Vol. 12 Martie-Aprilie 2005 Nr. 3

„JUDECĂȚILE TALE SUNT O MARE ADÂNCIME”

„Nebunia lui Dumnezeu este mai înțeleaptă decât oamenii și slăbiciunea lui Dumnezeu este mai puternică decât oamenii.” 1 Corinteni 1:25 .

R5534 W. T. 15 septembrie 1914 (pag. 275-277)

Planul pe care Dumnezeu l-a adoptat în lucrarea Sa cu păcatul și cu păcătoșii pare a fi un plan foarte nechibzuit, foarte neînțelept pentru mintea lumească, pentru înțelepciunea lumească. Declarațiile Bibliei pe această linie nu prezintă interes, ca fiind declarații înțelepte pentru asemenea minți. În primul rând, Dumnezeu l-a creat pe om perfect. Apoi l-a pus în condiții în care a fost ispitit și a căzut în păcat. Atunci Dumnezeu a pronunțat asupra lui sentința morții, deoarece El îl avertizase că acesta va fi rezultatul neascultării. După ce l-a condamnat astfel pe om, Iehova Însuși S-a îngrijit de o eliberare din acea pedeapsă cu moartea, dând cu mare preț un Răscumpărător pentru păcătos. Când a dorit să vestească lumii pregătirea Sa pentru mântuirea oamenilor din blestem, El a trimis predicatori aleși din rasa păcătoșilor pentru a spune veștile bune.

Timp de aproape două mii de ani acești predicatori au depus cele mai bune eforturi ale lor. Când unii dintre ei au murit, alții le-au luat locul. Dar cu toată vestirea care s-a făcut, numai foarte puțini au crezut Mesajul sau i-au dat atenție. Adesea acești mesageri imperfecți s-au epuizat și au căzut de oboseală. Ei au mers la Domnul cu inimi împovărate, spunându-I despre rezultatele slabe care au însoțit eforturile lor. Dar Domnul le-a răspuns: „Continuă să răspândești cuvintele pe care ți le-am dat; aceasta este voia Mea; chiar aceasta vreau să faci”. Așa că ei au trudit în continuare, lăsând rezultatele în seama lui Dumnezeu.

Dar lumea a clătinat din cap neîncrezătoare. Pentru ea vestirea unui astfel de Mesaj părea nechibzuință, pierdere de timp prețios, dovadă a lipsei de sănătate a minții. Puțini au crezut că este de la Dumnezeu — chiar și că un Dumnezeu al iubirii există. Totuși, după cum ne spune apostolul, „Dumnezeu a binevoit să mântuiască pe cei care cred, prin nebunia predicării” (1 Cor. 1:21). El a ales această metodă, pe care oamenii o numesc nebunie, să aleagă o clasă specială pentru un scop foarte special, în legătură cu marele Său Plan. Deși din punct de vedere uman acesta pare un început foarte mic și slab, ca și cum lucrarea lui Dumnezeu este aproape o nereușită — dacă El își propune să salveze și să ridice lumea — totuși când planul lui Dumnezeu va fi ajuns la sfârșitul lui glorios, toți vor vedea că a fost cel mai înțelept, puternic și eficace. Nu vor mai exista

„Batjocuri de necredincios și ură de păgân,
ce-s disprețuitoare”.

Dumnezeu nu alege acum pe cei mari ai Pământului, ci îndeosebi lucrurile joase, umile și obscure, „pentru ca nimeni să nu se laude înaintea lui Dumnezeu”. El le alege pe acestea ca instrumente pentru a binecuvânta restul omenirii.

Viața, un mare dar chiar și acum

S-a pus întrebarea: Cum trebuie văzută Iubirea lui Dumnezeu din punctul de vedere al unui aranjament hotărât dinainte, care, în realizarea lui, a implicat atâta păcat, suferință și moarte? Gândindu-se la această întrebare, omul trebuie în primul rând să se debaraseze total de ideea eronată că păcatul, suferința și moartea sunt numai preludiile unei eternități de suferință. Apoi trebuie să ne amintim că Dumnezeu nu este în nici un caz datornicul nostru. Noi suntem datornicii Lui, chiar și pentru existența noastră; El nu datorează nimic rasei.

