((519))

Noua Creație - Studiul XIII
Noua creație - Obligațiile Părintești ale Noii Creații

> Exercitarea puterilor de reproducere este însoțită de obligații mari -- Influențele prenatale -- „Învață pe copil calea pe care trebuie s-o urmeze” -- Influența școlilor de duminică -- Încrederea copiilor -- Puterea sugestiei în educarea copiilor -- Copiii noștri în timpul de strâmtorare -- Distracțiile potrivite și nepotrivite -- Căsătoria copiilor Noilor Creaturi

Obligațiile părintești sunt printre cele mai importante obligații care aparțin de problemele omenirii. Puterea de a înmulți specia umană, cu toate posibilitățile legate de ființa astfel adusă în existență și asociate cu ea, este o putere minunată -- cea mai mare asemănare a umanității cu puterea divină. Este într-adevăr exercitarea puterii divine de către om ca agentul lui Dumnezeu. Posibilitățile legate de nașterea fiecărui copil se întind în direcții diferite, de avantaj sau dezavantaj, de bine sau rău, de onoare sau dezonoare, până la extreme uimitoare. Desigur, dacă omenirea ar putea înțelege acest lucru din adevăratul punct de vedere, ea ar ridica conceperea copiilor de pe planul unei exaltări și al unei relaxări a principiilor morale și intelectuale pe un plan consacrat, în care responsabilitățile de tată și mamă ar fi îndeplinite într-o manieră și într-un grad care până acum au fost desigur atinse numai de către foarte puțini. Aceste gânduri în privința obligației s-ar extinde nu numai asupra copilului, ale cărui însușiri mintale, morale și fizice depind de părinți, ci și asupra Creatorului care i-a încredințat omenirii această putere de înmulțire minunată, și Căruia, în calitatea lor de administratori, ar fi de așteptat să-I dea socoteală pentru folosirea acestei puteri divine.

Aceste simțăminte de responsabilitate se intensifică pe măsură ce începem să ne dăm seama că sub aranjamentul divin părinții influențează caracterul viitorului copil, nu numai în momentul ((520)) conceperii lui, ci în toată perioada sarcinii. În perioada aceea mintea mamei, gândurile ei, dispoziția ei, sentimentele ei, se imprimă asupra copilului în embrion; și nu numai atât, dar în acea perioadă mama însăși este în mod deosebit sensibilă la influențele înconjurătoare, multe dintre ele, dacă nu toate, atârnând de grija soțului. Dacă mintea mamei va fi menținută bine dispusă și veselă, iar inima fericită, acestea vor influența favorabil embrionul; dar dacă, dimpotrivă, ea este hărțuită, îngrijorată, tulburată, asaltată de certuri și nedumeriri, acest necaz se va imprima în mod sigur asupra embrionului, dându-i în viață o dispoziție morocănoasă sau tristă sau țâfnoasă. Dacă mediul prenatal este depravat, egoist și josnic, este vreo mirare că embrionul astfel influențat și copilul născut cu astfel de impresii va fi ticălos, josnic și cu tendințe spre depravare, egoism etc.?

Să nu fim înțeleși a pretinde că tot răul din lume se trage direct dintr-o moștenire părintească de păcat și slăbiciune dată copilului în perioada de sarcină, și nici chiar că tot se trage de aici și de la educația ulterioară a copilului până la vârsta maturității. Admitem că este posibil ca unii bărbați răi și unele femei rele să fi avut naștere și educație relativ nobile, întocmai cum și Satan a fost creat perfect și a păcătuit cu voia când era încă sub tutela Creatorului; totuși suntem serios înclinați să ne îndoim că multe din caracterele rele au avut aceste două ajutoare importante ale integrității. Suntem complet de acord cu declarația scripturală a regulii generale: „Învață pe copil calea pe care trebuie s-o urmeze, și când va îmbătrâni nu se va abate de la ea”. Câți părinți, mai mult sau mai puțin înclinați să pună la îndoială caracterul adevărat al acestei scripturi, își aduc aminte că educația unui copil trebuie să înceapă în momentul conceperii lui, și că un copil nepotrivit conceput are nevoie să fie educat pentru a scoate din el slăbiciunile, nechibzuințele și păcatul care au fost imprimate în el înainte de a se naște?

Nu vrem să dăm de înțeles că există posibilitatea nașterii unui copil perfect în condițiile prezente decăzute și ((521)) imperfecte. Dimpotrivă, ne amintim bine declarația Domnului: „Cum ar putea să iasă dintr-o ființă necurată un om curat?” Recunoaștem că toți putem spune despre noi: „Sunt născut în nelegiuire și în păcat m-a conceput mama mea”, și îndemnăm doar ca, indiferent de ceea ce vede sau nu vede lumea în acest subiect, poporul Domnului din Noua Creație să-și dea seama de posibilitatea ușurării într-o anumită măsură de întinăciunile și slăbiciunile care aparțin rasei decăzute. Cel puțin ar trebui să caute să li se nască copii cu caractere atât de nobile cât pot ei să le dea sub aranjamentele divine. Ei totuși vor fi decăzuți și totuși vor avea nevoie de un Mântuitor, și fără El nu vor putea ajunge nici la perfecțiune, nici la vrednicie de viață veșnică. Omul natural ar putea înțelege acest adevăr într-o anumită măsură și ar putea profita de unele sugestii ca acestea, dar nu în măsura în care profită Noua Creatură.

