Vol. 1 Ianuarie-Februarie 1994 Nr. 2

UNA DIN LECȚIILE FRUMOASE ȘI PLINE DE FORȚĂ ALE ÎNVĂȚĂTORULUI

„Uitați-vă cu băgare de seamă cum cresc crinii de pe cîmp”. Matei 6:28

W.T. (Turnul de Veghere) 1916 (pag. 341-342)

Multe și variate sînt lecțiile prețioase pe care le-a dat Învățătorul în timpul misiunii Sale pămîntești; și ele niciodată nu se înve-chesc. Pentru adevăratul ucenic al lui Christos sînt întotdeauna noi, întotdeauna proaspete. Fie că a învățat pe malul mării, fie pe munți sau la marginea drumului, pe cînd mergea și discuta cu cei 12 aleși ai Lui, cuvintele Lui de înțelepciune și har ajung la noi vibrînd de sens, pulsînd de viață, pline de tărie și putere, înveselindu-ne, încurajîndu-ne și binecuvîn- tîndu-ne inimile.

Prin folosirea acestor cuvinte pe care le analizăm, Domnul nostru, după cum îi era obiceiul, a făcut o ilustrație din ceva familiar pentru toți ascultătorii. Grija lui Dumnezeu pentru crini părea o aluzie potrivită la grija Lui mai mare pentru propriul Său popor, la înțelepciunea, puterea și iubirea Lui infinită. Cel care cu atîta grijă a supravegheat înbrăcămintea unei simple flori — care a înflorit numai ca să se veștejească într-o zi — ale cărei haine erau mai regești decît îmbrăcămintea regească a lui Solomon, cu siguranță se va îngriji de îmbrăcăminte pentru aceia care se încred în El!

Unii au făgăduința Lui — alții nu

Fără îndoială că mult din ceea ce Domnul nostru a spus evreilor n-ar fi fost spus neamurilor, deoarece neamurile atunci erau sub blestemul și condamnarea generală — lumea întreagă era înstrăinată de Dumnezeu. Poporul lui Israel singur fusese adus înapoi în legătură de legămînt cu Dumnezeu, prin legămîntul Legii făcut la muntele Sinai; deci lor le erau aplicabile cuvinte diferite. Veniți în legătură cu Dumnezeu, făgăduințele lui Dumnezeu erau ale lor. Toate trebuiau să lucreze pentru binecuvîntarea lor — vitele lor, cîmpurile lor, totul, era binecuvîntat de Domnul dacă erau credincioși față de El. De aceea, Domnul nostru era în această linie de gîndire, îndemnînd pe copiii lui Israel să aibă mai mare încredere în Dumnezeu, mai mare încredere în Cel care-i alesese să fie poporul Lui special.

Noi, ca și Învățătorul, trebuie să facem o distincție clară între persoanele cărora să le dăm mîngîierea și asigurările grijii lui Dumnezeu, și toți ceilalți. Trebuie să ținem minte că unii au venit în familia Lui și alții nu! că unii au făgăduințele Lui, ca aparținîndu-le, iar alții nu. Noi nu trebuie să înșelăm pe alții și să dăm de înțeles că au dreptul să pretindă, ca fiind ale lor, făgăduințe care nu le-au fost date niciodată. Mai degrabă, le vom face mai mult bine dacă le arătăm că aceste făgăduințe sînt condiționate — numai pentru aceia care fac un legămînt cu Domnul, sub aranjamentul special deschis în timpul acestei Vîrste Evangelice. Pentru creștini, această lecție de încredere și siguranță statornică în Dumnezeu este foarte importantă; și învățată, ea reprezintă o creștere foarte însemnată în har și cunoștință — în spiritul iubirii, care alungă toată frica. Ea înseamnă o apropiere de Dumnezeu, o părtășie cu El, de care, cei care n-au învățat această lecție nu se pot bucura.

Poverile grele ale lumii

Problema grijii pentru necesitățile vieții era una foarte importantă la oamenii cărora Învățătorul li se adresa în general. Arareori avea pe cei foarte bogați printre cei care ascultau, avea în general pe cei săraci; și săracii din Palestina și din alte țări orientale găsesc a fi foarte greu să obțină hrană, îmbrăcăminte etc. În multe părți ale lumii de astăzi, în special în India, există oameni care rar merg vreodată la culcare fără să fie flămînzi și, pentru aceștia, necesitățile vieții sînt un considerent foarte important.