((834))

Să presupunem că am putea elibera toate mințile de ideea chinului veșnic sau al unui purgatoriu de suferință după moarte, și că apoi le-am spune: Gândește-te acum, ai prefera să mai trăiești încă câțiva ani sau ai prefera să mori imediat? Sau să presupunem că punem problema astfel: Ești bucuros că exiști, sau ai vrea mai bine să nu te fi născut? Credem că marea majoritate ar răspunde că doresc să trăiască, preferă să trăiască cât se poate de mult. Ei nu doresc să moară nici astăzi, nici mâine, nici anul viitor; firește că n-ar vrea să moară niciodată dacă ar putea să prevină moartea!

Cei care simt că ar fi bucuroși să moară, sau care doresc să nu se fi născut, sunt cei care au avut experiențe mai rele și mai nefericite decât în mod obișnuit, sau altfel sunt dezechilibrați mintal. Mulți n-au atâția bani câți și-ar dori, nici ambianță și condiții atât de plăcute cum au alții și cum ar dori și ei să aibă. Totuși viața este prețioasă; și ei țin la ea cât se poate de mult. Dragostea de viață este inerentă omului și a supraviețuit chiar experiențelor dureroase care au urmat căderii.

De ce permite Dumnezeu domnia actuală a păcatului?

Dar de ce permite Dumnezeu să fie lucrurile așa cum sunt? Aceasta a fost întotdeauna una dintre problemele complicate pentru mințile celor care au totuși suficientă credință să creadă în existența unui Creator Suprem. Noi nu știm dacă putem clarifica lucrurile mai bine sau să le declarăm mai clar decât le-am declarat în Studii În Scripturi, Volumul I, în capitolul „Permisiunea răului”. Dacă ne punem în locul lui Dumnezeu, putem vedea că El trebuia să creeze omul, fie fără facultăți morale, asemenea animalelor inferioare, fie cu facultăți mentale și morale capabile să aprecieze normele dreptății și nedreptății, să aprecieze pe Creatorul său, cu putere de a raționa și de a alege între bine și rău — între ascultare și neascultare de acel Creator.

După ce înainte a adus în existență creația animală, Dumnezeu a dorit să creeze un ordin de ființe mai nobile, creaturi în chipul și asemănarea Sa, pe planul de viață pământesc. El Și-a propus să aibă o rasă de ființe care erau perfecte precum îngerii, în stare să aprecieze aceleași norme morale, aceleași principii ale dreptății. S-ar putea pune întrebarea: Cum putea Dumnezeu să creeze aceste ființe, astfel încât să nu fie în pericol de a cădea vreodată în păcat? Evident scopul lui Dumnezeu n-a fost să le creeze așa. El a dorit ca ele să posede calitatea liberului arbitru moral, puterea de a-și exercita dorințele, fie pentru dreptate, fie pentru nedreptate.

La crearea omului, Lucifer, Fiul Zorilor, a început să nutrească planuri ambițioase, neloiale Creatorului său. El și-a dat seama că o rasă pe un plan de existență inferior lui ar putea fi convinsă să aleagă o cale contrară voinței exprese a lui Dumnezeu — Creatorul ei. Înainte de crearea omului, Dumnezeu a văzut că Lucifer se va abate de la cărarea ascultării, va deveni un rebel împotriva guvernării Sale drepte, un mare Adversar, și că drept rezultat răul va izbucni mai târziu în Imperiul Său. El a văzut dinainte că prin influența rebelului Lucifer (de atunci înainte Satan — adversar, acuzator, cel care urăște), omul va deveni neascultător și va cădea de la starea de perfecțiune în care va fi creat.

Cunoscând aceasta și nefăcându-i omului nici o nedreptate, ci creându-l cu deplină capacitate de a rezista ispitei, Dumnezeu așa a aranjat și a sincronizat crearea omului încât el să fie un obiectiv al atacului din partea lui Satan, care va profita de lipsa de experiență a Tatălui Adam și a Mamei Eva și va încerca să captureze întreaga rasă a omului. Cu alte cuvinte, Dumnezeu a intenționat să permită să vină peste om această probă, și știind că Adam va eșua la probă și astfel își va atrage pedeapsa cu moartea, El a proiectat să facă din experiența rasei o lecție obiectivă pentru toate creaturile Sale inteligente, și în același timp așa să conducă această situație încât familia umană să fie eliberată în cele din urmă de rezultatele rele ale căderii și să fie foarte mult binecuvântată, dacă se va folosi de lecțiile învățate în experiențele ei amare cu păcatul și se va întoarce la armonie cu dreptatea.