Oricât s-ar strădui, bărbatul natural este totuși natural -- din pământ, pământesc -- și ca atare poate imprima asupra soției, iar ea asupra embrionului, numai astfel de gânduri și sentimente cum posedă, iar acestea sunt deficitare în ceea ce privește sentimentele cele mai înalte -- cele spirituale. În timp ce mintea Noii Creaturi înțelege speranțele, făgăduințele și idealurile spirituale și caută în mod cuvenit să le imprime asupra tuturor celor pe care Domnul Dumnezeul nostru îi va chema prin adevărul și harul Său -- caută în mod special să dezvolte copii ai lui Dumnezeu -- totuși, dacă dintr-un motiv oarecare intră într-o legătură matrimonială și consideră înțelept să procreeze o familie umană, aceștia au mare avantaj în această privință comparativ cu bărbatul natural și cu femeia naturală. Ei au idealuri mai înalte, speranțe mai mari, aspirații mai nobile, bucurii mai curate: și dându-și seama de influența gândurilor, emoțiilor și sentimentelor lor asupra copilului în embrion, astfel de părinți vor fi într-o poziție de a face pentru copil într-adevăr cu mult mai mult decât alți părinți pentru odraslele lor.

Lumea a câștigat o înțelepciune cumva egoistă în această privință. De exemplu, cei pe care-i interesează animalele de prăsilă frumoase, vite, cai, oi etc., nu numai că dau atenție ((522)) mare unei împerecheri potrivite, ci, pe lângă aceasta, în special când este vorba de creșterea cailor de cursă, acordă atenție mare mamelor în perioada de gestație. Se îngrijesc de toate nevoile și confortul lor, grajdurile lor sunt curate, luminoase; și fără să știe în ce măsură iapa apreciază fotografiile, pe pereții grajdului ei se atârnă fotografii cu cai alergând. Mai mult, când încă este în perioada de gestație, este dusă la curse, unde poate vedea cai în concurs etc. Toate acestea sunt menite a produce în mamă o ambiție, a cărei imprimare reflectată asupra mânzului ei în embrion va fi folositoare, avantajoasă pentru viteză, și astfel profitabilă și plăcută proprietarului din punct de vedere financiar și în alt mod.

Părinții umani n-au nici un astfel de interes financiar legat de odraslele lor, dar ei au, sau ar trebui să aibă, un interes mult mai adânc și mai lipsit de egoism. Speranțele și ambițiile lor pentru copiii lor ar trebui să fie spre a-i vedea bine înzestrați în privința calităților mintale și morale. Și, chiar dacă Noua Creatură nu poate spera să-și conceapă copilul la natură spirituală (deoarece aceasta nu ține de domeniul ei), ar putea spera să-i dea ca moștenire pământească o natură atât de bună încât să privească cu mare simpatie lucrurile spirituale. Astfel trebuie să fie desigur dorința, scopul și speranța lor. Mulți copii au fost concepuți de părinți onești, temători de Dumnezeu și au fost în mod corespunzător binecuvântați, iar această influență, favorabilă pentru un standard uman înalt, a mers oriunde a mers și Evanghelia lui Cristos. Ca atare, noi avem astăzi tipuri și standarde mai înalte care predomină mai larg în țările civilizate decât în țările păgâne, în ciuda faptului că creștinii nu și-au apreciat decât imperfect privilegiile și responsabilitățile legate de copiii lor.

Rezumatul argumentului este următorul: Dacă Noile Creaturi se căsătoresc și intenționează să nască urmași după trup, aceștia să-și pregătească mintea și dorința astfel încât momentul conceperii să fie nu numai un moment de iubire și respect reciproc, ci și de reverență față de Creator și de apreciere a puterii de procreare asemenea lui Dumnezeu ((523)) acordată lor. Pe lângă aceasta, să fie o ocazie de rugăciune pentru binecuvântarea divină; și după aceea, în fiecare zi și în fiecare ceas, interesele copilului să fie păstrate în toate aranjamentele vieții. Să nu fie considerat un simplu incident din viață, ci lucrul cel mai important. Ar fi o ocazie specială pentru exercitarea darurilor spiritului, care ar trebui să fi fost cultivate înainte în măsură considerabilă -- credință în Dumnezeu și în făgăduințele Sale, speranță, încredere, răbdare, amabilitate frățească, smerenie, blândețe, iubire. Acestea desigur predomină totdeauna printre cei care sunt din Noua Creație, dar ei trebuie să fie atenți în astfel de timp fiindcă își dau seama că influențează, marchează, imprimă caracter asupra unei alte generații.

