observat apoi în ce sens lumea este împotrivitorul nostru și în ce sens trebuie să luptăm împotriva ei.

Tocmai am văzut că noi nu luptăm cu arme carnale, nici nu ne războim sau nu ne luptăm în vreun sens al cuvântului cu semenii noștri, văzând că sunt orbiți de Adversar și de fapt sunt puțin răspunzători, dacă sunt răspunzători în vreo măsură, pentru cursul lor. Bătălia noastră nu este cu aceștia. Cu „spiritul lumii”, cu influența ei trebuie să luptăm; pe acesta trebuie să-l combatem și să ne împotrivim lui. Dispoziția lumii, mintea lumii, ambițiile lumii, motivele care însuflețesc lumea, mândria vieții și înșelăciunea bogățiilor — acestor lucruri, acestor vederi greșite ale lucrurilor, așa cum sunt văzute din punctul de vedere al lumii, trebuie să ne împotrivim, să luptăm împoriva lor — și este o bătălie zilnică.

În sfârșit, bătălia noastră este cu carnea — propria noastră carne. De când Păcatul a capturat rasa noastră în persoana Tatălui Adam, robia lui a dus la degradare mintală, morală și fizică. Tendința lui este numai spre rău, și aceasta în mod continuu; și numai pe măsură ce ne debarasăm de influențele orbitoare, de gusturile, dorințele, ambițiile, speranțele și iubirile stricate pe care le cultivă păcatul — numai în acea măsură putem ajunge să vedem lucrurile în adevărata lor lumină și să avem până și o vagă idee despre starea noastră degradată. Dar marea noastră Căpetenie, care este și Marele Preot al mărturiei noastre, ne-a răscumpărat din această robie a Păcatului cu sângele Său prețios. El a avut compasiune față de noi, și când ne-am dat seama de starea noastră deplorabilă și I-am acceptat ajutorul, El ne-a eliberat de jugul robiei Păcatului.

Dar noi avem totuși impulsurile păcatului în corpul nostru — tendințele spre păcat, care au devenit aproape a doua natură a noastră în lunga perioadă de aproape șase mii de ani de robie. Așa încât, deși acum suntem liberi și cu mintea slujim Legea lui Cristos, și suntem acceptați în armata Sa ca soldați ai crucii, ca să luptăm de partea dreptății, a Adevărului, a bunătății și a curățeniei, totuși găsim că noul nostru eu este hărțuit de vechile gusturi și impulsuri pervertite din carnea noastră, pentru slujirea vechiului tiran. Dintre luptele noastre ca Noi Creaturi în Cristos Isus, nu cea mai mică, prin urmare, este împotriva acestor tendințe pervertite ale cărnii noastre, și lupta cu acestea este o luptă zilnică. Împreună cu apostolul Pavel, unul dintre marii soldați din războiul nostru, ar trebui să putem spune: „Mă port aspru cu trupul îcarnea și dorințele eiș meu și-l țin în stăpânire îîn supunere la voința mea nouă, la noul meu euș, ca nu cumva, după ce am predicat altora, să fiu eu însumi dezaprobat”. 1 Cor. 9:27.

Noi ne înrolăm sub steagul Căpeteniei noastre, adică, de când facem o deplină consacrare față de El, să luptăm lupta bună și să ne dăm viața în serviciul Lui — din acel moment El socotește carnea noastră ca fiind moartă. Mintea noastră este reînnoită — vie pentru Dumnezeu cu o înnoire a vieții; și ca atare, acele impulsuri ale păcatului, pe care noi căutăm să le aducem în absolută supunere la voința lui Dumnezeu în Cristos, nu sunt recunoscute de către Domnul ca voința sau faptele Noii Creaturi, înrolate în serviciul Lui, ci numai ca parte a vrăjmașului general, Păcatul, care ne urmărește și se luptă cu noi, la care noi ne-am angajat să ne împotrivim și să ne războim împotriva lui, și pentru a-l birui pe acesta, Domnul nostru a făgăduit har și ajutor în orice timp de nevoie. Evr. 4:16.

ÎNDEMN LA VIGILENȚĂ CONTINUĂ

Acești vrăjmași mari din carnea noastră sunt cei care ne produc cele mai mari dificultăți. La aceștia apelează Satan: pe aceștia caută el să-i încurajeze în lupta lor împotriva noului spirit al minții noastre; prin aceștia spiritul lumii se apropie cel mai mult de noi și caută să ne prindă și să ne facă iarăși robi ai Păcatului. Cum s-ar zice, Noua Creatură în Cristos este asaltată, înconjurată pe toate părțile de vrăjmași, căutând dezastrul și înrobirea noastră din nou.