Timpul, un aspect important

Înțelepciunea infinită a lui Dumnezeu nu putea aproba pe nimeni ca vrednic de viață veșnică dacă nu se va dovedi a fi în deplin acord cu Legea Sa Divină. Natura păcatului este să se înmulțească și să producă suferință și degradare. Cu această cunoștință Dumnezeu a făcut dinainte aranjamentul să-l lase pe om să meargă pe propria sa cale. El a știut dinainte că ființele inteligente cu libertate de alegere și de voință, dacă nu sunt învățate și n-au restricții, în cele din urmă vor cădea în păcat, chiar dacă la neascultare era atașată o pedeapsă. El a ales să nu-l restrângă pe Lucifer.

Planul lui Dumnezeu este atât de cuprinzător încât nu poate fi privit și judecat din punctul de vedere al câtorva ani — nici chiar al unei mii de ani sau a șase mii de ani. Acesta trebuie privit din punctul de vedere al eternității. El a fost aranjat, nu pentru binele creaturilor care vor trăi câțiva ani sau câteva secole, ci pentru al acelora care vor trăi de-a lungul veacurilor eternității. Planul Său trebuie deci înfățișat atât de vast încât să includă toate timpurile și toate ființele create în asemănarea Sa, spre gloria Sa și spre binele lor veșnic.

Nu trebuie să presupunem că Iehova plânge în suferință pentru că omenirea suferă și moare. El este un Dumnezeu al iubirii și al compătimirii infinite; dar El a știut de la început că omul va ((835)) cădea și că El putea conduce întreaga situație pentru binecuvântarea și învățătura finală a oamenilor și a îngerilor — a tuturor creaturilor Sale inteligente; și El Și-a propus să facă astfel. Chiar și noi știm că păcatul și moartea cu toate rezultatele lor îngrozitoare predomină în lume de șase mii de ani. Știm de asemenea că Dumnezeul nostru este la cârmă și că toate lucrurile vor fi făcute să producă binele în cele din urmă. Ne gândim la potop ca la o înfrângere îngrozitoare, pentru că atâtea vieți au fost pierdute. Totuși calamitatea ar fi fost mult mai mare dacă jumătate ar fi fost lăsați ca să-i plângă pe ceilalți. Se susține că oamenii nu suferă foarte mult când se îneacă — că moartea prin acest mijloc este relativ ușoară.

Șase mii de ani de păcat, întristare și moarte par o perioadă lungă de suferință pentru omenire. Totuși majoritatea rasei n-a trăit mai mult de douăzeci de ani. Poate că jumătate n-a trăit până la vârsta de cinci ani. Foarte puțini au ajuns la vârsta de o sută de ani. Cu toții avem perioade de relativ confort, binecuvântare și bucurie; chiar și în condițiile prezente Dumnezeu este foarte milos. Și din punctul de vedere al viitorului glorios, cu minunatele lui ocazii de binecuvântare, cu speranța lui de viață veșnicăpentru om și cu marile lui lecții învățate pentru toată eternitatea de toate creaturile inteligente ale lui Dumnezeu, domnia Păcatului și a Morții prezintă un aspect total diferit de cel pe care altfel putea să-l prezinte.

Permițând lunga domnie a Păcatului și suita lui de rele, Dumnezeu a arătat principiile Guvernării Sale, pentru ca în timp toți să poată înțelege clar care sunt rezultatele inevitabile ale neascultării de marele lor Creator. Suntem siguri că Adam și Eva au fost bucuroși că Dumnezeu n-a dus la îndeplinire imediat sentința cu moartea pronunțată împotriva lor. Suntem siguri că s-au bucurat că li s-a permis să-și continue existența mulți ani, chiar după ce au fost scoși din Grădina Edenului; și noi credem că ei au avut multe experiențe de mai multă sau mai puțină fericire, în ciuda lacrimilor, durerii și suferințelor care le-au căzut la sorți.