Pe cât este posibil, casa să fie luminoasă și veselă, mintea îndreptată spre astfel de canale care ar fi avantajoase, spre citire, scriere, matematici și datoriile practice ale vieții. Cultivarea inimii nu trebuie nici ea să fie uitată -- cultivare pe liniile celui mai deplin acord cu principiile dreptății, iubirii și înțelepciunii, cu o continuă recunoaștere a Domnului în toate afacerile vieții; cu încredere iubitoare între soț și soție, și cu simțăminte blânde și binevoitoare față de lume în general. Având bunăvoință, dreptate, iubire, în legătură cu toate afacerile vieții, condițiile ar fi foarte favorabile; dar astfel de stare ar fi greu de imaginat fără concursul cel mai deplin al soțului și fără prevederea și supravegherea lui atentă, căci, după cum am sugerat deja, în astfel de împrejurări mama este cel mai puțin în stare să preia supravegherea lucrurilor, chiar dacă sunt acele lucruri care în mod cuvenit aparțin de domeniul ei în familie. Apoi, de asemenea, soțul trebuie să fie cu atât mai atent să conducă conversația în manieră cuvenită, să se îngrijească de hrană potrivită și consistentă, atât mintală cât și materială, și mai presus de orice să trezească mintea sănătoasă a soției sale în privința Domnului și a planului Său glorios, precum și a tuturor aspectelor caracterului divin, a înțelepciunii, iubirii, bunătății, dreptății și puterii acestuia.

Mulți părinți creștini ar putea replica la acestea că ei n-au astfel de situație în viață încât să aibă toate comoditățile, ((524)) confortul și independența de grija casei și de alte griji în astfel de timp. Răspundem că noi doar am arătat idealul și că este pentru fiecare copil al Domnului să caute să ajungă cât se poate de aproape de acest ideal. Dar Noua Creatură să nu uite niciodată că în aceasta, ca și în toate celelalte experiențe ale vieții, Domnul prin harul și spiritul Său îi compensează pentru toate dezavantajele și lipsurile pământești. Unul ca acesta, în împrejurări nefavorabile în oarecare grad, să caute cu atât mai serios în rugăciune, ca inima să i se umple cu pacea lui Dumnezeu care întrece orice înțelegere și să lase ca aceasta să domnească continuu. Un rezultat al acestei păci în inimă este că, oricâtă dezordine ar fi, în mod inevitabil, în jurul mamei, copilul s-ar bucura în mod sigur de o mai mare măsură de pace și iubire decât altfel -- mai mult decât ar avea frații și surorile lui născuți în alte împrejurări. Ar fi mai puțin nervos și morocănos, mai liniștit și mai pașnic, mai dispus pentru dreptate în principiu și conduită.

„Învață pe copil calea pe care trebuie s-o urmeze”

„Cine cruță nuiaua urăște pe fiul său” (Prov. 13:24). „Care este fiul pe care nu-l disciplinează tatăl?” „Dacă sunteți scutiți de discplinare . . . sunteți niște copii nelegitimi, iar nu fii.” Evr. 12:7.

Nimic nu este mai departe de intenția noastră decât să îndemnăm la folosirea nediscriminatorie și frecventă a nuielei în creșterea copiilor. Am citat însă aceste scripturi pentru a arăta poziția greșită a celor care susțin că pedeapsa corporală din partea părinților, chiar și atunci când este necesară, este greșită. Casa condusă cu nuiaua trebuie să fie din necesitate o casă nefericită. Casele Noilor Creaturi trebuie să fie conduse cu iubire și nu cu nuiaua. Nuiaua trebuie ținută numai ca o necesitate ocazională pentru a impune legea iubirii; și când este administrată trebuie mânuită de mâna iubirii și niciodată de mâna furiei. Noile Creaturi, conduse de spiritul chibzuinței, învață treptat că ordinea este una din primele legi ale cerului și prin urmare trebuie să fie unul din primele elemente și caracteristici ale caselor Noilor Creaturi.

((525))

Ordinea însă nu înseamnă cu necesitate liniște absolută, altfel pustia și cetățile tăcute ale morților ar fi singurele locuri unde ar domni ordinea. Ordine poate însemna atât bucurie cât și pace, atât fericire cât și odihnă, atât libertate cât și lege. Ordine înseamnă lege -- la Noile Creaturi Regula de Aur și Legea Iubirii fiind cele care conduc pe capul casei și pe ajutorul său, precum și pe copii, și fac din părinți exemple pentru copii în toate darurile creștine. Legea, chiar Legea Iubirii, înseamnă răsplăți și pedepse, iar în familie părinții le împart pe acestea. Potrivit slăbiciunilor recunoscute ale acestora, ei la rândul lor au nevoie de îndrumare de la Tatăl ceresc pentru a-L slăvi nu numai în inima și voința lor, dar pentru ca și casele lor să fie modele pământești de case ale celor drepți, case ale celor care au mintea lui Cristos.

