Vol. 7 Noiembrie-Decembrie 1999 Nr. 1

Priveliște din turnul de strajă

Opiniile Dr. Rev. Gordon despre război

R5764 W. T. 15 septembrie 1915 (pag. 275-278)

Ziarul „Toronto Globe” publică tulburătorul articol care urmează, ieșit de sub pana Rev. Charles W. Gordon. Doctor în Teologie, foarte cunoscut sub pseudonimul Ralph Connor. Rev. Gordon, în calitate de capelan al Batalionului patruzeci și trei Cameron Highlanders (scoțieni din regiunea muntoasă — n. t), s-a întors în Canada, aducând cu sine pe fratele său rănit, locotenentul A. R. Gordon. Articolul său în „Globe” spune:

Anglia vede spectrul înfrângerii

„Toți au spus, animați de simțul datoriei, că acest război este o treabă serioasă, dar nici un om în viață, nici măcar Kitchener n-a știut până acum trei luni cât de serios este. Kitchener știe acum. Asquith știe. Lloyd-George știe. Bonar Law știe. Liderii sindicali din Anglia și sindicatele știu exact cât de grav, cât de ucigător este acest război. Și pe străzile Londrei și în birourile din Londra, în saloane și în «week-end-uri», oamenii își pun unii altora în șoaptă întrebări pe care n-ar îndrăzni să le pună cu voce tare și primesc răspunsuri care uneori dau un simțământ ciudat inimii lor britanice.

Acest război este într-adevăr o problemă serioasă. Optimistul voios și iresponsabil, cu ochiul la trecut când războaiele se duceau cu oameni, nu cu mașini, și când valoarea, nu explozibilul, câștiga bătăliile, declară că rezultatul lui este asigurat — că numai un rezultat este posibil — victoria armatelor noastre. Plăcut om este acest optimist voios, până observi că ochiul lui privește spre trecut sau este cu capul în nori. Când îl cunoști, îl condamni pentru că este un nebun amăgitor. Orice om din imperiu care ar trebui să fie ascultat nu vede nici o speranță de victorie, absolut nici una, și slabă nădejde de un final indecis, decât dacă se schimbă condițiile, așa încât să fie complet diferite de cele în care s-a purtat până acum războiul.

Prima impresie pe care și-o făcea cineva când ajungea în Londra acum două luni era că tradiționala siguranță de sine britanică a fost zdruncinată și a fost înlocuită cu un simț de nesiguranță paralizant. Se simțea pretutindeni, pe străzi, în hoteluri, la cine, la Camera Comunelor și în presă — chiar în presă! Nu era atât de mult ce spunea poporul, ci ceea ce refuza să spună. Efortul hotărât și evident de a fi voios este ceea ce te deprima și te supăra. Fiecare spunea vecinului, «Înveselește-te, lucrurile se vor ameliora».

Condamnă Biroul de Război pentru starea lucrurilor

Dar fiecare, când era singur, refuza să se înveselească. În acele momente singuratice era ocupat cu precădere să condamne în felul său propriu ceva sau pe cineva, dar nu pe germani, ci foarte mult pe cei de la Biroul de Război.

Ce nu era în regulă? Faptul era pur și simplu acesta: Poporul britanic stătea și privea cu ochii de curând deschiși, spectrul înfrângerii ivindu-se de printre cețurile canalului; un spectru deosebit de tradițiile din visele noastre, din somn sau din stare de veghe, prin aceea că refuza să dispară și purta un coif strălucitor. Acel spectru, dacă condițiile nu se schimbă, n-ar putea fi îndepărtat, ci ar îmbrăca haina de hidoșenie și de permanență a realității ca să fie contemplat de copiii lor generații la rând. Fără îndoială sunt oameni care citesc aceste rânduri și se opresc să spună, «Fleacuri». Dar poporul englez nu mai spune, «Fleacuri», și n-a spus, «Fleacuri» când i s-au deschis ochii cu vreo două luni și jumătate în urmă. Atunci poporul britanic s-a ridicat treaz, și cu acel superb curaj rece cu care înfruntă oamenii faptele neplăcute și îngrozitoare a privit situația în față și a început să schimbe lucrurile.

