Vol. 13 Septembrie-Octombrie 2006 Nr. 6

ÎNDREPTĂȚIT SAU CONDAMNAT PRIN CUVINTE

„Căci din cuvintele tale vei fi îndreptățit și din cuvintele tale vei fi condamnat.” Matei 12:37.

R 5470 1 iunie 1914 (pag. 166-168)

Cuvântul îndreptățit folosit aici de Domnul nostru nu este îndreptățirea la care se face referire în general în Noul Testament. „Îndreptățirea prin credință” despre care scrie sf. Pavel este achitarea de vină înaintea lui Dumnezeu a acelora care L-au acceptat pe Isus din inimă ca Mântuitorul lor. „Fiind îndreptățiți prin credință, avem pace cu Dumnezeu, prin Domnul nostru Isus Hristos.” Îndreptățirea noastră este pe baza credinței în Dumnezeu; noi nu putem intra în familia Sa fără credință. Apostolul Iacov declară că o credință vie se arată prin fapte. Și în aranjamentul lui Dumnezeu, El a făcut necesar ca noi să ne arătăm credința prin acele fapte bune pe care putem să le facem. Astfel credința și faptele împreună ne aduc în asemănarea de caracter a lui Cristos, pentru a fi astfel părtași la învierea Sa. Dacă avem numai credință și n-avem fapte, nu vom atinge niciodată scopul; dacă avem toate faptele și nu avem credință, nici atunci nu vom reuși.

Dar „din cuvintele tale vei fi îndreptățit, și din cuvintele tale vei fi condamnat”: aici Domnul nostru nu Se referă deloc la Biserică. Nimeni na fost acceptat la îndreptățire deplină și la concepere cu Spirit sfânt până la Cincizecime, care a avut loc la câtva timp după ce a fost rostită această declarație. Aceste cuvinte le-au fost spuse fariseilor, care au fost mustrați. Cuvântul îndreptățit este folosit aici într-un sens limitat. De exemplu, am putea vorbi despre o oarecare tranzacție pe care am făcut-o și să spunem: Mam simțit îndreptățit să procedez astfel. Isus a folosit aici acest cuvânt într-un mod asemănător. El Se adresa acelora care pretindeau că au o relație specială cu Dumnezeu sub Legământul Legii și că sunt în mod special sfinți. Evreii n-au fost îndreptățiți la viață, ci numai la părtășie cu Dumnezeu. Și acum ei erau în timpul lor de încercare: se vor dovedi ei vrednici?

N-au recunoscut ziua cercetării lor

Citim că ei nu și-au dat seama că se aflau într-un timp de încercare — că intraseră sub o anumită judecată a lui Dumnezeu, dacă ei ca popor puteau sau nu puteau continua ca servitori ai Săi. „Ei nu și-au cunoscut timpul cercetării lor.” Domnul nostru a spus, când a intrat călare în Ierusalim: „Iată, vi se lasă casa pustie!” Ei, în calitate de Casă a Servitorilor, nau fost vrednici de continuarea favorii speciale în acel timp. Timp de trei ani și jumătate li s-a arătat un anumit fel de favoare; Evanghelia a fost predicată în mijlocul lor. Dar Evanghelia na avut atracție la națiune; numai la „israeliții cu adevărat” dintre ei, rămășița credincioasă. După trei ani și jumătate cu care s-a sfârșit „săptămâna a șaptezecea”, favoarea Domnului față de evrei s-a terminat și de atunci ușa a fost deschisă neamurilor. Și începând de atunci evreii nu au avut nici o întâietate față de alții.

