CUM PUTEM CREȘTE ÎN CRISTOS

„Spunând adevărul, în dragoste, să creștem în toate până la Cel care este Capul, Hristos”.

Efes. 4:15

W.T. 1916 (pag. 323-325)

În proporția în care unii care caută să cunoască pe Dumnezeu sunt conduși să-i vadă adevăratul caracter, aceștia au încredere în El. După ce aceștia au ajuns la punctul deplinei consacrări față de Domnul, ei primesc conceperea Spiritului Sfânt și devin din clasa Bisericii, din cei sfințiți în Isus Cristos, din cei puși deoparte — puși deoparte prin Spiritul Sfânt. Despre aceștia apostolul Pavel spune: „Dumnezeu nu ne-a dat un duh de frică”. Noua Creație trebuie să respingă orice atac al fricii servile — care aparține cărnii, condiției căzute. Mintea cea nouă trebuie să triumfe asupra acestei tendințe naturale, trebuie să cultive încrederea în Domnul.

Nimeni n-ar putea face mai mult decât să ne ia viața pământească. Nimeni nu ne poate lua viața viitoare. „Nu vă temeți de cei care ucid trupul, dar nu pot ucide sufletul; ci temeți-vă mai degrabă de Acela care poate să piardă și sufletul și trupul”. Astfel, copilul lui Dumnezeu trebuie să fie foarte curajos, știind că nimeni nu-i poate face rău, știind că Dumnezeu nu va permite să vină peste el nimic ce nu va fi pentru binele lui. Copilul iluminat al lui Dumnezeu nu va avea nici o frică sau groază de chinul veșnic. Totuși el va avea o frică cuvenită, așa cum un soț ar avea față de soție sau o soție față de soț — o frică de a nu plăcea sau de a dezamăgi, pierzând astfel stima și încrederea tovarășului.

Noi trebuie să avem o asemenea frică în privința tuturor fraților. Noi trebuie să avem o frică fidelă față de Dumnezeu, dar nu cu gândul că El ne-ar face rău sau ne-ar chinui, sau ar folosi violență de vreun fel, ci teama ca nu cumva să pierdem tovărășia Lui. Așa deci, orice frică de un fel înrobitor avem, nu este de la Dumnezeu. Asemenea frică aduce capcană. Dar iubirea inspirată de o adevărată cunoștință a lui Dumnezeu și concepută de Spiritul Lui, în măsura în care această iubire abundă în noi ne eliberează și de frica de om.

Dumnezeu ne-a dat spiritul iubirii, spiritul unei minți sănătoase, spiritul puterii. Creștinul știe că „toate lucrurile lucrează înpreună pentru binele celor ce iubesc pe Dumnezeu”. Aceasta este pentru el o sursă de putere, de tărie. El se poate aștepta să aibă împrejurări și condiții care pe alții i-ar covârși. Acest spirit nu este numai un spirit de putere, ci și un spirit de iubire — un spirit de amabilitate și blândețe. Este un spirit căruia îi place să facă bine, să facă drept, să fie de ajutor. Și, în acest fel, cu acest spirit al iubirii și al unei minți sănătoase, creștinul devine tot mai mult asemenea lui Dumnezeu. Aceasta îi permite să aibă tot mai multă compătimire pentru aceia care nu sunt pe cale. Și așa cum Dumnezeu a trimis pe Fiul Său, și așa cum Fiul a venit și a dat binecuvântarea vieții pentru toți cu un așa mare preț pentru Sine, tot așa, toți cei care au Spiritul Lui se vor strădui să binecuvinteze pe alții.

Mărturii ale unei minți sănătoase

Căderea lui Adam a cauzat ruina omenirii așa încât, din creștetul capului și până în talpa piciorului, nici unul nu este sănătos. (Isaia 1:5, 6) Nimeni nu este sănătos la minte sau la trup. Toți sunt afără din drum. „Nu este nici unul drept, nici unul măcar” (Rom. 3:10). Dar în măsura în care primim Spiritul Domnului și în măsura în care Spiritul Domnului lucrează în noi, ne dezvoltă și ne influențează toată conduita vieții, în aceeași măsură primim Spiritul unei minți sănătoase.