Domnul nostru Isus a arătat că așa era în timpul Lui, spunînd că la cei mai mulți oameni considerentul important era „Ce vom mînca și ce vom bea și cu ce ne vom îmbrăca”? Ei erau neliniștiți și îngrijorați. „Fiindcă toate aceste lucruri Neamurile le caută”, a spus Învățătorul. Obiectivul lor în viață era să-și procure hrană și îmbrăcăminte. Aceea era povoara rugăciunii lor. Și chiar evreii, deși în mod declarat poporul lui Dumnezeu, nu învățaseră încrederea necondiționată în El, ci într-o măsură mare erau lacomi după lucrurile materiale, căutînd în primul rînd cîștigul lumesc, mai degrabă decît bogățiile adevărate. Domnul nostru a spus că ucenicii Lui trebuiau să-și dea seama că Dumnezeu știa de ce lucruri aveau trebuință, înainte ca ei să le ceară de la El, și să rămînă deplin mulțumiți cu ceea ce Dumnezeu le va da în privința celor pămîntești. Isus a dorit ca ei să fie siguri că Dumnezeu așa va supraveghea interesele lor, încît nu vor duce lipsă de nimic cu adevărat bun și necesar pentru ei.

Aceasta pare să fie toată lecția pe care Domnul nostru le-a insuflat-o, prin aducerea acestei ilustrații din natură — „Uitați-vă cu băgare de seamă la crinii cîmpului”. A fost o aluzie plină de forță la faptul că lucrurile împărăției erau cele de importanța cea mai mare; și căutînd aceste lucruri întîi, ei puteau avea asigurarea că toate cele pămîntești necesare vor fi ale lor.

((14))

Considerarea cuvenită a crinilor

Ce este ceea ce trebuie să luăm în consi-derare la crini? „Cum cresc ei!” Ce înseamnă aceasta? Însuși Isus răspunde: „Ei nu torc nici nu țes; totuși vă spun că nici chiar Solomon în toată slava lui nu s-a îmbrăcat ca unul din ei”. Adică, crinii cresc într-un fel foarte rezonabil; ei dezvoltă grație și frumusețe și sînt împodobiți în haine de frumusețe, fără să manifeste stră-danie efort nenatural, neobișnuit. Ei nu-și fac griji de creștere. Crinul nu se trezește dimineața să spună: „Ei, mă întreb dacă pot face încă un sfert de țol astăzi. Mă întreb dacă voi fi în stare să cresc așa de repede și să arăt așa de frumos ca și crinul de colo; și mă întreb ce vor gîndi oamenii despre mine”. El își asimilează pur și simplu ceea ce poate absorbi din pămîntul și din atmosfera pe care Dumnezeu i le-a pregătit acolo. El nu spune, „cred că voi merge într-alt loc, nu pot crește aici”, ci face cît poate de bine, oriunde se întîmplă să fie.

Crinii din Palestina, la care s-a referit Domnul nostru, evident nu erau felul de flori pe care în general le numim crini, ci erau, se pare, dintr-o altă familie de plante; și o specie foarte numeroasă, am judeca noi, care cresc pretutindeni. Cei care sînt obișnuiți cu florile din Palestina, indică o floare roșietică obișnuită, la care, cred ei, se referea expresia „crinii cîmpului”.

Lecția noastră deci, ca și noi creaturi, este că, deoarece noi ne-am dat inimile Domnului, nu trebuie să fim îngrijorați, neliniștiți pentru lucrurile vieții prezente. Nici nu trebuie să fim exagerat de îngrijorați cu privire la creșterea noastră spirituală. Noi trebuie doar să facem tot ce putem mai bine și să-I încredințăm Lui creșterea. Însă, noi trebuie să fim în special angajați în lucrurile pe care Dumnezeu ni le-a promis, ca noi creaturi în Christos, ca să ne putem face chemarea și alegerea sigură și să ajungem la gloriile pe care Tatăl nostru le are în păstrare pentru cei care-L iubesc. Dacă noi dăm atenția noastră acestor lucruri, Învățătorul ne asigură că Tatăl ceresc va supraveghea afacerile noastre, așa încît nu ne va lipsi nici o necesitate spirituală sau pămîntească. El ne va da nouă, ca și copii ai lui Dumnezeu concepuți de spirit, orice avem nevoie din binecuvîntările spirituale și pămîntești, ca să ne putem termina cursul cu bucurie.

Nu trebuie să interpretăm cuvintele Domnului nostru ca însemnînd, că noi trebuie să ne neglijăm datorințele cuvenite ale vieții; că El n-ar vrea ca noi, ca și crinii, să mai toarcem sau să țesem; că El n-ar vrea ca noi să muncim cu mîinile și cu mintea noastră, pentru ca să ne îngrijim de familia, casa noastră, etc. Desigur că nu! Pentru că aceste lucruri sînt insuflate în Cuvîntul lui Dumnezeu. Evident, aici, El doar ne imprimă gîndul că în timp ce noi facem după cea mai bună capacitate a noastră, în armonie cu împrejurările și condițiile pe care Dumnezeu ni le-a dat, nu trebuie să ne îngrijorăm. Trebuie să fim tot așa de lipsiți de grijă neliniștitoare cum sînt crinii, să fim pe deplin mulțumiți și să privim în credință la Tatăl nostru ceresc, așteptînd și acceptînd grija și conducerea Lui providențială, în toate afacerile și interesele noastre.