Asquith privește lucrurile într-un fel caracteristic

Guvernul a arătat calea. Cu acea putere bună de sacrificiu care este caracteristică oamenilor de stat britanici, Asquith a făcut față crizei, fiindcă criză era. Era o zi amară și grea pentru premier, cea mai amară și cea mai grea din întreaga sa carieră, dar el a fost la înălțimea cerinței făcute asupra patriotismului său. S-a format un guvern de coaliție. Atunci a început curățenia casei. Printre altele, Biroul de Război a fost reorganizat. A fost înființat un nou departament cu Lloyd-George, acel minunat, mare om micuț la conducerea sa. Până atunci chemarea fusese pentru bărbați și tot mai mulți bărbați. Acum la urechile națiunii a ajuns un strigăt nou: «Muniții, muniții și tot mai multe muniții». Acel «făcător de minuni, micul Welshman» își făcea datoria.

O întrebare încă își mai așteaptă răspunsul: «Care va fi finalul acestui război grav?» Răspunsul este clar, atât de clar încât și optimistul vesel de odinioară îl poate vedea. Și răspunsul este acesta: Dacă schimbarea de condiții atât de splendid inițiată nu va fi continuată, și cu accelerație mereu crescândă, rezultatul va fi ÎNFRÂNGERE.

Cerere pentru muniții

Care este atunci datoria imediată a canadienilor? Să strângă sume mari de bani? Nu prea. Se poate avea încredere că bătrânul John Bull se va îngriji de finanțarea acestui război. Dar în privința Canadei, două lucruri îi stau în putere. Să auzim ce repetă insistent Lloyd-George: «Muniții și mitraliere, muniții și mitraliere! Orice strung canadian care poate roti un obuz să fie pus în mișcare. Fiecare muncitor canadian, bărbat sau femeie, care poate ajunge la o fabrică de muniție sau la o fabrică de armament să meargă acolo, și aceasta cât de repede. Obuze, cât mai multe obuze! Mitraliere, cât mai multe mitraliere!

((442))

„Acolo unde soldații englezi au două mitraliere, germanii au patruzeci. Obuze folosite din abundență — chiar cu risipă — înseamnă batalioane salvate. Am încercat să luptăm cu oameni împotriva mitralierelor și am învățat lecția amară. Obuzele canadiene și mitralierele canadiene înseamnă salvarea bărbaților canadieni. Să se spună serios, sobru și solemn, că dacă imperiul nu poate furniza muniții de război în cantități imense și oameni de război în număr imens, partea noastră va fi amărăciunea și umilința înfrângerii, iar partea copiilor noștri va fi rușinea și sclavia unui militarism infam și tiranic.

Starea de plâns a clerului

Slujitorii bisericilor nominale se află la strâmtoare. Se așteaptă de la ei să fie credincioși țării lor, la bine și la rău. Se așteaptă de la ei să predice războiul ca fiind voia lui Dumnezeu și mersul la război ca un fapt meritoriu care va avea răsplata și binecuvântarea divină. Ei trebuie să încurajeze recrutarea, în ascultare de poruncile regelui lor pământesc și în încălcarea poruncilor Regelui ceresc, care i-a îndrumat să fie făcători de pace și să urmărească pacea cu toți oamenii și să nu ucidă, nici cu aprobare legală nici altfel.

Când s-a făcut greșeala

Cu multe secole în urmă episcopii bisericii au făcut un pas greșit declarând că ei erau episcopi apostolici — cu puteri apostolice, la fel ca cei Doisprezece inițiali. Mai târziu, acești autodenumiți „episcopi apostolici” (Apoc. 2:2) au ajuns la concluzia că poporul nu trebuie să aibă Biblia și că ei ar putea simplifica problemele pentru mase dându-le crezurile. Au făcut primul crez în 325 d. C., iar după aceea au continuat să facă „tot mai rău”, până în secolul al șaisprezecilea. Între timp Biblia a fost interzisă. La un moment dat era aproape un semn sigur de erezie să fii găsit citind Biblia, pentru că aceasta implica faptul că cititorul nu era deplin mulțumit cu crezurile pe care „episcopii apostolici” le făcuseră pentru lume. În acel timp au fost introduse doctrinele oribile ale veacurilor întunecare de către marele nostru Adversar.