Răsplățile lor pentru copii trebuie să conste în pregătirea unui astfel de confort și a unei astfel de binecuvântări cum permit împrejurările, sub controlul unei providențe recunoscute. Pedepsele lor pot fi mai mult sau mai puțin severe, după gradul voinței copilului, dar niciodată după standardul dreptății, niciodată cu încercarea de a da copilului măsura deplină a ceea ce conduita lui ar putea cere în mod just -- fiindcă nici noi înșine nu suntem sub dreptate, ci sub milă, sub iubire, și trebuie să arătăm milă, nu numai în purtarea noastră cu alții, ci în special în purtarea noastră cu copiii noștri, ale căror imperfecțiuni și neajunsuri pot fi găsite fără îndoială în grad mai mare sau mai mic la noi și la strămoșii noștri. Iubirea poate pedepsi uneori prin refuzul unui sărut, așa cum poate răsplăti uneori prin acordarea unui sărut; ea poate opri pentru un timp pe cel nesupus de la tovărășia celor ascultători și de la plăcerile pregătite pentru ei. Legea Iubirii poate uneori chiar aplica nuiaua disciplinei până la a i se refuza cina sau a i se da numai strictul necesar, pâine și apă, și a i se reține unele din plăcerile și confortul adițional; sau uneori poate mânui nuiaua literală a pedepsei pentru a impune ascultarea și a păstra astfel ordinea și binecuvântările casei, ((526)) nu numai pentru copiii ascultători, ci și pentru cel pedepsit, pe care speră astfel să-l binecuvânteze și să-l aducă în armonie deplină.

Nu prea este necesar să prevenim Noua Creație să nu folosească cuvinte aspre sau mânioase față de copiii lor, căci ei știu că acest fel de vorbire este nepotrivit pentru oricine în orice împrejurări. Dimpotrivă, „cuvântul lor să fie totdeauna cu har”, cu iubire, cu blândețe, chiar și când mustră. Nu este necesar să sugerăm clasei căreia ne adresăm că este nepotrivit a lovi copilul în mod necugetat, ceea ce i-ar putea dăuna nu numai fizic -- poate lezând auzul pentru totdeauna -- dar i-ar răni și sentimentele, ar putea dezvolta frica de părinți în locul iubirii, care ar trebui să fie considerată singura bază potrivită pe care să se zidească ascultarea și ordinea casei. Mai mult, lovirea necugetată sau remarcile tăioase ar fi greșite, ar indica o stare greșită a minții părintelui -- o stare nefavorabilă luării unei decizii potrivite, juste asupra problemei pe linia Legii Iubirii. Părintele este dator față de el însuși ca parte a propriei discipline, ca și față de copil, să nu aplice niciodată o pedeapsă la care nu s-a gândit suficient și pe care, judecând la rece și fără patimă, n-a găsit-o că este, nu mai mult, ci mai puțin decât ar cere dreptatea în mod cuvenit. De asemenea, el are datoria față de sine să-l facă pe copil să înțeleagă pe deplin situația, necesitatea păstrării ordinii în casă, ca fericirea casei să poată continua pentru binecuvântarea tuturor celor care stau în ea; să-l facă pe copil să înțeleagă bine și aceea că părintele n-are nici o mânie față de el, nici o răutate, ură, nimic în afară de simpatie, iubire și dorința de a-i face bine.

Părinții pământești pot încerca un astfel de control, dar le va lipsi un ajutor principal în urmărirea lui, deoarece, nefiind supuși deplin și complet Tatălui ceresc, controlului și Cuvântului Său, ei nu pot arăta, ca Noile Creaturi, spre Legea divină și spre responsabilitatea lor față de aceasta, precum și spre recunoașterea ei și spre străduințele lor de a fi ascultători de ea. Părinții creștini au un imens avantaj în ((527)) felul de a proceda cu copiii lor -- dacă-l vor folosi. Ei trebuie să le citească copiilor din Cuvânt aprobarea divină a autorității părintești -- cerința divină ca un părinte să învețe pe copil calea care trebuie s-o urmeze; și, mai mult, trebuie să arate necesitatea acestui lucru -- fiindcă noi suntem toți decăzuți și nu suntem în stare să ne ridicăm la standardul divin etc.; că toate aceste mijloace și corecții sunt necesare ca ajutoare pentru a contracara tendințele rele sub care am fost născuți. Este o mare greșeală să presupunem că mintea copiilor nu apreciază aceste principii, nu apreciază ceea ce este corect și ceea ce este greșit și nu apreciază că este potrivit a se aplica pedepse drepte pentru facerea răului și răsplăți pentru facerea binelui.

Mulți părinți uită să privească înapoi și să observe cât de timpuriu au învățat ei să aprecieze principiile dreptății -- să aprecieze grija părintească ce n-a neglijat să mustre, să corecteze și chiar să pedepsească atunci când s-a părut că este necesar. Să ne amintim de asemenea ce ascuțit a fost simțul nostru de dreptate când eram copii -- cum am aprobat în mintea noastră disciplinarea părintească atunci când am înțeles că motivul ei era pentru dezvoltarea caracterului, dar cum am fost nemulțumiți dacă n-am văzut un principiu de dreptate, dacă am fost mustrați sau am fost altfel pedepsiți pentru lucruri de care n-am fost vinovați, sau dacă ni s-a aplicat o pedeapsă care o depășea pe aceea care în mod rezonabil corespundea greșelii. Acesta este nu numai cel mai bun și mai sigur mod de a controla un copil pentru a-i îndruma mintea în privința a ceea ce este corect și greșit, adevăr și minciună, dreptate și nedreptate, ci constituie și o educare a copilului în caracter, când este cel mai susceptibil la influența părinților. Este o formare a caracterului într-un timp când conștiința și judecata copilului sunt în formare și când în mod cuvenit el îl recunoaște pe părinte ca singurul său legiuitor. Dacă această lucrare de formare a caracterului este ignorată în frageda pruncie, în anii următori este mult mai dificilă, pe lângă dezavantajele care se vor aduna între timp atât pentru părinte cât și pentru copil, pentru vecini și prieteni.