Fariseii au pretins consacrare totală lui Dumnezeu și mare sfințenie. Isus le-a spus că ei și-au făcut filacteriile late și poalele veșmintelor cu ciucuri lungi; că ocupau locurile de frunte în sinagogi și de ochii lumii făceau rugăciuni lungi; și că plăteau zeciuială chiar din cele mai mici semințe, de mentă, anason și chimen, dar omiteau lucrurile mai importante din lege, și că respectarea legii de către ei era numai exterioară, superficială (Mat. 23:5, 6, 14, 23-25). El a declarat că legea poruncea ca ei săși iubească aproapele ca pe ei înșiși. Și i-a acuzat că ei „mâncau casele văduvelor”; erau gata să ((942)) profite de faptul că acestea nu aveau protectori naturali. Le-a spus că ar fi nechibzuință din partea lor să creadă că făcând rugăciuni la colțurile străzilor etc., țineau legea.

Cuvintele — un indice al inimii

„Din cuvintele tale vei fi condamnat”; adică ei trebuiau să piardă favoarea specială a lui Dumnezeu. Prin cuvintele lor s-au dovedit necinstiți. Ei au observat faptele bune ale lui Isus, dar din cauza geloziei și a invidiei au spus tot felul de rele împotriva Lui și L-au răstignit. Tot ce au spus împotriva Lui a arătat adevărata stare a inimii lor. Ei s-au dovedit nevrednici de favoarea lui Dumnezeu. Nu trebuie să gândim însă că evreii au intrat în dizgrația veșnică a lui Dumnezeu. În timpul Veacului Evanghelic ei au fost sub pedepse speciale; au avut multă persecuție; dar credința lor în Dumnezeu le-a adus această persecuție.

Mânia lui Dumnezeu a venit peste ei „deplin” în timpul celor patruzeci de ani de la sfârșitul Veacului Iudeu. La sfârșitul anului 70 d. Cr., națiunea s-a destrămat. Dar oamenii au rămas în viață! Iar acum sunt pe cale să se întoarcă pe deplin în favoarea lui Dumnezeu: „ei sunt iubiți din cauza părinților lor”. Ei mai au încă o parte în aranjamentul făcut de la început, astfel încât condamnarea lor nu a fost o condamnare veșnică. Dar au pierdut binecuvântarea principală.

Dacă ei ar fi spus: Noi nu putem încă vedea că acesta este Mesia, dar suntem convinși că există o putere minunată care lucrează în El — dacă ar fi folosit astfel de cuvinte, s-ar fi dovedit doritori de a cunoaște calea dreaptă, pe care Dumnezeu le-ar fi arătat-o după cum le-a arătato și altora — în mod special după Cincizecime. În astfel de caz ei puteau fi îndreptățiți prin cuvintele și comportarea lor. Însă ei n-au rostit aceste cuvinte pentru că n-au avut starea potrivită a inimii. „Din plinătatea inimii vorbește gura.” Atitudinea inimii lor a fost arătată prin cuvinte; favoarea națiunii s-a sfârșit.

Ce constituie vorbire de rău

Apostolul Pavel spune: „Nu vorbiți rău de nimeni”; el nu spune: Nu vorbiți rău de nici un crez. Despre unele crezuri ar trebui să se vorbească foarte rău! Oamenilor care sunt legați de ele le-ar face bine. El nu spune că nu trebuie să vorbim rău despre nici un principiu rău, ci reduce chestiunea la individ. Biblia vorbește despre omenire că ea gândește rău, vorbește rău, face rău; în acest sens oamenii sunt cu toții sub condamnare. Și a spune că toată lumea este păcătoasă nu este vorbire de rău; căci toți oamenii recunosc aceasta. Este adevărat și fiecare persoană ar trebui să știe că toți oamenii sunt păcătoși: păcatul predomină.

Dar când venim la indivizi, ajungem pe un teren periculos. Isus a spus că fariseii erau fățarnici și morminte văruite. El nu S-a adresat unui individ anume, ci a vorbit rău despre un sistem și o clasă. Astfel dacă noi atragem atenția asupra hoților de buzunare, nu aruncăm ocări neapărat asupra cuiva din vecinătatea noastră. Dar când alegem un individ anume și vorbim rău despre el, suntem pe teren greșit, conform Scripturilor, dacă nu este o chestiune de necesitate. Dacă știți despre un hoț de buzunare, calea potrivită este să faceți ca el să fie arestat. Dacă știți că la un anumit timp o anumită persoană a fost hoț de buzunare, nu înseamnă neapărat că el mai este și acum; se poate să se fi reformat.

