„CHEMAȚI DE DUMNEZEU, ÎN FELUL LUI AARON”

Evr. 4:14-5:10

„Pentru că Fiul Omului a venit să caute și să mântuiască ce era pierdut.” Luca 19:10 .

R 5472 W. T. 1 iunie 1914 (pag. 169-170)

Lecția de astăzi se ocupă de Preoția lui Isus și în același timp de preoția Bisericii Sale. El este Marele Preot sau Preotul Principal al mărturisirii sau al rânduielii noastre, scrie apostolul. Evreii au găsit greu de înțeles cum putea Isus să aibă de-a face în vreun sens al cuvântului cu preoția. Domnul Dumnezeu confirmase funcția preoțească la familia lui Aaron, din seminția lui Levi. Isus n-a aparținut acelei seminții, nici ucenicii Lui. Cum putea El să ocupe sau să aibă de-a face cu funcția preoțească?

Necesitatea discutării acestei întrebări a apărut din faptul că, după cum a arătat sf. Petru, Biserica este o Preoțime împărătească. Astfel sf. Pavel arată că în calitate de Preot antitipic, Isus S-a oferit pe Sine ca vițel antitipic pentru ispășirea păcatului; și după ce a făcut aceasta S-a înălțat la cer și astfel a intrat în Sfânta Sfintelor antitipică, înfățișându-se acolo pentru noi — pentru Biserica Sa, leviții antitipici, preoții subordonați antitipici.

Sf. Pavel argumentează că deoarece noi putem să-L recunoaștem prin credință pe Isus ca Marele nostru Preot din cer și știm că El are compătimire în privința imperfecțiunilor noastre, de aceea putem merge la El cu mare curaj, când am fost surprinși într-o greșeală, pentru a putea obține milă și a găsi har spre ajutor la orice timp de nevoie. Dar toate aceste asigurări binecuvântate vor fi fără nici o putere dacă nu ne dăm seama că Isus este Marele nostru Preot din cer. Prin urmare, argumentul apostolului din această lecție este o demonstrație a acestui fapt.

Preoții aaronici au fost tipici

Apostolul spune (Evr. 5:1) că toți preoții evrei erau luați dintre semenii lor și erau rânduiți în mod special, sau puși deoparte pentru lucrarea lor, pentru a reprezenta poporul înaintea lui Dumnezeu, oferind pentru ei atât daruri cât și sacrificii pentru păcate. În acest aranjament preoții puteau compătimi cu poporul, fiindcă erau supuși acelorași slăbiciuni și aveau nevoie și ei de iertarea păcatelor. Dar nici chiar dintre acești preoți imperfecți, pătați, păcătoși, care aveau nevoie să aducă jertfe pentru păcatele lor, nu i-a fost permis vreunuia să-și ia singur această funcție. Dumnezeu trebuia să-l cheme în funcție. Așa a fost cu Aaron. Dumnezeu l-a chemat să fie preotul principal.

Apostolul arată că așa trebuie să fie și cu preoții antitipici de pe un plan mai înalt. Cristos, Marele Preot spiritual, și Biserica Sa aleasă, Preoțimea împărătească de pe planul spiritual, trebuie de asemenea să fie chemați de Dumnezeu. Ei nu puteau să-și asume funcția altfel. „Hristos nu Șia luat singur slava de a fi Mare Preot.” Dumnezeu L-a onorat în acest mod însă, spunându-I în profeția din Psalmi: „Tu ești Fiul Meu; astăzi Team născut”; și din nou: „Tu ești Preot în veac, după rânduiala lui Melhisedec”. Psalmii 2:7; 110:4.

Melhisedec un preot împărătesc

Pe această bază largă a chemării divine apostolul declară că Cristos nu este un preot după rânduiala lui Aaron — un preot evreu, un preot pământesc; dar deși simbolizat prin Aaron în privința unui sacrificiu pământesc, El este în realitate un Preot slăvit, nu după Rânduiala lui Aaron, care nu a fost niciodată slăvit, nu a fost niciodată împărat, ci după Rânduiala lui Melhisedec, care a fost împărat și preot în același timp — nu un preot sacrificator, ci un preot domnitor.