Această sănătate a minții ne va învăța cum să ne folosim mai bine corpurile. O persoană cu o minte nesănătoasă poate ori să mănânce prea mult, ori să mănânce ceea ce nu-i priește. În măsura în care avem o minte sănătoasă, ea ne influențează în privința a ce mâncăm, ce bem și tot ce facem; ea ne ajută să reglăm și să controlăm totul în viața noastră. Ea ne dă vederi largi asupra tuturor afacerilor vieții. Ea ne dă vederi mai generoase asupra omenirii. Noi recunoaștem că omenirea este sub blestem și avem un simțământ de compătimire pentru ea. Noi avem mare avantaj în orice fel, pentru că Dumnezeu ne-a deschis ochii înțelegerii.

Acest Spirit al minții sănătoase ne face mai folositori. Știm mai bine cum să ne purtăm unul cu altul ca frați. Știm mai bine cum să ne purtăm cu copiii noștri, cu vecinii noștri, cu măcelarul, cu vânzătorul de gheață și cu oricare altul. Adevărul nu vine la mulți din aceia care au în mod natural cea mai sănătoasă minte și se cere timp pentru ca Adevărul să aducă o măsură de sănătate. Dar observăm că atunci când cineva primește Adevărul în iu-bire de el, acesta are un efect vindecător asupra minții lui. El va începe să gândească mai corect și să acționeze mai înțelept.

Apoi acesta va dori să vestească Adevărul. Adevărul trebuie spus cu umilință, dar fără teamă. Creștinul nu este în libertate să vorbească contrar Adevărului. Dacă este un serv declarat al Evangheliei, când Adevărul ajunge la acesta el, nu este în libertate să continue a propovădui eroarea numai pentru că congregația care l-a numit ar putea să nu dorească Adevărul. Unul lumesc în acel amvon n-ar avea nici o criză de conștiință. El ar spune: „Eu dau acestor oameni tocmai lucrurile pe care le doresc. Ei îmi plătesc salariul.” Atitudinea lui ar fi aceea din cauză că n-a primit spiritul Adevărului.

Unul care ar primi spiritul Adevărului ar spune: „Eu văd acum că unele dintre lucrurile pe care eu le-am propovăduit ani de zile sunt ofensatoare, dezonorante de Dumnezeu, denaturându-I caracterul și mai mult sau ((37)) mai puțin abat pe oameni de la Adevăr. Am învățat eroarea, tocmai opusul a ceea ce vreau să fac, nu mai pot răspândi aceste erori. Nu sunt ambasadorul acestei denominațiuni, sunt ambasadorul lui Dumnezeu. Nu sunt servul acestei denominațiuni, sunt servul lui Dumnezeu, al Adevărului. Dacă aș propovădui eroarea, ceea ce ar fi contrar Adevărului, aș fi vinovat înaintea lui Dumnezeu. Trebuie să mă opresc imediat”.

O astfel de persoană și-ar pierde poziția — onoarea, favoarea, influența etc. printre oameni. Dar tot acest lucru nu trebuie să fie luat în considerare. Sfântul Pavel spune că toate aceste lucruri nu sunt decât pierdere și zgură, nu sunt decât gunoaie, dacă putem câștiga un loc în împărăție. Atunci vom fi câștigat noi „mărgăritarul de mare preț”. Așa dar, vorbirea Adevărului este esențială pentru creștin. Desigur, în propria sa inimă el trebuie să-l păstreze cu sfințenie. Când a primit Adevărul în inimă, el va aprecia ca un privilegiu binecuvântat să-l vorbească.

Limba este cel mai puternic membru al corpului nostru. Influența ei este cea mai mare — ajunge cel mai departe. Poate fi o influență spre bine sau spre rău. Apostolul spune că noi putem lăuda pe Dumnezeu și putem răni pe oameni cu aceeași limbă. A vorbi Adevărul, a mărturisi pe Cristos înaintea oamenilor, fie public, fie în particular, este un mare privilegiu. Dar pentru a fi un serv plăcut Domnului, noi trebuie să vorbim Adevărul în iubire și fără frică.