((528))

Este deci cu totul important să remarcăm că educarea unui copil nu constă numai în învățarea lui cu privire la purtarea exterioară, în politețe, curățenie, ascultare etc., ci mai mult, și de fapt mai ales, în stabilirea principiilor corecte în inimă -- în recunoașterea cuvenită a minții Domnului ca singurul standard de viață, atât pentru cei bătrâni cât și pentru cei tineri. Regula de Aur, Legea Iubirii, de generozitate, smerenie, răbdare, blândețe, îngăduință, trebuie să fie insuflată în privința relației copilului cu alți membri ai familiei, cu tovarășii de joacă etc. Copilul învățat să fie egoist, sau unul al cărui egoism natural nu-i este adus la cunoștință cu blândețe (nu în prezența altora) și nu este mustrat și corectat iubitor, este lipsit de o lecție foarte importantă la momentul cel mai potrivit.

Părintele care neglijează o astfel de ocazie pentru instruirea și corectarea minții, a judecății, precum și a conduitei exterioare, nu numai că neglijează cea mai favorabilă ocazie în privința copilului său, dar permite să crească buruieni în grădina inimii unde trebuie să crească numai darurile spiritului, și astfel își adună mai mult sau mai puțin necaz în relațiile cu acel copil în anii următori. Multe din necazurile și lacrimile unor părinți bine intenționați, datorate neascultării, încăpățânării, egoismului și dezmățului copiilor lor, puteau fi evitate dacă și-ar fi făcut datoria față de aceștia în copilăria timpurie. Mai mult, astfel de părinți pierd o mare binecuvântare în propriile lor experiențe; căci fără îndoială este adevărat că părintele care-și va educa în mod corect copilul, în lipsă de egoism, în iubire, ascultare, respect față de Dumnezeu, ajutorare față de semenii săi etc., etc., va avea experiențe valoroase pentru sine -- crescând în har, crescând în cunoștință și crescând în iubire, în timp ce se va strădui să învețe pe copilul său aceste principii. El va învăța și aceea că copilul va așteapta să-l vadă ilustrând în conduita sa zilnică și în relația sa cu Dumnezeu, cu membrii familiei sale și cu semenii săi, principiile pe care el caută să le insufle altora. Aceasta îl va ((529)) face cu atât mai atent la propriile cuvinte, la propria conduită; iar astfel de grijă, astfel de prudență în toate afacerile mici ale vieții, publice și particulare, va dezvolta desigur în astfel de părinte tot mai mult din darurile Spiritului Domnului, făcându-l astfel tot mai plăcut Domnului și pregătindu-l și desăvârșindu-l pentru Împărăție.

Atmosfera casei, oricât ar fi de săracă, trebuie să fie de curățenie. Absolută curățenie în gând, cuvânt și faptă știm că este imposibilă în stările noastre prezente, întocmai cum și curățenia materială este absolut imposibilă unde aerul este plin de funingine și praf. Însă orice casă creștină trebuie să fie atât de aproape de curățenia absolută cât este posibil -- atât de lipsită de noroiul și murdăria exterioară cât vor permite împrejurările, și atât de lipsită de deviere și întinare morală cât se poate obține în vasele de pământ imperfecte. Fiecare copil trebuie să poată privi înapoi la casa lui, oricât de simplă, oricât de slab mobilată, ca la un loc curat, o casă a lui Dumnezeu, un loc sfânt. El trebuie să poată privi înapoi și să-și amintească vocea rugăciunii la altarul familiei, cuvintele blânde ale tatălui sau mamei în diferite împrejurări și spiritul general al păcii și odihnei prin mulțumirea și supunerea la providențele divine. El trebuie să poată simți mireasma dulce a iubirii pătrunzând casa și fiind asociată cu fiecare membru al ei, manifestându-se în smerenie, blândețe, amabiliate, ajutorare.

Se poate aștepta ca un copil crescut și educat într-o astfel de atmosferă de iubire să dorească să-I fie plăcut Domnului și să I se supună din primele momente de când este conștient; și de când ajunge la vârsta de zece, doisprezece ani, trebuie să fie încurajat să se gândească la cuviința unei depline consacrări Domnului -- să nu uite că în perioada de imaturitate a judecății starea lui în fața Domnului este prin părinte, dar că pe măsură ce ajunge la maturitatea minții, Domnul așteaptă o consacrare personală. Dacă un copil educat astfel ar neglija sau ar refuza să se consacre Domnului, putem fi siguri că influențele de acasă ar continua ((530)) încă, deși ajungând la anii maturității și nefăcând nici un legământ cu Domnul, unul ca acesta ar putea pe bună dreptate ezita să se apropie de tronul harului -- ar putea ezita să ceară de la Domnul binecuvântarea pe care El a promis-o celor care sunt ai Săi, fiindcă a refuzat să devină al Său. Cu toate acestea, unora ca aceștia le va rămâne totuși o amintire scumpă a timpului când se apropiau de tronul harului și a grijii divine asupra casei copilăriei și asupra lor, și va exista continuu o dorință după protecția divină, după privilegiul apropierii de Creator cu strigătul, „Ava, Tată”, și după realizarea legăturii cu El. Dacă unul ca acesta va deveni părinte, va simți instinctiv dorința să-și crească copiii cum a fost crescut el, și toate aceste influențe vor avea tot mai mare atracție pentru inima sa, existând mari probabilități ca cel puțin atunci să se consacre. În orice caz, influențele unei case evlavioase vor fi fost cu el, o protecție sfântă de multe excese sub care altfel ar fi putut cădea.