Apoi a venit o schimbare, când poporul a început să ceară Biblia și să se îndoiască de infailibilitatea „episcopilor apostolici” și a crezurilor lor. Ediții timpurii ale Bibliei au fost arse în public, atât de episcopii protestanți cât și de cei catolici, până când Biblia a triumfat și a devenit prea adânc înrădăcinată în mințile oamenilor ca să se facă aceasta. Perioada întunericului a durat mai bine de o mie două sute de ani, candela Cuvântului lui Dumnezeu fiind absentă. Apoi s-au făcut diferite încercări de a studia Biblia, toate mai mult sau mai puțin împiedicate de insistența episcopilor că Biblia trebuia interpretată după crezurile pe care ei le făcuseră. Încă nu sunt mulți care să fi ieșit din întuneric. Cu toții am vrea să spunem împreună cu cardinalul Newman:

„Condu-mă, blândă Lumină, prin ceața ce mă-nconjoară,
Condu-mă-nainte
Noaptea-i întunecoasă iar eu sunt departe de casă,
Condu-mă-nainte!”

Numai în ultimii patruzeci de ani studenții Bibliei ignoră într-adevăr toate crezurile și merg direct la Biblie pentru lumina și Adevărul divin, și binecuvântarea lor crește corespunzător. Marele război actual, după cum știe toată lumea, a fost reținut timp de patruzeci de ani. Obiectivul Domnului în faptul că l-a reținut în trecut a fost ca să favorizeze studiul Bibliei. Astfel citim: „După aceea am văzut patru îngeri care stăteau în picioare în cele patru colțuri ale pământului. Ei țineau cele patru vânturi ale pământului, ... Și am văzut un alt înger, ... El a strigat cu glas tare celor patru îngeri cărora le fusese dat să vatăme pământul și marea, zicând: «Nu vătămați pământul, nici marea, nici copacii, până nu vom pune pecetea pe fruntea robilor Dumnezeului nostru»”. Apoc. 7:1-3.

În timpul acelei lungi perioade de întunecime Candela Adevărului a fost ascunsă de popor, „episcopii apostolici” s-au înălțat și s-au separat de restul Bisericii — numindu-se Biserica, ierarhia, clerul, și numind masele laici, contrar cuvintelor Învățătorului, „Voi toți sunteți frați”, și cuvintelor Sf. Petru către întreaga Biserică, „Voi sunteți o preoție împărătească”.

Clerul, înălțându-se pe ei înșiși, au mai făcut un pas, pretinzând putere și autoritate. S-a răspândit pretenția că venise timpul ca Biserica să domnească. În acord cu aceasta, un episcop-șef a fost numit pontif sau papă și s-a decretat ca el și toți succesorii lui să fie locțiitori ai lui Cristos — domnind peste împărățiile lumii ca și reprezentanți ai lui Cristos. În acea calitate, ei au însărcinat pe diferiții regi să domnească peste popoarele lor în numele lui Cristos, identificând astfel diferitele guvernăminte ale lumii cu Biserica și făcând o domnie combinată, spirituală și pământească — două părți ale imperiului lui Dumnezeu pe pământ, pretindeau ei.

Timp de secole papii au avut o asemenea putere încât regii n-au îndrăznit să li se opună, ci au găsit că era spre avantajul lor să susțină pretenția papalității, supunând totul sub îndrumare papală. Un rege nu putea divorța de soție ca să se căsătorească cu alta fără o dezlegare specială de la papă. Papa n-a răspuns îndeajuns de repede la dorințele regelui Henrick al VIII-lea al Angliei în privința aprobării căsătoriei sale cu a doua soție. Atunci regele a rupt relațiile cu papalitatea și a început o biserică a sa proprie — cu el ca și cap — autorizând și susținând pe episcopii săi și dându-le locuri în Camera Lorzilor; ei îl autorizau și-l susțineau pe el în schimb, ca și cap al Bisericii Angliei. Luther a făcut un lucru similar pentru regii și prinții germani, pentru suedezi, danezi, finlandezi etc. Greco-catolicii, deasemenea, fiind în dezacord cu papalitatea, au susținut guvernul rus.