În legătură cu aceasta, apostolul atrage atenția asupra faptului că noi nu trebuie să așteptăm să fim maturi în aceste privințe la începutul căii noastre creștine. La început, când intrăm în familia lui Dumnezeu, rațional s-ar putea aștepta mai puțin de la noi decât după ce am fost în familie câtva timp. Noi, ca și copii dragi ai lui Dumnezeu, trebuie să creștem în asemănarea dragului nostru frate mai mare, modelul nostru, Capul nostru. Trebuie „să creștem în El în toate privințele”. Trebuie să recunoaștem că El este Capul Bisericii. Și dacă urmează să fim membrele acelui Corp în glorie, trebuie să fim dezvoltați. Trebuie să fim maturi în roadele Spiritului Sfânt, ca să putem fi apți și pregătiți de a avea parte în viitor de acea glorioasă împărăție care va binecuvânta lumea.

„Expresia adâncește impresia”

Noi trebuie să ne exercităm funcția de ambasadori — să „vestim virtuțile Celui care ne-a chemat din întuneric la lumina Sa mi-nunată”. Spunând curajos și iubitor acest mesaj, vom crește în har și în cunoștință. Trebuie să vestim adevărul și în același timp să creștem și să ne dezvoltăm în caracter. De ce să ajungem la o creștere a caracterului? Pentru că ne va face mai asemenea lui Dumnezeu. „Dumnezeu este iubire”. El are și alte calități, dar această calitate, a iubirii, este cea în special predominantă, calitatea conducătoare a ca-racterului Său. Dreptatea lui Dumnezeu operează în legătură cu iubirea Lui, iar înțelepciunea Lui n-ar încerca să realizeze nici un plan pe care iubirea nu l-ar aproba.

Și astfel crescând, calitatea iubirii trebuie să fie tot mai manifestă. Adevărul trebuie vorbit în iubire. Acesta este unul dintre lucrurile la care trebuie să ajungem cel mai devreme. Noi trebuie să ne strunim, să ne înfrânăm limbile. Trebuie să căutăm ca vorbele noastre să fie iubitoare, amabile, blânde. Vorbind Adevărul în iubire nu numai că vom realiza mai mult pentru alții, dar astfel și asupra proprilor noastre minți se va imprima lecția mai mult. Bine s-a spus că „expresia adâncește impresia”. Oricine apreciază și vorbește mai departe aceste lucruri ale lui Dumnezeu în iubire, va primi o binecuvântare în propria inimă și minte. Ajutând pe alții, se va ajuta pe sine. „Cel ce udă pe alții, va fi udat și el”.

Însușirile naturale care trebuie stăpânite

La unele dintre caracterele mai tari care vin în Cristos vedem o dificultate în această privință. Există caractere care în mod natural au mai puțină combativitate, care n-ar fi înclinate să aducă forță ce să se exercite asupra altora în legătură cu calitatea lor de ambasadori. Dacă mesajul lor n-ar părea să fie primit favorabil, probabil ar simți: „Nu le place aceasta, așa că nu voi vorbi despre acest subiect.” Dar cei care au mai multă combativitate sunt predispuși a manifesta forța dispoziției lor în felul în care prezintă Adevărul. Ei ar putea fi prea plini de forță, ar putea pune problema în fața altora ca o obligație.

Dar noi trebuie să ne amintim că acum consacrarea nu este o chestiune obligatorie. Este o invitație. Curând va fi necesară forța. Cei căutați acum sunt numai aceia care au urechi de auzit, iar aceștia au nevoie numai de un cuvânt de îndemn. Dacă cineva ar folosi prea mare forță în prezentarea mesajului, marele Rege n-ar fi așa de bine servit și deci n-ar fi așa de mulțumit.

Unii pot avea mare aprobativitate. Ei ar putea avea mândrie și ar putea dori să iasă în evidență prin limbaj sau prin îndemânarea lor în mânuirea sabiei spiritului. Ar putea da mesajul cu ideea de a stârni în alții gândul: „Vezi ce mult știe? Este un minunat săpător în Biblie.” Aceasta pare să fie o ispită pentru mulți. Acestora pare să le placă a fi în luminile rampei, întocmai cum altora le place să se țină în afara luminilor rampei. Unul s-ar putea să fie nevoie să se forțeze pentru a merge să vorbească Adevărul în public ca un ambasador, în timp ce altul ar trebui să se stăpânească cumva în această privință. Singurul mod de a o face pentru cel din urmă este să învețe a vorbi Adevărul în umilință, în iubire — iubire de Adevăr, iubire de frați. Este planul lui Dumnezeu, noi n-avem nimic cu ce să ne lăudăm. Noi trebuie întotdeauna să prezentăm planul Lui în smerenie, blândețe, amabilitate frățească, iubire.