De aceea, când dăm un sfat în privința hoților de buzunare, nu ar fi corect să indicăm o persoană sau alta, dacă nu suntem siguri. Există unii după gratiile închisorii care servesc astăzi adevărul și dreptatea. Și așa este cu unii care au ieșit de după gratiile închisorii. A menține o ocară și a înfiera pe cineva din cauza unei anumite comportări rele mai devreme în viață nu este corect. Nu este corect să menținem ocară împotriva nimănui și să-l împiedicăm de la o cale cinstită în viitor. Mai bine să spunem: Acum ești liber și cred că ești hotărât să faci bine. Efectul acestui lucru ar fi bun — să-l lași să vadă că cineva care îi cunoaște trecutul dorește să-l ajute. Dar dacă el n-ar da nici o asigurare că va proceda corect, atunci noi să ne simțim liberi să-i punem pe alții în gardă împotriva lui. Dacă el ar dori să fie corect, noi ar trebui să cooperăm cu el pe orice cale posibilă.

Lumea este plină de vorbire de rău

Nu există nici o îndoială că există multă vorbire de rău: lumea este plină de ea. Un om de afaceri va spune adesea despre altul: Aș avea încredere în acel om cam cât ai putea arunca un elefant apucându-l de coadă — un mod expresiv de a spune câtă încredere are în el. Altă expresie este: N-aș avea încredere în el pentru nimic în lume! Lumea n-a intrat în școala lui Cristos; prin urmare Biserica este instruită în mod special să nu vorbească de rău pe nimeni. Desigur, este natural pentru carnea noastră decăzută să „evite” aproape totul și să încerce să afle un mod prin care ne-am putea justifica în a spune ceva nefavorabil despre altul; și se pare că adesea înșiși cei din poporul Domnului „s-au învârtit” să vadă ce scuză ar putea găsi pentru a vorbi de rău și totuși să nu se simtă condamnați.

Inima omului este foarte înșelătoare

Trebuie să presupunem și să admitem că fiecare copil al lui Dumnezeu are o inimă care dorește să facă voia Domnului, și că, de aceea, nici unul dintre ei nu ar dori să facă ceva contrar voinței Domnului. Dar există ceva în inima decăzută a omului care este foarte înșelător — hotărât să facă lucrul pe care îl făcea în lume. Am cunoscut oameni din lume care nu se gândesc că ar fi ceva rău în a spune totul despre alții. Ei adesea spun în șoaptă, știind că persoana căreia îi spun va șopti alteia în următoarele cinci minute. Chiar dacă nu sunt ((943)) siguri că este adevărat, ceea ce știu este prea „bun” ca să păstreze! Ei vreau ca și alții să aibă parte de un lucru atât de bun! Îl învârt ca pe o bucățică dulce sub limbă câtva timp, și apoi se grăbesc să-l scuipe altora, ca să poată ajuta în a-l duce mai departe! Răul arde ca să iasă afară.

Ei bine, n-ar fi greșit să spui adevărul despre o persoană, spune unul. Ba da, ar fi greșit! Dar, dacă nu îi spun lui John Smith că Mary Jones îmi datorează o sumă, el ar putea avea încredere în ea. Trebuie să le spun și altora pentru că ea ar putea să intre în datorii la ei. Nu voi spune foarte mult: Doar voi ridica din umeri, voi da din cap și voi spune: Ar fi mai bine să fii atent, sau vei fi tras pe sfoară! Și astfel, dacă persoana ar datora numai o monedă, dauna care i s-ar face ar valora o mie de dolari.