„Dacă lași în seama Lui,
Cum fac crinii, El te crește;
Fie ploaie ori ninsoare
Da-ndrăznește!
Crinul crește
Și nu-i pasă
Că e noapte ori e ceață;
Ori că lumina mijește
Ori că soarele lucește
Crinul crește.
Și el crește fără grija-ți
Să-l sădești ori uzi, oriunde;
Pe cîmpie, jos în vale
Ca și sus, pe virf de munte
Crinul crește.
În veșminte albe, pure,
De lumină glorioasă, care
De la cer se reflectează
Dulce,
Crinul crește”.

Odihnă și pace în încrederea perfectă

Dumnezeu știe tot despre împrejurările noastre. Dacă avem nevoie să fim transplantați într-un alt loc, într-un altfel de pămînt, unde natura noastră nouă poate prospera și se poate dezvolta mai bine, sau unde nevoile noastre pămîntești, rezonabile, se pot obține mai bine, El poate aranja aceasta. El știe întocmai ceea ce este bine pentru noi, cel mai bine pentru noi, pămîntesc și spiritual. Partea noastră este să-I căutăm îndrumările, neîncercînd să luăm cîrma în proprile noastre mîini, nici să hotărîm că Domnul nu va schimba niciodată condițiile noastre etc. Dacă cel mai bine pentru noi este ca ele să se schimbe, El le va schimba, dacă avem încredere în El; și desigur, dacă sîntem copiii Lui, noi dorim voința Lui, nu a noastră proprie! Noi trebuie să fim perfect liniștiți, în orice ((15)) condiții sau circumstanțe ne aflăm, liniștiți la gîndul, „Tatăl vostru știe de ce aveți trebuință, mai înainte ca să-i cereți voi” — Matei 6:8.

Nu va însemna aceasta uneori încercări puternice ale credinței și ale răbdării, dacă condițiile soartei noastre sînt dureroase și greu de suportat? Poate fi astfel dar dacă Providența Domnului nu oferă pentru un timp o cale de scăpare, putem fi siguri că încercarea va dovedi unul din „toate lucrurile” care vor lucra spre binele nostru, dacă ne supunem blînd voinței Lui și vom aștepta ca El să ne arate o cale diferită, dacă aceasta îi va părea Lui cel mai bine. Să înflorim ca și crinii semănați de El, spre gloria Stăpînului nostru ceresc.

Cerînd nevoile zilnice

Deși Isus ne spune că noi trebuie să cerem „dă-ne nouă astăzi pîinea cea de toate zilele”, aceasta nu este o specificare a ceea ce noi am prefera să avem în cele pămîntești. Nu trebuie să specificăm lucruri care să fie cele mai plăcute pentru gustul nostru. Trebuie să lăsăm partea aceasta pentru El. Noi trebuie numai să recunoaștem că sîntem dependenți de El pentru necesitățile vieții, că privim la El, că așteptăm providența Lui și vom accepta acele lucruri pe care înțelepciunea Lui ni le dă ca potrivite pentru noi, în legătură cu instrucțiunile Cuvîntului Său.

Astfel mergem mai departe, crescînd zilnic fericiți și mulțumiți în Dumnezeu și pregătindu-ne pentru împărăție, deoarece creștinii care nu pot învăța acum, în condițiile prezente, să se încreadă în Dumnezeu, probabil nu vor putea învăța această lecție în alte condiții. Condițiile prezente sînt în mod special folositoare cu adevărat, pentru aceia care vreau să cultive încrederea, dependența de Domnul. În legătură cu aceasta vedem că săracii au un avantaj asupra bogaților; și celor săraci, ca și crinii cîmpului, li s-a adresat Domnul nostru Isus prin cuvintele textului nostru. Și celor săraci în spirit, care-și dau seama de propria lor ne-putință, care tînjesc după odihna și pacea pe care numai Isus o poate da, care vin la El după această odihnă, acestora le sînt date toate făgăduințele îndurătoare ale Învățătorului și lecțiile de înțelepciune, mîngîiere și instruire.

„O, floare de cerească obîrșie, ce-nflorește pe pămînt
Aleasă lumină luîndu-ți din soare, ploaie și vînt
Curînd a ta frumusețe va împodobi tărîmul ceresc
Mutată fiind într-o climă mai bună, ca din nou să-nflorești”!