Astfel Cristos în glorie nu este om, nu este o ființă pământească, nu este Una sacrificatoare cum a fost înainte. El este un Preot împărătesc glorificat, în putere și glorie mare acum, ca Împărat al sfinților, capabil și doritor să-i ajute în toate încercările și dificultățile lor. Și curând, după ce îi va fi acceptat pe toți preoții Săi subordonați — după ce-i va fi schimbat în asemănarea Sa glorioasă prin prima Înviere, dincolo de văl — atunci El va deveni Împărat și Preot în glorie pentru lume, și timp de o mie de ani va domni pentru a binecuvânta și ridica pe toți cei doritori și ascultători care, sub iluminarea oferită atunci, se vor apropia de Dumnezeu.

„În zilele vieții Sale pământești”

Întorcându-se la argumentul său, apostolul ne arată legătura dintre Preotul împărătesc glorificat dincolo de văl și Isus cel care a suferit în carne (5:7). Când apostolul scrie, „Acela care în zilele vieții Sale pământești”, trebuie să înțelegem că zilele vieții Sale pământești au trecut, s-au sfârșit. După cum explică apostolul Petru în altă parte, a fost „omorât în trup, dar făcut viu în duh” — prin învierea Sa. Dar în zilele vieții Sale pământești Isus a adus strigăte mari și lacrimi. Apostolul caută să ne dea, ca urmași ai lui Isus, încredere în capacitatea Lui de a compătimi cu noi în toate necazurile noastre. De aceea el ne amintește că Isus „în zilele vieții Sale pământești, aducând ((938)) rugăciuni și cereri cu strigăte mari și cu lacrimi către Cel care putea să-L scape din moarte, a fost ascultat în legătură cu cele pentru care S-a temut” (după redarea autorului, n. t.).

Mințile noastre se întorc în mod instinctiv înapoi la experiențele Învățătorului din Ghetsimani — la rugăciunile adresate lui Dumnezeu, la lacrimile Sale, la agonia Sa, și conform unei relatări, la transpirația Sa cu sânge. Gândul apostolului, sugestia lui, este că Învățătorul care trecuse și El prin astfel de experiențe grele și amare, și care este acum în glorie și putere cerească, în mod sigur va compătimi și va ajuta pe toți urmașii Săi credincioși, chiar dacă El poate permite ca ei să aibă experiențe ghetsimane și lovituri din partea adversarului.

Ca fiu — nu ca păcătos

Suferințele lui Isus, arată Apostolul, au venit asupra Lui nu pentru că era păcătos, ci pentru că era Fiu și pentru că în calitate de Fiu Tatăl ceresc I-a încercat, I-a probat loialitatea până la moarte, chiar moarte de cruce. Numai printro astfel de probă a loialității putea fi socotit vrednic de marea înălțare menită și promisă Lui — glorie, onoare și nemurire, natura divină. Lucrurile pe care le-a suferit, lucrurile pe care le-a îndurat, nu numai că trebuiau să constituie o jertfă pentru păcatul uman și să facă posibilă restabilirea umană prin Împărăția Mesianică, dar aceleași încercări, dificultăți și experiențe au fost necesare pentru Învățătorul însuși. După cum continuă apostolul și spune: El a fost făcut desăvârșit prin suferințe.

Isus nu a fost niciodată imperfect în sensul de a fi păcătos. El a fost perfect, fără pată, în starea Sa glorioasă ca Logos, înainte de a lăsa gloria pe care o avea la Tatăl și de a fi făcut trup. Asigurarea dată nouă este că atunci când S-a născut din Maria, El a fost totuși „sfânt, nevinovat, fără pată și despărțit de păcătoși”. Suferințele Sale deci, nu L-au făcut desăvârșit în sensul de a-L face fără păcat. Desăvârșirea a fost de alt fel.

Domnul nostru intrase într-un Legământ de Sacrificiu — pentru a Se dovedi loial față de voința Tatălui, chiar până la moarte. El a avut promisiunea perfecțiunii pe cel mai înalt plan — promisiunea naturii divine — ca răsplată, dacă Își va îndeplini Legământul de Sacrificiu cu credincioșie, cu loialitate. Începutul acestei naturi noi I-a fost acordat în momentul botezului Său, când a fost conceput de Spirit sfânt. Dar natura nouă concepută atunci trebuia să se dezvolte sau să se desăvârșească; și în acest scop au fost permise asupra Lui încercările, dificultățile și loviturile. El a fost făcut desăvârșit ca Nouă Creatură de ordin sau natură divină, prin lucrurile pe care le-a suferit.