Comparați o asemenea casă, cu mireasma dulce a iubirii, blândeții, răbdării, amabilității ei, cu casa în care Spiritul Domnului nu este vizibil -- casa în care egoismul este legea, în care copilul observă certuri între părinți și cum fiecare caută la ale sale pe socoteala celuilalt, în care copilul nu aude decât mustrări, plângeri, găsire de greșeli, cuvinte mânioase, sunete aspre etc. Acestea devin contagioase printre copii, iar ei la rândul lor se ceartă în legătură cu micile lor afaceri, vorbesc mânios unul cu altul și țin casa în continuă tulburare. Practicarea continuă a egoismului în casă dezvoltă această caracteristică în mintea și în conduita copilului.

Dacă părintele i se adresează cu o voce mânioasă, „ticălos mic”, și dacă simțămintele copilului, la început rănite prin astfel de caracterizare negativă, se înăspresc, atunci el treptat se va obișnui să fie mândru că este un mic ticălos. Când va auzi pentru prima dată pe mama mânioasă și nerăbdătoare exclamând: „te bat de te las lat!” sau: „îți rup spatele!”, fără îndoială că prin cuvinte se va transmite o ((531)) măsură de teroare în inima copilului, dar nu după mult timp va afla că acestea sunt amenințări goale, de care nu prea are motive să se teamă, și treptat, aflând că legile civile ale țării nu permit părintelui să-l trateze cu brutalitate, mintea copilului va trage concluzia că părintele ar vrea să-i facă rău dar n-are libertate. Dintr-o astfel de minte mică va fi scos afară mult din instinctul originar al iubirii. Copilul va găsi că părinții sunt la fel de nesinceri și în privința promisiunilor -- că se fac adesea promisiuni fără nici cea mai vagă intenție de a le îndeplini. Astfel copilul este învățat să mintă, să amenințe, să promită, să înșele pe alții în privința intențiilor sale adevărate. Este vreo mirare că astfel de copil crește cu un caracter dur? Mirare este mai degrabă că între educația rea, educația indiferentă și lipsa oricărei educații, lumea civilizată nu este mult mai rea decât este.

Copiii născuți în îndreptățire

În toate aceste chestiuni Noua Creatură are un avantaj decisiv asupra tuturor celorlalți în privința copiilor. Ei ar trebui, ca început, să fie mai nobili prin naștere, mai bine înzestrați prin naștere. Iar această înzestrare prenatală trebuie să fie cultivată chiar din cele mai fragede momente ale prunciei. Cât se poate de sigur, pruncul de câteva zile va fi nervos, iritabil și abătut dacă mama este așa; influența merge la copil nu numai prin laptele mamei, ci și telepatic, electric, de la persoana ei la copil. Ce avantaj general are deci Noua Creatură prin Spiritul Domnului care locuiește în ea, cu pacea, iubirea și bucuria lui; și ce favorizat este pruncul care e sub asemenea grijă! Vorbind din punct de vedere uman, ce mari sunt posibilitățile lui în comparație cu posibilitățile altora, în privința nobleței bărbăției și feminității; și vorbind din punctul de vedere al Cuvântului Domnului, ce mare este avantajul lui când ne amintim că copiii poporului consacrat al Domnului, asemenea părinților, sunt sub supravegherea providenței divine în privința tuturor afacerilor lor; copiii credincioșilor vin și ei sub condițiile ((532)) făgăduinței că „toate lucrurile lucrează împreună spre binele” lor!

Nu este greu de văzut că copiii Noilor Creaturi au o stare îndreptățită de probă înaintea lui Dumnezeu, în virtutea relației părinților lor cu El și cu ei. După cum neascultarea și înstrăinarea de Tatăl ceresc a lui Adam și a Evei au adus înstrăinare pentru toți urmașii lor, tot așa, reconcilierea poporului Domnului prin meritele marii ispășiri nu numai că-i aduce pe ei înapoi în armonie cu Dumnezeu, dar și copiii lor sunt socotiți îndreptățiți prin părinți și datorită părinților, până la un astfel de timp când copilul va avea înțelegerea și voința sa proprie. Chestiunea este însă mai complexă când un părinte este al Domnului iar celălalt este străin de El; dar apostolul ne asigură că într-un astfel de caz Domnul socotește copilul ca al Său, prin părintele care este ucenicul Domnului. Influența părintelui credincios, a părintelui consacrat, este socotită că anulează și domină influența părintelui neconsacrat în ceea ce-l privește pe copil. Despre acest subiect apostolul spune:

