Greșeli și păcate și efectele lor asupra caracterului

„Orice nedreptate este păcat; dar este un păcat care nu duce la moarte.”

1 Ioan 5:17.

R 5750 W. T. 15 august 1915 (pag. 251-252)

Ar trebui să recunoaștem o deosebire între greșeli și păcate. Un păcat este ceea ce se comite mai mult sau mai puțin voit și intenționat. O greșeală este într-un anumit sens păcat, dar unul comis fără intenție. Faptul că un păcat este numit greșeală ar presupune că n-a fost făcut cu voia. Legea divină rămâne, fie că noi putem s-o ținem sau nu, și orice încălcare a Legii divine este păcat într-un sens. Dar acele încălcări ale Legii lui Dumnezeu care sunt în întregime rezultatul slăbiciunilor noastre inevitabile nu sunt păcate cu vină și ca atare nu sunt în aceeași categorie cu păcatele mai mult sau mai puțin voite.

În ceea ce privește lumea, ea se află deja sub condamnare pentru păcat. Despre cei care L-au acceptat pe Cristos și au primit iertarea păcatelor lor prin El, apostolul Pavel spune că le sunt „trecute cu vederea păcatele făptuite mai înainte, prin îndelunga răbdare a lui Dumnezeu” (Rom. 3:25). Datorită consacrării vieții lor pentru a fi urmașii lui Cristos, aceste păcate dispar pentru totdeauna, în ceea ce privește responsabilitatea pentru încălcările lor. De atunci înainte cei din poporul Domnului nu mai sunt socotiți ca păcătoși, ci ca sfinți a căror viață întreagă este devotată dreptății.

Cu toate acestea, avem această comoară a Noii Creaturi în vase de lut, trupurile noastre muritoare. Noua Creatură în Cristos nu se așteaptă să mai practice păcatul; pentru că, dacă ar păcătui voit, aceasta ar însemna respingerea completă a Legământului în care a intrat cu Domnul. Dar cu toate acestea, ea va comite greșeli, pentru că doar intențiile inimii îi sunt bune, dar cu un corp imperfect în care să lucreze. Apostolul recunoaște acest lucru. Sf. Pavel a spus că în trupul său nu se află perfecțiune. Sf. Ioan spune că oricine zice că n-are păcat se înșeală singur și Adevărul nu este în el (1 Ioan 1:8-10). Același apostol în aceeași epistolă declară că oricine păcătuiește este de la diavolul. În acest ultim text el se referă evident la practicarea păcatului, la păcatul voit, nu la greșelile inevitabile; pentru că el tocmai a spus că toți fac aceste încălcări neintenționate ale Legii lui Dumnezeu. Sf. Iacov spune că toți greșim în multe feluri (Iac. 3:2). Voința există la fiecare copil consacrat al lui Dumnezeu; dar problema este, cum s-o îndeplinim.

Atitudinea noastră din cauza greșelilor

Potrivit scripturilor, pentru poporul Domnului este păcat să se rănească unii pe alții în cuvânt, faptă sau gând. Dar mulți nu-și dau seama de acest standard înalt, chiar și după ce au intrat în familia lui Dumnezeu. Ei s-ar putea să nu învețe decât după luni sau chiar după ani de zile măsura deplină a Legii divine în privința fiecărei afaceri a vieții. De aceea sunt mulți care un timp se fac vinovați de vorbire de rău și gândire de rău, dar nu sunt conștienți că au făcut rău. Aceste încălcări ale Legii divine sunt greșeli. Aceasta ar trebui să fie atitudinea noastră față de Dumnezeu: „Părinte Ceresc milostiv, noi nu putem face perfect.Te rugăm, iartă greșelile noastre, așa cum iertăm și noi celor care greșesc împotriva noastră. Venim cu curaj la Tronul Tău de Har ceresc, cerând acoperirea acestor greșeli cu meritul Răscumpărătorului nostru și har ca să învingem în măsura posibilității și să devenim sfinți în gând, în vorbă, în faptă.”

Dar dacă cineva păcătuiește, aceasta este o chestiune diferită. În măsura în care încalcă voit Legea divină, în aceeași măsură el va suferi lovituri. Păcatele își lasă urma în caracter; pentru că ele sunt, cel puțin într-o oarecare măsură, încălcări intenționate ale principiilor dreptății și ale legământului cu Dumnezeu, prin care fiecare creștin adevărat se obligă să asculte porunca divină. Scripturile arată clar că dacă unul dintre aceștia păcătuiește intenționat, acesta comite păcat spre moarte, pentru care nici o pedeapsă nu va fi suficientă decât stingerea în Moartea a Doua.