Noi trebuie să luptăm — să luptăm pentru noi înșine, să luptăm pentru libertatea noastră, să luptăm pentru biruința asupra propriilor noastre slăbiciuni, să luptăm împotriva spiritului lumii, să luptăm împotriva înșelărilor și capcanelor Adversarului, prin care el caută să facă lucrurile rele să pară bune, iar cele corecte să pară de nedorit. Nu este de mirare deci, că soldatul creștin este îndemnat să fie continuu veghetor; nu este de mirare că este îndemnat să se „îmbrace cu toată armătura lui Dumnezeu”; nu este de mirare că este prevenit în privința diferiților săi vrăjmași vicleni, și în special a celor din carnea sa.

Mulțumim lui Dumnezeu pentru marea Căpetenie a mântuirii noastre! Mulțumim lui Dumnezeu pentru marea armătură a Cuvântului Său, din care obținem coiful mântuirii, cunoștința intelectuală ca să ne protejeze de înșelările propriei noastre judecăți și ignoranțe și de uneltirile Adversarului! Mulțumim lui Dumnezeu și pentru platoșa dreptății, meritul lui Cristos și al marelui Său sacrificiu, care compensează pentru imperfecțiunile noastre și ne acoperă organele vitale, asigurându-ne prin aceasta viața — viața veșnică!

Mulțumim lui Dumnezeu și pentru scutul credinței, al siguranței, al încrederii în Cel care ne-a cumpărat, în înțelegerea că Cel care a început lucrarea bună în noi este în stare și este dispus să o completeze! Deoarece Dumnezeu așa ne-a iubit în timp ce noi eram încă robi ai Păcatului, și ne-a răscumpărat din robie cu sângele prețios al lui Cristos, cu mult mai mult ne iubește acum și cu mult mai mult este pregătit să ne ajute acum, când prin harul Său am ajuns să fim liberi de păcat și am devenit servitori ai dreptății! Mulțumim lui Dumnezeu și pentru încălțăminte, pregătirea de a îndura greutatea cu răbdare, pe care Adevărul o dă, protejându-ne în mersul vieții și de animozitățile aspre ale lumii! Mulțumim lui Dumnezeu și pentru Sabia Spiritului, Cuvântul Adevărului Său, ca o apărare prin care ne putem împotrivi Adversarului și putem ieși învingători, prin Cel care ne-a iubit și ne-a cumpărat!

Înainte de îndemnul sf. Pavel către puținii credincioși, să lupte lupta bună a credinței, el dă sfatul foarte sănătos să lăsăm cu totul la o parte greutățile grijilor noastre pământești dinainte etc. — mândrie, ambiție, nemulțumire, iubire de bani și alte lucruri asemănătoare. Noi nu putem apuca sau ține comorile acestei vieți și în același timp să alergăm cu succes pentru premiul ceresc — „Nu puteți sluji lui Dumnezeu și lui Mamona” și „Un astfel de om ... este ... nehotărât și nestatornic în toate căile sale”. Mat. 6:24; Iac. 1:8.

Să luăm deci sfatul sf. Pavel — să fugim de aceste lucruri pământești și să urmărim dreptatea, evlavia, credința, iubirea, răbdarea, blândețea, să luptăm lupta bună a credinței și să apucăm viața eternă, ca moștenitori împreună cu Cristos în slava biruinței care ne va fi curând acordată. Dacă, după ce am consacrat totul lui Dumnezeu ne întoarcem să ne ocupăm și să căutăm lucruri pământești și să ne mândrim în posesia lor, ne mândrim de fapt în rușinea noastră; și dacă acea mândrie este urmată până la sfârșit, sfârșitul este nimicirea. „Luați seama deci cu amănunțime cum umblați”, nedând atenție lucrurilor pământești, ci celor cerești, și necedând la ispitele celor care umblă altfel. Astfel vom lăsa un exemplu vrednic de imitat pentru alții.

„O, vegheați și vă rugați! Căci aveți vrăjmași de înfruntat —

Vrăjmași pe care singuri nu-i puteți birui;

Armătura voastră strălucitoare prin veghere și rugăciune va fi;

Curând truda voastră va fi terminată și biruința câștigată.

O, vegheați și vă rugați! Domnul este la ușă,

O, vegheați și țineți hainele curate și fără pată!”