„Altminteri copiii voștri ar fi necurați”
(păcătoși, condamnați)

„Soțul necredincios este sfințit prin soția credincioasă și soția necredincioasă este sfințită prin fratele (în privința subiectului în analiză, adică a urmașilor lor); altminteri, copiii voștri ar fi necurați (păcătoși sub condamnare, neîndreptățiți, fără legătură cu Dumnezeu, străini de grija și binecuvântările Lui), pe când acum (având în vedere această pregătire a harului divin) sunt sfinți (adică sub starea îndreptățirii de probă în fața lui Dumnezeu, prin care El îi poate trata, nu ca dușmani).” 1 Cor. 7:14.

Chestiunea creșterii cuvenite a copiilor poate fi dificilă, dar nu prea dificilă pentru Domnul; și, prin urmare, părintele care a devenit creștin poate aștepta ca harul Domnului să abunde proporțional în privința afacerilor sale, și ar trebui să caute cu atât mai serios înțelepciunea și ((533)) ajutorul care vin de sus, pentru ca el să fie pe drept în stare să se achite de datoriile sale în cele mai grele împrejurări. Harul Domnului ne este de-ajuns în orice condiții. Faptul că unul este Creatură Nouă iar celălalt este necredincios sau neconsacrat, nu schimbă aranjamentul divin în privința conducerii familiei. Aceasta revine totuși soțului, și dacă este Creatură Nouă el trebuie să conducă afacerile familiei sale cât poate de bine în împrejurările date și condus de înțelepciunea făgăduită de sus. Dacă soția este Creatură Nouă, chibzuința ei, devotamentul ei față de principiile dreptății, blândețea, smerenia, atenția, grija ei, trebuie s-o facă un astfel de mărgăritar în familie, trebuie să-i facă lumina astfel să strălucească în fața soțului, încât lui să-i facă plăcere să-i acorde controlul deplin al copiilor, pentru care ar vedea că ea este în mod special potrivită. Însă orice conducere sau autoritate pe care ea ar exercita-o, îi va fi încredințată de soțul ei, care, fie că este credincios fie că este păcătos, este capul responsabil al familiei sale.

La fel soțul, lăsând lumina sa să strălucească, să se aștepte ca nu după mult timp soția și copiii să vadă deosebirea dintre el și oamenii nereligioși, spiritul său de iubire, blândețe și ajutorare, și spiritul chibzuinței. Cu toate acestea, dacă aceste rezultate, care trebuie să fie așteptate, nu vin -- dacă tratamentul din partea partenerului necredincios este cu atât mai rău cu cât credincioșia sa va fi mai mare -- chiar până acolo încât să fie necesară separarea, să nu uităm că sfatul Domnului ne-a prevenit că ar putea fi astfel de experiențe, zicând: „Nu vă mirați de prigonirea ca de foc . . . care a venit peste voi ca să vă încerce”; apoi: „Omul va avea ca vrăjmași chiar pe cei din casa lui.” Apoi iarăși: „N-am venit să aduc pace, ci sabie”. Mesajul Meu, deși este un mesaj de pace și binecuvântare în prezent, adesea duce la conflict, deoarece copiii întunericului urăsc lumina și deoarece mulți dintre ei, sub înșelarea Adversarului și sub slăbiciunile naturii lor decăzute, vor duce o luptă continuă împotriva lui. Nu gândiți că este ceva ciudat, considerați că este parte ((534)) din încercarea voastră, suportați-o ca parte din voința divină până când Domnul va deschide o ușă de scăpare.

Unii care au devenit poporul consacrat al Domnului, membri ai Noii Creații, apelează după ajutor zicând: „În experiența mea creștină timpurie din biserica nominală am fost învățat greșit. Am fost condus spre înțelegerea că primind religia am fost mântuit, n-am mai avut nevoie de nimic, ci doar să merg regulat la biserică și să-mi plătesc datoriile. Am primit puțină învățătură, sau n-am primit deloc, în privința necesității dezrădăcinării păcatului și egoismului din inima mea și a primirii în locul lor tot mai mult din Spiritul Domnului, cu bogăția lui de iubire și cu toate darurile interioare asociate lui. Am acordat orice timp liber și energie ajutorării soțului în afacerile lui și străduinței de a se ridica în lume, și am rămas în ignoranță în privința sensului conceperii mele de Spirit și că eu trebuia să cultiv o înnoire a minții, care ar însemna tot mai puțină străduință după lucruri pământești și tot mai multă străduință după caracter, daruri, putere și creștere cerească. Între timp mi s-au născut copiii. Presupun că au moștenit de la mine aceste trăsături pe care le cultivam în timpul sarcinii, iar după nașterea lor mi-am dat seama că au fost foarte neglijați cu privire la ceea ce acum văd că este educația cuvenită pe care trebuie s-o primească un copil, datoria cuvenită a unui părinte care este Creatură Nouă în Cristos Isus. Acum copiii mei sunt nestăpâniți, încăpățânați, egoiști, neascultători. Le lipsește nu numai respectul față de Dumnezeu, ci și respectul față de mine și de vederile mele religioase. Ce aș putea face cu ei? Îmi dau seama de iertarea Domnului prin Cristos, pentru eșecul din ignoranță al datoriei mele față de ei în trecut. Îmi dau seama și că nu fac decât să culeg ce-am semănat, iar experiențele mele actuale sunt doar o răsplătire dreaptă pentru neglijarea datoriei mele din trecut. O, unde a fost simțul meu creștinesc? Ce lipsit am fost de spiritul chibzuinței, și unde au fost instructorii și îndrumătorii mei religioși, care nu numai că m-au învățat greșit în privința caracterului și planului divin, dar care nu ((535)) m-au instruit nici măcar în privința celei mai simple datorii naturale -- a obligațiilor mele părintești? Vai, îmi dau seama că mi-am cheltuit banii în sprijinirea lor cu ceea ce nu hrănește, cu ceea ce nu satură -- natural sau spiritual! Dar acum, care este datoria mea? Ce cale să urmez? Cum aș putea îndrepta pe cât se poate neglijența mea din trecut?”