Știm noi ceva ce am putea spune și „de-abia așteptăm” să spunem? Dacă este așa, să mergem înaintea Domnului în rugăciune și să ne străduim cu seriozitate să urmăm porunca apostolului Pavel: „Orice amărăciune, orice iuțime, orice mânie, orice strigare și orice defăimare să fie înlăturate de la voi, împreună cu orice fel de răutate. Și fiți buni unii cu alții, miloși și iertați-vă unul pe altul, cum v-a iertat și Dumnezeu pe voi în Hristos”. Efes. 4:31, 32.

Important pentru poporul Domnului

Noi credem, dragi frați, că această chestiune a vorbirii de rău este una din greutățile creștinilor — să știm cum, când și unde să păstrăm tăcerea în privința reputației altora. Știm despre un frate care a fost la închisoare și care a fost eliberat. El ne-a spus că a fost bucuros că a ieșit. L-am întrebat: Ai spus cuiva că ai fost la închisoare? Da, a răspuns el. Ei bine, să nu mai spui. Foarte puțini din poporul Domnului ar avea încredere în tine dacă ar ști. Vom merge la cei cărora le-ai spus și le vom spune să nu menționeze deloc acest lucru. Este o trăsătură a naturii noastre decăzute de a vorbi despre aceste lucruri.

Cum este definită vorbirea de rău

Desigur că există oameni care sunt nechibzuiți; ei vor spune lucruri nefavorabile atât despre ei cât și despre alții. Dar cei mai mulți oameni nu sunt dispuși să spună ceva compromițător despre ei, și aici trebuie să ne oprim și să ne gândim: Să spun ceva în detrimentul cuiva? Dacă circumstanțele ar fi schimbate, dacă aș fi eu în locul lui și el ar fi în locul meu, mi-ar plăcea ca el să spună aceasta despre mine?

Dar cum ar fi dacă am vedea un om furându-i altuia din buzunar? Atunci ne-am simți pe deplin îndreptățiți să urmăm toți pașii necesari pentru arestarea lui, pentru că am gândi că acesta ar fi cel mai bun lucru pentru acel om și pentru alții. Am gândi că ar fi bine să strigăm: Hoț de buzunare! Hoț de buzunare! și să fie arestat.

În măsura în care putem noi hotărî, vorbire de rău înseamnă a spune ceva ce ar fi dăunător altuia, într-un mod sau în împrejurări în care, dacă s-ar aplica la noi, am considera că este aspru și dăunător. Am cunoscut pe unul care în anumite cazuri proceda greșit, și i-am trimis vorbă că dacă continua acea cale vom considera de datoria noastră să luăm atitudine în acea problemă; dar dacă el ne asigura că părăsește acea cale, nu vom mai face nimic. În acest mod, în câteva cazuri, persoana a fost oprită de a face rău altora; iar noi am fost scutiți de a ne referi public la chestiunea despre care știam, și care, poate, nu o cunoștea nici o altă persoană din lume.

Noi avem nevoie de înțelepciune de sus. Și credem că această atitudine reprezintă o dezvoltare necesară a caracterului creștin. Dacă dorim cu adevărat binele aproapelui și propriul nostru bine, dacă dorim să-l cinstim cum ne-ar place să ne cinstească și el pe noi, atunci trebuie să urmăm Regula de Aur: „Fă altuia ceea ce țiar plăcea să-ți facă el”.

Multă vorbire de rău ar fi evitată dacă neam aminti următoarele versuri bune luate dintr-o revistă lumească. Sentimentul este sănătos și scriptural:

„Fă tot binele pe care îl poți face,
Prin toate mijloacele prin care poți,
Pe toate căile pe care poți,
În toate locurile în care poți,
De câte ori poți,
La toți oamenii la care poți,
Atâta timp cât poți.”

Sf. Pavel redă același gând pe scurt, în cuvintele: „Așadar, cât avem ocazie, să facem bine la toți.” Galateni 6:10.