Astfel avem faptul că sistemele religioase au spus actualelor guverne din Europa că ele sunt împărățiile ((443)) lui Dumnezeu — aprobate de Atotputernicul prin reprezentanții Săi pământești — în unele cazuri papalitatea, în altele luteranismul, în altele Biserica Angliei, în altele Biserica Greciei.

Ce harababură îngrozitoare!

„Dar”, ni se spune, „asta-i poveste veche. Nici un om educat nu mai crede acum acele lucruri!” Suntem de acord cu aceasta. Ne îndoim că regele George crede într-adevăr despre sine că este capul bisericii lui Cristos pe pământ și apărătorul credinței ales în mod divin. Ne îndoim că kaizerul Wilhelm crede serios că el este reprezentantul special al lui Dumnezeu pentru luterani. Ne îndoim că țarul ia în serios pretinsa lui relație cu Împărăția lui Mesia. Ne îndoim că Franz Joseph al Ungariei ia în serios ideea că el este reprezentantul Împărăției lui Cristos prin numire papală. Totuși, teoria există. Ea se află în mintea oamenilor.

Predicatorii tuturor denominațiilor, acceptând tacit aceste condiții, nemustrându-le și nerespingându-le, de fapt le-au apobat; și ei n-au spus poporului că s-a făcut o mare greșeală — că Împărăția lui Cristos n-a fost niciodată stabilită pe pământ, dar că ea este următorul lucru care trebuie așteptat. De aceea lumea este nedumerită. Creștinii germani luptă ca parte a Împărăției lui Cristos împotriva creștinilor ruși ca parte a Împărăției lui Cristos și împotriva creștinilor englezi ca parte a Împărăției lui Cristos. Ce harababură îngrozitoare! Și cine poartă răspunderea pentru asemenea ignoranță, orbire, superstiție dacă nu predicatorii?

Între timp, Împărăția lui Dumnezeu vine, așa cum a prezis Biblia. Marele Timp de Strâmtorare este gata să inaugureze noua Domnie — Domnia de Dreptate a lui Mesia. Dar aceasta din urmă nu vine oare ca un hoț sau ca un laț asupra întregii lumi? Nu este oare adevărat că apostolul a prezis, „Voi, fraților, nu sunteți în întuneric, pentru ca ziua aceea să vă surprindă ca un hoț”?

În același timp, nu se află oare predicatorii lumii, catolici și protestanți, într-o situație grozav de grea? Strămoșii lor au spus omenirii că guvernele prezente sunt împărățiile lui Cristos. Acești oameni învățați, cunoscând bine aberația acestei învățături, n-au corectat-o. Acum ei se află într-o postură de ipocriți. Acum aceste împărății pământești apelează la ei să strângă bani și trupe pentru apărarea a ceea ce ei au spus poporului că este Împărăția lui Cristos. Dar Cuvântul lui Dumnezeu apelează la ei să fie, dimpotrivă, făcători de pace și astfel să-i învețe pe oameni.

Oamenii înșiși sunt încurcați. Dar putem fi siguri că atunci când își vor veni în fire — și în curând își vor veni, în strâmtorarea îngrozitoare ce se apropie — ei nu numai că vor fi instigați împotriva prinților pământești care i-au târât în război, ci fără îndoială vor fi instigați și împotriva prinților spirituali care i-au înșelat făcându-i să creadă că luptă pentru Împărăția lui Mesia — când de fapt ei i se opuneau.

Spiritul de război și de neînțelegere pare să fie până și în aerul pe care-l respirăm. Atitudinea tuturor creștinilor, și în special a tuturor studenților Bibliei, ar trebui să fie aceea de făcători de pace, în casă, în piață, la magazin. Să ne păstrăm gândirea rece, ca să fim astfel capabili să ajutăm pe alții să gândească și să acționeze la rece, cu calm și în acord cu Cuvântul lui Dumnezeu. Orice este înrudit cu furia, mânia, vorbirea de rău și amărăciunea ar trebui, așa cum spune apostolul, să fie îndepărtat de la noi care căutăm să fim urmași ai Mielului. Aceleași principii se aplică într-o măsură importantă și la relația noastră cu frații din Biserica lui Cristos. Cu frații, în special, ar trebui să fim foarte îndelung răbdători și dispuși să renunțăm la preferințele noastre în interesul păcii, în special atunci când nu sunt implicate principii vitale.