Apostolul Pavel ne îndeamnă „să veghem unii asupra altora, ca să ne îndemnăm la dragoste și la fapte bune”. Cuvântul „să ne îndemnăm”, aici înseamnă să ne stimulăm, să ne provocăm. Iubirea nu este provocată ușor la mânie. Este îndelung răbdătoare. Strict vorbind, am putea spune că nu calitatea iubirii este cea care ar fi mișcată spre mânie. Totuși, mânia dreaptă nu este incompatibilă cu iubirea. Dumnezeu este cea mai înaltă reprezentare ((38)) pe care o avem despre iubire — „Dumnezeu este iubire”. Totuși Scripturile ne asigură că Dumnezeu este mânios pe cei răi în fiecare zi. Mânia Lui este o indignare dreaptă împotriva păcatului.

Privind la Dumnezeu ca la marele exemplu, vedem că s-a manifestat întâi iubirea față de creaturile Sale. Iubirea pentru omenire a fost cea care a pregătit grădina Edenului cu toate binecuvântările ei și cu viața perfectă, întocmai cum iubirea Lui a pregătit pentru îngeri toate binecuvântările lor. Dar când a intrat păcatul, iubirea s-a retras; cu alte cuvinte, atributul special al lui Dumnezeu care s-a manifestat atunci a fost dreptatea. Totuși, această pedeapsă pentru păcat a fost pentru binele omenirii. Chiar și aici a persistat iubirea lui Dumnezeu, deși omul devenise prin păcat un oponent al lui Dumnezeu — un vrăjmaș al lui Dumnezeu; și iubirea a fost provocată la mânie.

Domnul a spus prin profet: „Pentru ce M-au provocat ei la mânie?” (Ier. 8:19) Multe Scripturi vorbesc despre mânia lui Dumnezeu. Mânia lui Dumnezeu a fost împotriva păcatului. Ea a rămas asupra lumii de șase mii de ani. Dar prin aceasta iubirea lui Dumnezeu n-a fost încălcată, de-aceea iubirea poate fi provocată la mânie.

„Iubirea nu se aprinde de mânie”. Pentru a provoca mânia lui Dumnezeu a trebuit un act de neascultare intenționată din partea tatălui Adam. Sentința asupra lumii n-a venit fiindcă mama Eva a fost înșelată. Mânia lui Dumnezeu a venit asupra lumii și sentința morții a fost pronunțată datorită păcatului tatălui Adam, care a fost comis cu deplină cunoștință. În timpul acestor șase mii de ani de păcat, iubirea lui Dumnezeu a fost în suspensie, ca să spunem așa, provocată până la punctul de a i se reține manifestarea.

Dar în tot intervalul, caracterul lui Dumnezeu nu s-a schimbat. El nu a cauzat condițiile diabolice care au predominat în vârstele întunecate. Iubirea niciodată n-ar aproba păcatul. „Plata păcatului este moartea”. Și tot ce vine cu moartea este o parte din acea pedeapsă, din acea sentință. Însă Dumnezeu a permis aceste condiții pentru binele final al omului. Această iubire a lui Dumnezeu, ținută în suspensie, și-a așteptat timpul ei ca să se manifeste pentru rasa noastră.

La timpul cuvenit Dumnezeu a trimis pe Fiul Său pentru a fi Răscumparătorul omului. El a venit și și-a dat viața jertfă de bună voie pentru păcatul omenesc. La timpul cuvenit a ieșit chemarea pentru a se aduna Biserica. Această Biserică se adună în timpul acestei vârste Evanghelice. La timpul cuvenit Biserica va fi înălțată la gloria Împărăției. La timpul cuvenit acea Împărăție va ridica din păcat și degradare pe toți aceia din omenire care vor fi dispuși să accepte viața în termenii lui Dumnezeu.