Astfel, când privim întreaga istorie a rasei lui Adam și înțelegem că toate experiențele cu păcatul, suferința și moartea vor fi făcute să realizeze scopurile glorioase ale lui Dumnezeu pentru lume, și sunt destinate să se dovedească o lecție trainică pentru toate creaturile Sale inteligente care există acum și care vor exista vreodată, putem vedea de ce a permis El domnia răului care i se pare atât de lungă omului. Când mai vedem și faptul că Dumnezeu alege acum o clasă foarte selectă, din cei foarte umiliți și ascultători, ca să fie folosiți drept mijloace subordonate Singurului Său Fiu Conceput pentru a recupera și ridica la perfecțiune și viață veșnică pe toți din rasa umană care vor accepta prevederile îndurătoare, putem înțelege de ce El a binevoit să cheme această clasă prin „nebunia predicării”, prin instrumente foarte imperfecte. Astfel îi arată El pe cei umili, care vor primi Mesajul Său prin orice mijloace pe care El binevoiește să le folosească și care sunt bucuroși să părăsească păcatul și să-I servească Lui.

Un Mântuitor, și încă unul mare

Dumnezeu putea să spună: Voi ridica blestemul Meu de peste omenire și-o voi lăsa să aibă o altă încercare de viață — o încercare individuală. Dar chiar dacă ar fi fost în armonie cu Justiția lui Dumnezeu, aceasta n-ar fi fost suficientă singură. Omenirea se zbate de mult timp în mlaștina păcatului. Ea n-ar fi avut putere să profite de o nouă încercare dată ei dacă n-ar fi fost prevăzut un Răscumpărător, un Mântuitor, care să fie puternic, nu numai să realizeze abrogarea sentinței cu moartea prin plătirea pedepsei oamenilor, dar și să-i elibereze de toate lanțurile Păcatului și ale Morții din mădularele lor. El trebuia să fie un Mântuitor care are putere să lege pe marele Adversar, care a ținut atât de mult rasa omului în robie și în orbire. El trebuia să le vindece rănile, să le deschidă ochii orbiți și urechile asurzite și să-i ridice sus, sus la lumina și libertatea fiilor lui Dumnezeu. Cu adevărat omul are nevoie de un Mântuiror puternic; și lăudat fie Dumnezeu, unul ca acesta a fost dat în persoana preaiubitului Său Fiu!

În timp ce urmărim diferiții pași ai minunatului Plan al Veacurilor, înțelegem că pentru toți care vor câștiga viața veșnică, pe oricare plan de existență, calea umilinței este calea spre glorie. „Oricine se va înălța, va fi smerit; și oricine se va smeri, va fi înălțat.” Nici unuia nu-i va fi acordată binecuvântarea inestimabilă a vieții veșnice care nu este în amănunțime încercat și găsit vrednic sub probă, care nu se smerește bucuros sub mâna cea tare a lui Dumnezeu. Acest principiu se aplică atât la ființele umane cât și la cele spirituale. Numai acelora care se supun cu bucurie lui Dumnezeu, din iubire pentru El și pentru legile Sale drepte, le va fi permis să trăiască după timpul Secerișului Veacului Milenar. Toți ceilalți vor pieri cu desăvârșire.

Caracterul glorios al lui Dumnezeu, revelat

Atunci cei sfinți, în fiecare sferă a vieții, în fiecare parte a mărețului Univers al lui Dumnezeu, vor da slavă, onoare și laudă Atotputernicului Creator și gloriosului Său Fiu de-a lungul veacurilor eternității. Atunci toți vor vedea și vor recunoaște cât de minunat a fost Planul de Răscumpărare al lui Iehova, cât de mult depășește puterea omului căzut de a-l pătrunde. Maiestatea și gloria caracterului divin vor rămânea revelate — Dreptatea Sa ((836)) neabătută, unită cu compasiunea Sa infinită, Înțelepciunea Sa glorioasă, Iubirea Sa minunată, Puterea Sa mare. Atunci toți se vor închina înaintea Lui și-L vor adora!

„O, Dumnezeul meu, când sufletu-mi
Cuprinde cu privirea ale Tale îndurări,
Extaziat de priveliște,
În uimire, iubire și laudă se pierde!”