_________________

Rezultatele unui an de război

În „New York American” (2 august), B. C. Sorbes rezumă efectele actualului război european după cum urmează:

„Priviți aceste două imagini — ce a făcut un an de război pentru Europa și ce a făcut un an de pace pentru Statele Unite:

Un an de război a costat Europa 2.600.000 din efectivul ei uman cel mai bun, a mutilat peste 5.000.000 și a atras după sine pierderea a peste 10.000.000 din oamenii de pe câmpul de luptă — «pierderile» din case sunt în afara calculelor.

Un an de război a adăugat 18.900.000.000 de dolari la datoriile naționale, de fapt, deși aceasta nu se admite, ducând la faliment pe toți beligeranții.

Un an de război a paralizat comerțul Europei și a transformat douăzeci de milioane de muncitori productivi în douăzeci de milioane de muncitori distructivi, în timp ce partea cea mai mare din populația fiecărei țări beligerante este angajată în aprovizionarea directă sau indirectă a dumnezeilor războiului — mai degrabă a vdemonilor.

Europa doborâtă

Un an de război a pustiit vaste teritorii din Europa, a ruinat și a lăsat fără adăposturi poate cincizeci de milioane de ființe umane, fără a mai spune ceva despre distrugerea a mare parte din arhitectura cea mai sacră a lumii.

Un an de război, pe scurt, a doborât Europa și a dus-o la faliment.

Un an de pace internă printre ororile războiului Europei a ridicat Statele Unite pe locul principal între statele lumii.

Un an de pace a câștigat pentru noi primul loc în influența morală.

((444))

Un an de pace a câștigat pentru noi primul loc în puterea financiară.

Un an de pace a câștigat pentru noi primul loc între națiunile industriale ale lumii.

Un an de pace ne-a transformat dintr-o națiune debitoare într-una creditoare.

Un an de pace ne-a dat viteză pe calea ajungerii în poziția de centru financiar al lumii.

Un an de pace ne-a făcut capabili să hrănim și să ajutăm milioane și milioane de victime nevinovate și neajutorate ale războiului — această ultimă realizare însemnată a Americii fiind în timpul celui mai negru an pe care l-a cunoscut vreodată pământul. Un an de pace, pe scurt, a adus Statelor Unite o infinitate de binecuvântări, tot așa cum un an de război a adus Europei o infinitate de orori și dezastre.”

Se vor implica Statele Unite?

Articolul continuă și pune sub semnul întrebării viitorul și posibilitatea implicării Statelor Unite. Ce ciudat ca o astfel de posibilitate să fie până și luată în discuție, în lumina faptului că toate națiunile acum în război ar fi fericite să iasă din el onorabil aproape cu orice preț! Pericolul văzut este pe linia legilor internaționale și a drepturilor celor neutri. Avioanele de luptă și submarinele au adus noi factori în acest război, care n-au fost prevăzuți la stabilirea regulilor războiului, nici legile internaționale nu se ocupă de ele. Legea internațională prevede ca națiunile neutre și comerțul lor să nu fie stânjenite, decât în cazul porturilor sub blocadă. Orice navă care intră într-un astfel de port poate fi inspectată. Dacă este proprietatea adversarului, nava și încărcătura pot fi confiscate. Dacă aparține unei națiuni neutre, aceasta trebuie să fie scutită, cu excepția muniției de război.

Marea Britanie a violat drepturile Statelor Unite și ale altor națiuni neutre în privința acestor lucruri. Ea n-a pus în realitate porturile sub blocadă, dar le-a declarat sub blocadă și a capturat vase neutre peste tot în largul mării și le-a dus în porturile britanice, indiferent de faptul că încărcătura lor nu era contrabandă de război. Marinarii americani s-au plâns mult de detenție și de pierderi. Ei sunt totuși siguri că în final li se va face dreptate — probabil când războiul se va termina.