Cultivarea iubirii, în special de lipsă

Cu câtă seriozitate avem nevoie să veghem și să ne rugăm pentru ca să putem fi într-adevăr potriviți pentru marea noastră lucrare viitoare! Există un pericol ca iubirea să nu fie suficient de tare în noi, deoarece, datorită căderii, păcatul și egoismul au ajuns să fie influențe preponderente. Aceste principii, având ascendență și operând de șase mii de ani, au făcut pe om foarte deficitar în iubire, simpatie, amabilitate frățească și îndelungă răbdare. Acum există o tendință naturală mai mare spre mânie, răutate, ceartă, ură, decât spre iubire. Prin urmare, când Dumnezeu ne acceptă în familia Sa, El ne spune că una din primele cerințe este iubirea. Iubirea trebuie să crească în inimile și în mințile noastre, ea trebuie să pătrundă toate gândurile, cuvintele și acțiunile noastre.

Apostolul vorbind despre iubire în legătură cu Biserică, ne asigură că dacă vrem să fim plăcuți Domnului trebuie să dezvoltăm cu bogăție acest dar. Cei care posedă această calitate în bună măsură nu vor fi provocați cu ușurință la mânie. Cei care posedă puțină iubire se vor mânia ușor. Iubirea pe care Domnul o apreciază este îndelung răbdătoare. Aceasta nu înseamnă că nu vor fi ocazii cuvenite de mânie la poporul Domnului. Trebuie să existe un simțământ de indignare dreaptă când vedem nedreptatea. De ce? Pentru că nedreptatea este greșită. Dumnezeu este mânios pe nedreptate; și poporul Domnului tot așa nu trebuie să aibă nici o simpatie pentru nedreptate sub nici o formă.

Dacă poporul Domnului nu cultivă calitatea dreptății, vor ajunge în acea atitudine în care nu vor aprecia dreptatea deloc. În timp ce știm ceea ce este drept și ceea ce este greșit și în timp ce apreciem dreptatea, noi trebuie să cultivăm calitatea iubirii. Nimeni nu poate spune că propria lui apreciere a dreptății este cu totul corectă și a altuia este în întregime greșită. Nimeni nu poate spune: „nu am nevoie să cultiv această calitate dar fratele meu are”. Ci, fiecare trebuie să gândească: „Iată un frate, poate el lucrează sub dezavantaje mai mari decât cele cu care am eu de luptat. Este un frate al meu după spirit. Imi pare că greșește dar compătimesc cu el fiindcă probabil nu vede că greșește. Pe de altă parte, este posibil ca eu însumi să greșesc”.

Să avem simpatie pentru toți oamenii

Dumnezeu nu are nici o simpatie pentru păcat, dar are așa de multă simpatie pentru păcătos, încât și-a dat Fiul să-l ridice pe păcătos și a rezervat 1000 de ani pentru lucrarea de ridicare. Noi remarcăm nedreptatea. Ar trebui să o remarcăm. Dar nu este pentru noi să criticăm aspru, să aplicăm pedepse. Pentru noi este să lăsăm pedepsele pentru Cel atotputernic. De aceea noi „nu trebuie să judecăm nimic înainte de vreme”. Noi vedem relele comise. Spunem: „știu că aceea este o nelegiuire, dar nu este pentru mine să rezolv cu înfăptuitorul. Dumnezeu știe în ce măsură este el responsabil, eu nu știu. Datoria mea este să-l privesc din punct de vedere al compătimirii. Datoria mea este să mă rog pentru el și să-l ajut cu tot ce-mi stă în putere pentru a ieși din ideile greșite la idei corecte. Dar chiar și în aceasta, eu trebuie să fiu înțelept ca un șarpe și blând ca un porumbel. Se poate să știu că asemenea conduită este greșită, dar nu pot ști în privința persoanei, cât de incorectă poate să fie persoana”.

((39))

Astfel, iubirea privește în afară și vede că toată lumea este în mare dificultate prin cădere. Și iubirea spune: „Fii blând cu toți, fii smerit. Trebuie întotdeuna să-mi amintesc faptul că suntem într-o lume de păcat, durere, boală, moarte”. Din acest punct de vedere, iubirea nu se va aprinde ușor, ci va gândi amabil și compătimitor despre alții. Astfel, dragi frați, să creștem în toate până la Capul nostru glorios, până când desăvârșiți și compleți vom fi „așezați fără vină și plini de bucurie înaintea slavei Sale” Iuda 24.