VIAȚA NEGLIJENTĂ O FORMĂ DE PROFAN

„Să nu iei în deșert Numele Domnului, Dumnezeului tău.” Exodul 20:7.

R 5404 W. T. 15 februarie 1914 (pag. 55-56)

Această poruncă nu a fost dată neamurilor, căci Domnul n-a avut nimic de-a face cu lumea. A fost dată poporului evreu, care venise în relație cu Dumnezeu prin Legământul Legii. Avem toate motivele să credem că mulți dintre evrei au încercat din răsputeri să respecte la exterior cele zece porunci, a căror respectare însemna viață, iar nerespectare însemna moarte. Toate străduințele lor au eșuat și ei au continuat să moară. Rom. 7:10.

În pofida străduinței multora de a respecta această poruncă din textul nostru, sf. Pavel a declarat în privința lor că numele lui Dumnezeu a fost hulit printre neamuri prin ei (Rom. 2:24). Nu putem presupune că apostolul se gândea la sensul grosolan al hulei. Hula era un lucru groaznic printre evrei. Chiar un părinte care auzea pe copilul său hulind era instruit să-l omoare cu pietre pe acel copil pentru fapta sa. Presupunem că apostolul a vrut să spună că felul de viață care se pratica printre evrei hulea de fapt numele lui Dumnezeu în fața lumii. Ei erau poporul declarat al lui Dumnezeu. Și dacă sub instruirea divină, grija divină și recunoașterea divină, făceau lucruri care-L dezonorau pe Dumnezeu, ei Îi huleau numele.

Deși cele zece porunci nu au fost date Bisericii, totuși fiecare aspect al celor zece Porunci este o poruncă; căci prin caracterul consacrării noastre suntem obligați să căutăm să cunoaștem voia lui Dumnezeu, chiar dincolo de simpla literă a Cuvântului Său. Ca atare, deși Biserica nu este sub Legământul Legii, suntem sub instrucțiunea generală a celor zece Porunci. De aceea apostolul spune că „cerința dreaptă a legii îadevăratul sens al Legiiș să fie împlinită în noi, care umblăm nu potrivit firii păcătoase, ci potrivit Duhului”. Rom. 8:4.

Nu este de presupus că vreun copil al lui Dumnezeu, vreun urmaș consacrat al lui Cristos ar putea avea dorința să ia numele Tatălui în deșert. De aceea sensul aparent al acestei porunci nu se aplică la noi, căci, deoarece noi am devenit copii ai Săi și am primit Spiritul Său, ar fi cât se poate de departe de noi să dorim săI profanăm numele. Dar după cum evreii au profanat numele Domnului printr-o viață neglijentă printre neamuri, tot așa este mare pericol din partea creștinilor să-I profaneze numele printr-o viață neglijentă. Și acest lucru este indicat în Scripturi ca fiind un pericol.

Domnul nostru vorbește despre unii care, la a Doua Sa venire, vor zice: „Doamne, Doamne! N-am prorocit noi în Numele Tău? N-am scos noi demoni în Numele Tău? Și n-am făcut noi multe minuni în Numele Tău?” Iar El le va zice: „Nu v-am cunoscut”. Ei se înșelau singuri (Mat. 7:21-23). Ei nu au intrat pe ușa staulului și nau fost recunoscuți niciodată de Domnul ca oile Sale. Printre ei vor fi poate mulți care au făcut lucrare filantropică și reformatoare.

Dar mia de ani de Domnie a lui Cristos va fi timpul când Dumnezeu va institui adevărata Lucrare de Reformă prin Împărăția lui Cristos. Acum Domnul lucrează în inimile poporului Său prin făgăduințele Sale, căutând clasa specială care este influențată și pregătită prin aceste făgăduințe. Astfel El găsește o Turmă Mică, un popor deosebit, să fie comoștenitori cu Cristos în Împărăția Sa.

((1060))

Să nu luăm Numele Lui în deșert

Din acest punct de vedere tot poporul Lui trebuie să se păzească foarte mult să nu ia numele Domnului în deșert când declară că sunt poporul Său, copiii Săi — când declară că sunt urmașii lui Isus și se cheamă creștini. Ar fi mult mai bine dacă mulți creștini declarați n-ar lua deloc numele de creștini. Singurii care pot lua în mod cuvenit numele lui Cristos sunt cei care devin cu adevărat ucenicii Săi. Singura condiție în care cineva poate deveni ucenicul Său este să ia crucea Lui și să-L urmeze — să-și dea viața, să-și predea voința.

Deși această poruncă n-a fost dată Israelului Spiritual, putem ușor vedea cum spiritul ei se aplică la noi. Noi am luat numele lui Cristos ca numele nostru. Declarăm că suntem membri ai Corpului lui Cristos. Și numele sfânt al Capului aparține tuturor membrilor Corpului Său. Numele onorat al Capului aparține Logodnicei Sale. Cât de atenți ar trebui să ne facă gândul la aceasta și ce potrivit este ca noi să căutăm să nu luăm în deșert acel nume binecuvântat; să apreciem onoarea, demnitatea, responsabilitatea poziției noastre ca reprezentanți și ambasadori ai Lui în lume! De aceea, să umblăm cu băgare de seamă, dând atenție serioasă ca să nu aducem dezonoare acelui nume sfințit, ci dimpotrivă, să-l onorăm în fiecare gând, cuvânt și faptă a noastră.

„Ce fel de oameni ar trebui să fiți voi, printr-o purtare sfântă și evlavioasă?” „Ci, după cum Cel care v-a chemat este sfânt, fiți și voi sfinți în toată purtarea voastră, căci este scris: «Fiți sfinți, căci Eu sunt sfânt.” 2 Pet. 3:11; 1 Pet. 1:15, 16.