Marea Britanie scuză aceste încălcări ale legii și ale acordului internațional declarând că s-au schimbat condițiile și că este în interesul ei să-și schimbe modul de acțiune. Când în aranjamentul legii internaționale ea a fost de acord cu prevederea ca produsele alimentare să aibă acces liber, se gândea la faptul că ea însăși avea nevoie să importe produse alimentare. Dar mai târziu, dându-și seama că nemții ar putea fi înfometați dacă navelor nu li s-ar permite transportul liber, ea a ajuns la concluzia că războiul ei împotriva germanilor ar fi mai eficient dacă proviziile de hrană ar fi oprite și germanii ar fi parțial înfometați.

În acordul internațional, bumbacul nu este inclus ca material de război și nu este supus confiscării. Marea Britanie și Germania au fost amândouă de acord cu aceasta, pentru că nici una dintre ele nu produce bumbac. Ambele îl importă din America pentru producție de îmbrăcăminte, tricotaje etc. Totuși, condițiile s-au schimbat în așa măsură încât o mare parte din muniția folosită în acest război este făcută din bumbac. De aceea Anglia refuză să permită transporturilor americane de bumbac să meargă în Germania, fie direct, fie prin țări neutre, și a capturat încărcăturile de bumbac — contrar legii internaționale, pretinzând că are dreptul să facă aceasta pentru că are puterea — cea mai puternică flotă — și pentru că ea consideră că este necesară o grabnică zdrobire a Germaniei.

Nemții au încălcat și ei legea internațională, cu care au fost de acord. Au anunțat o blocadă a porturilor britanice fără ca navele lor să blocheze aceste porturi. Aceasta se numește „blocadă de hârtie”, în sensul că este doar anunțată în scris, întocmai cum englezii au anunțat blocada germană în scris, fără ca vasele să blocheze de fapt porturile germane. Germania declară că noile condiții (avioane și submarine) o justifică să încalce legile națiunilor și să distrugă vasele pe care submarinele nu le pot duce ca trofeu în porturile ei. I s-a atras atenția asupra faptului că aceasta pune în primejdie viața necombatanților și neutrilor și a scopurilor lor potrivite. Guvernul Statelor Unite i-a cerut să se abțină de la această încălcare a legii.

Germania declară că împrejurările au modificat cazurile; că pentru succesul și pentru autoapărarea ei este necesar să stabilească o blocadă împotriva Marii Britanii cât se poate de asemănătoare cu aceea pe care Marea Britanie a stabilit-o împotriva ei și că singurul mijloc de a atinge acest scop este distrugerea vaselor britanice, care transportă voluntari, arme și muniție de război de diferite tipuri către Marea Britanie, intenționate pentru distrugerea nemților și a caselor lor. În aceste condiții, Germania regretă incapacitatea ei de a respecta legea internațională la care și-a dat acordul, și pretinde să fie justificată prin faptul că Anglia a încălcat aceeași lege. Germania a fost totuși de acord să respecte vasele neutrilor, dacă are asigurarea că nu transportă muniție de război. Ea atrage atenția asupra faptului că a avertizat navele neutrilor (în blocada ei de hârtie) să stea deoparte de zona războiului; și spune că dacă neutrii călătoresc pe nave ale Aliaților, viața și proprietatea lor sunt pe propriul lor risc.

Calea potrivită pentru Statele Unite

Indiferent spre ce s-ar îndrepta simpatiile noastre naturale, fie prin înrudire, fie prin asociere în viață, toți trebuie să admită că ambele părți din această mare bătălie sunt la strâmtoare grozavă și de aceea în mare ispită de a încălca legea internațională, după cum au și făcut-o. Dar cum ar trebui Statele Unite să întâmpine situația? Ar fi oare lucru înțelept, potrivit, să intre în altercație cu vreuna dintre aceste națiuni din cauza încălcării legii? Dacă nu, cum putem protesta eficient?