Greșelile nu sunt neapărat o piedică

Textul „Dacă păcătuiește cineva, avem la Tatăl un Mijlocitor, pe Isus Hristos Cel drept” se referă evident la greșeli și nu la păcate intenționate sau voite; căci, după cum am observat deja, același apostol scrie, „acela care păcătuiește este de la diavol”; „cel conceput din Dumnezeu nu păcătuiește”. Oricine este conceput din Dumnezeu, care are Spiritul sfânt, n-ar putea, atâta timp cât este în posesia acestui Spirit sfânt, să comită un păcat cu intenție deplină. Acesta n-ar putea păcătui cu bună știință, decât dacă se află sub influența ispitei puternice a cărnii; căci, dacă ar fi să comită un astfel de păcat, el ar dovedi că a pierdut în întregime Spiritul sfânt. Atâta timp cât Spiritul sfânt rămâne în el, n-ar putea în mod voit, conștient, să comită păcat. El ar putea fi biruit de slăbiciunile cărnii și astfel ar putea consimți într-o măsură la rău, dar acesta ar fi doar un păcat parțial. Totuși pentru acea parte care ar implica consimțământul minții, el ar primi lovituri, proporțional cu gradul de voință legat de acea chestiune.

Greșelile noastre neintenționate, împotriva cărora ne luptăm cum se cuvine, evident nu se interpun dezvoltării caracterului. Sugestia Scripturilor este că Noua Creatură, care crește cum trebuie, luptă împotriva oricărui fel de păcat și imperfecțiune și duce o luptă bună. În cazul greșelilor care sunt inevitabile din partea lui, în loc să-i producă pagubă, acestea slujesc spre a-i arăta care puncte din caracterul lui sunt slabe și au nevoie să fie întărite. El învață despre slăbiciunile sale numai căzând mai mult sau mai puțin în greșeli neintenționat, fără voie. Pe măsură ce găsește slăbiciuni în dezvoltarea caracterului său, întărirea în acele puncte devine plăcerea și străduința lui serioasă, ca să devină „tare în Domnul și în puterea tăriei Lui”. Efes. 6:10.

((468))

Păcatul împotriva Spiritului sfânt

Domnul nostru a spus că oamenilor li se va ierta orice fel de păcat și de hulă în afară de hula împotriva Spiritului sfânt. Gândul Lui de aici, credem noi, este că Domnul va fi dispus să ierte toate aceste lipsuri și greșeli, pentru că ele sunt neintenționate, ele datorându-se faptului că oamenii sunt mai mult sau mai puțin imperfecți în judecata lor. Deci va fi iertare divină pentru unele din marile încălcări și greșeli pe care le-au comis. Răstignirea Domnului n-a fost de fapt intenționată. Vorbind despre cei care L-au răstignit pe Cristos, apostolul Petru spune: „Și acum, fraților, știu că din neștiință ați făcut așa, ca și mai-marii voștri”. Sf. Pavel exprimă același gând spunând, „căci dacă ar fi cunoscut-o, n-ar fi răstignit pe Domnul Slavei”. Fapt. 3:17; 1 Cor. 2:8.

Aceste afirmații sugerează că această faptă a fost mai mult sau mai puțin o greșeală din partea făptașilor. A existat o măsură de păcat, o măsură de cunoștință. În măsura în care au avut cunoștință au avut responsabilitate, și în aceeași măsură au primit lovituri, național și individual. De aceea Scripturile ne spun că vor fi ocazii viitoare de binecuvântare pentru aceia care au răstignit pe Prințul Vieții. Când vor fi treziți, ochii li se vor deschide. Noi ne bucurăm de aceasta. Ei n-au păcătuit cu deplină cunoștință și voință și nu sunt, prin urmare, supuși Morții a Doua. Ei vor avea o încercare viitoare. Dar noi înțelegem că ei vor veni doar ca membri ai rasei lui Adam. Nu vor avea nici un fel de favoare specială ca evrei și se poate că vor avea nevoie de multe lovituri într-adevăr. Unii ar putea să nu fie niciodată recuperați.

Ce înseamnă a păcătui împotriva Spiritului sfânt? Răspundem că Spiritul sfânt este Spiritul Adevărului, al dreptății. Oricine recunoaște Spiritul Adevărului, Spiritul Domnului, și intenționat îl încalcă pe acesta și-i tratează rău pe mesagerii acestui Adevăr, pentru că ei sunt mesagerii lui, păcătuiește împotriva Spiritului sfânt; și în oricare măsura face cineva acest lucru el este un păcătos cu voia. Dacă fapta sa este făcută cu deplină cunoștință, deplină lumină, nu va fi niciodată iertare pentru păcat, nici în viața aceasta nici în viața viitoare. Și rezultatul acelui păcat împotriva luminii și înțelegerii depline va fi Moartea a Doua. Deși orice păcat intenționat împotriva Spiritului sfânt, împotriva Adevărului, trebuie să-și aibă o pedeapsă, fie în acest veac, fie în veacul viitor, totuși pedeapsa nu va fi Moartea a Doua decât dacă cunoștința, păcatul este unul deplin, complet.