Fiind scăpat din moarte

În cazul Învățătorului, după ce a intrat în Legământ de Sacrificiu, a fost o chestiune de viață sau moarte. Ascultarea Sa față de Legământul de Sacrificiu îi aducea viața nemuritoare, divină. Dar orice eșec Îl costa tot ce avea; căci tot ce avea era în joc în acel Legământ de Sacrificiu. Prin urmare, în Grădina Ghetsimani strigătele Sale mari și lacrimile nu au fost cauzate de frică în privința răstignirii iminente, sau de altceva ce i-ar fi putut face omul. Ele nu au fost cauzate de îndoială în privința puterii divine sau credincioșiei divine. Frica Învățătorului a fost de moarte — ca nu cumva să nu fi respectat întru totul toate cerințele divine și astfel să piardă totul în moarte, și să nu fie socotit vrednic de înviere.

Apostolul spune: „El a fost ascultat în privința lucrurilor de care s-a temut”. A fost eliberat de frica morții. Din acel moment Învățătorul a fost cel mai calm dintre toți, în toate încercările și încordarea acelei nopți și a zilei următoare. Nu ne putem îndoi că Tatăl L-a asigurat că totul era bine — că până atunci Se dovedise credincios.

Conducător și Mare Preot

Datorită victoriei și înălțării Sale, Isus este acum „pentru toți cei care Îl ascultă Urzitorul mântuirii veșnice”, spune apostolul. Evr. 5:9.

Prima mântuire pe care o efectuează acest Preot antitipic după Rânduiala lui Melhisedec este mântuirea Bisericii Lui, o Turmă mică, o Preoțime împărătească, un Popor sfânt. Aceștia vor fi mântuiți la aceeași poziție glorioasă pe care a obținut-o El. Ei nu pot să ajungă în această poziție glorioasă pe alt drum decât pe cel pe care a mers El. Prin urmare, invitația făcută lor este de a-și lua crucea și de a-L urma; să meargă în urmele Lui prin reputație rea, prin reputație bună, credincioși până la moarte, așa cum a fost El.

Nu înseamnă că este posibil ca vreunul dintre urmașii Lui să învingă în același sens absolut în care a învins El; căci El a fost perfect în trup, iar urmașii Lui sunt cu toții imperfecți prin cădere. Ceea ce se cere de la urmașii Lui este ca ei să demonstreze aceeași loialitate a inimii pe care a manifestat-o El — aceeași dispoziție de a face voia Tatălui și de a sacrifica toate celelalte interese. Acestora Marele Preot le alocă meritul sacrificiului Său, atribuindu-l urmașilor Lui drept acoperire pentru toate defectele și neajunsurile neintenționate. Astfel ei sunt asigurați că pot sta compleți în El în ochii Tatălui, și curând prin prima Înviere glorioasă vor fi făcuți desăvârșiți în mod real prin acel sfârșit glorios — „schimbați într-o clipă, într-o clipeală din ochi”; căci „nu pot carnea și sângele să moștenească împărăția”.

Dar pentru a ajunge la această poziție, toți urmașii lui Isus trebuie să-L asculte, trebuie să-I urmeze îndrumările. Atunci El îi va ajuta și îi va îndruma spre Împărăția cerească. „Fii credincios până la moarte și-ți voi da cununa vieții.”

În plus, El va fi Autorul mântuirii pentru toți aceia din omenire care Îl vor asculta când El va prelua Împărăția, stăpânirea lumii, în timpul miei de ani a Domniei Mesianice. Toți cei care atunci vor refuza să-L asculte, vor fi distruși în Moartea a doua; dar toți cei doritori și ascultători ((939)) vor fi în cele din urmă desăvârșiți ca ființe umane, ființe pământești — restaurați la perfecțiunea în care Dumnezeu l-a creat pe Tatăl Adam, plus experiența valoroasă în legătură cu păcatul și cu recuperarea din el.

„Spuneți lumii întregi aceste vești binecuvântate;
Vorbiți despre timpul de odihnă care se apropie;
Spuneți celor oprimați din fiecare popor
Că Jubileul ține o mie de ani.
Ce dacă pentru un moment norii
Ascund cerul albastru când dimineața se apropie?
În curând soarele bucuros al promisiunii
Răsare ca să strălucească o mie de ani.
Grăbiți-vă, veacuri de glorie;
Grăbiți timpul bucuriei când apare Cristos.
O! de-aș putea fi unul găsit vrednic
Să domnesc cu El o mie de ani!”