((445))

Răspundem că o cale demnă și potrivită ar fi să refuze orice legături comerciale cu națiunile în război atâta timp cât acestea încalcă legea internațională la care au consimțit. Credem că aceasta le-ar face pe ambele puteri mari să se oprească și ar pune capăt amestecului lor cu neutrii și cu afacerile lor. De ce oare partea de lume care are pace să fie deranjată și incomodată de către cei în război? Ar fi permis doar pentru că națiunile în război sunt puternice. Dacă s-ar rupe legăturile comerciale cu întreaga zonă de război, iar americanii și bunurile lor ar fi ținuți în afara acestor zone, s-ar evita necazul, chiar dacă națiunile în război n-ar consimți și n-ar oferi garanții de respectare a legilor internaționale.

Interesele de afaceri strigă împotriva unei astfel de căi demne, împotriva unei politici atât de corecte. Ele exclamă: „Asta ar strica toată afacerea! Avem comenzi în valoare de sute de milioane de dolari pentru materiale de război la prețuri excelente și am pierde toate acestea. De aceea politica sugerată n-ar fi bună”.

Admitem că potrivit legii internaționale poporul unei țări neutre poate produce în particular mărfuri pentru națiunile în război. Recunoaștem că un asemenea comerț este profitabil. Totuși, este o permisiune, nu o obligație, ca persoane dintr-o națiune neutră să poată, potrivit legii internaționale, avea legături cu națiuni beligerante. Dar că nu există nici o constrângere în această chestiune este evident din faptul că guvernul nostru și-a exercitat deja discreția de a opri vânzarea de materiale de război Mexicului, de exemplu. Are același drept, și fără a încălca neutralitatea, să oprească vânzarea de materiale de război oricărei națiuni beligerante. O astfel de pedeapsă pentru încălcarea legii internaționale ar fi, se pare, singura cale de a-i face pe beligeranți să se oprească.

De altfel, deschiderea noastră față de națiunile în război, rugăciunile multora pentru ei și trimiterea de provizii, medici și asistente etc., să ajute la îngrijirea răniților, toate au aparența unei batjocuri jalnice în lumina ajutorului pe care-l dăm pentru continuarea războiului, prin permiterea manufacturierilor americani să vândă muniții națiunilor beligerante, ceea ce contravine drepturilor tuturor neutrilor și încalcă legea internațională.

În orice caz, cât de nebunesc ar fi ca aceste State Unite să intre într-o controversă cu vreuna dintre puterile în război, când întreaga lume este martoră la nebunia lor și când ele însele doresc cât se poate de serios să nu fi intrat în război.

Nu putem face apel la națiunea noastră ca la o națiune de creștini, pe linia poruncilor lui Isus; dar toți copiii consacrați ai lui Dumnezeu să rețină că nu e-xistă decât două părți, două drapele, doi căpitani. Creștinii s-au înrolat sub drapelul Prințului Păcii, care se împotrivește Prințului Întunericului, a cărui cădere se va îndeplini în marele timp de revoluție și anarhie, despre care Biblia prezice că va urma acestui război, și care, mulțumim lui Dumnezeu! va fi ușa spre Împărăția Milenară și spre marea binecuvântare care va veni atunci pentru lume prin ea. „Pentru cei Aleși, acele zile (de conflict și anarhie) vor fi scurtate” — întrerupte (Matei 24:22); pentru că atunci când oamenii vor fi învățat marea lecție a ceea ce ar rezulta din egoism dacă n-ar fi intervenția divină, Puterea lui Dumnezeu prin Împărăția lui Mesia va prelua prompt controlul și binecuvântarea Domnului va face ca vânturile conflictului să înceteze, așa cum pe Marea Galileii cuvintele Învățătorului au făcut o mare liniște când furtuna era la culme.

Între timp, indiferent de cursul lumii, este de datoria poporului consacrat al Domnului să-și mențină mintea nepărtinitoare, neutră — să privească lucrurile din punctul de vedere al lui Dumnezeu, pe cât este posibil — să simpatizeze cu toți și să nu se alăture nici unuia — să apere pacea în acțiune, cuvânt și gând. „Ferice de cei împăciuitori, căci ei vor fi chemați fii ai lui Dumnezeu.”