Răspunsul nostru la astfel de întrebări este că în aceasta ca și în alte chestiuni poporul Domnului nu trebuie să se întristeze ca alții care n-au nici o nădejde. Domnului, fără îndoială, Îi va plăcea să afle că regretăm că nu ne-am făcut datoria în trecut și fără îndoială Îi va plăcea să-I cerem iertare pentru astfel de neajunsuri, și să-I făgăduim credincioșie mai mare de acum încolo în căutarea și urmărirea obligațiilor față de cei dependenți de noi. Lui Îi va plăcea desigur să luăm experiențele noastre prezente legate de copiii nesupuși, cu răbdare, cu îngăduință, ca parte a pedepsei pentru păcatele de omitere sau de angajare în privința educației lor; și astfel primite, aceste încercări pot servi la șlefuirea și pregătirea noastră pentru Împărăție.

În ceea ce privește datoria unui astfel de părinte față de astfel de copii, ar fi fără îndoială să înceapă a le da învățături pe care ar fi trebuit să le dea în prima copilărie, în privința responsabilității față de Domnul, a principiilor corectitudinii, justiției, iubirii unul față de altul și față de toți. Și această instruire trebuie făcută cu multă iubire, îngăduință și răbdare, ceea ce ar fi o lecție remarcabilă pentru copil în privința puterii harului în inima părinților. Potrivit vârstei copilului și altor circumstanțe însoțitoare -- a măsurii în care s-au înrădăcinat principiile greșite etc. -- rezultatele ar trebui așteptate cu răbdare; iar restricțiile care ar părea absolut necesare ar trebui aplicate cu blândețe, considerație, și cu explicații. Autoritatea părintească trebuie să fie stabilită blând, nu aspru. De la copiii care au avut obiceiul de a stăpâni casa nu trebuie să se aștepte să devină buni și ascultători instantaneu. În privința detaliilor aranjamentelor și conducerii casei trebuie căutată înțelepciunea de sus, fiindcă nici un străin de casă nu poate ((536)) înțelege pe deplin toate afacerile familiei altuia, nici nu poate da îndrumări specifice în privința conducerii ei cuvenite.

Două principii trebuie să conducă: întâi de toate, iubirea pentru Domnul și pentru copii, și această iubire trebuie să fie îndrumată de Cuvântul lui Dumnezeu; în al doilea rând, să fie continuu căutat Cuvântul lui Dumnezeu, ca sursă a autorității și instruirii. Mai mult, toți părinții trebuie să învețe să-și trateze copiii cu considerație. Fie că sunt copii educați în mod cuvenit fie că nu, ei trebuie să-și dea seama că părinții le respectă conștiința și judecata și se străduiesc să se poarte cu ei în armonie cu aceste elemente ale caracterului. În special când copilul ajunge la starea maturității, să se apeleze la rațiunea lui sau a ei, și în aceeași măsură să se abandoneze forța și pedeapsa corporală.

Principiul dreptății, la care ne-am referit deja, se găsește într-o anumită măsură în aproape fiecare ființă umană, și în special dacă simțul dreptății este văzut că lucrează în cooperare cu egoismul. Astfel, când ajunge la vârsta maturității, copilul simte instinctiv că a trecut o linie și nu trebuie să mai fie tratat ca un copil, ci ca un tovarăș; nu mai trebuie să i se poruncească în nimic, ci să i se ceară; nu mai trebuie să i se ceară să dea socoteală strictă, amănunțită a tuturor banilor câștigați, ci să i se permită mai mare discreție și afirmare a personalității decât înainte. Părinții înțelepți, drepți, iubitori, să nu încerce o încălcare a acestor drepturi ale maturității, ci mai degrabă să caute de atunci înainte să se poarte cu copilul cum s-ar purta cu un frate sau cu o soră mai mică -- ca sfătuitor și cel mai bun prieten. Părinții buni sunt uneori neînțelepți și nedrepți în această privință și profită de autoritatea pe care copilul a recunoscut-o până la momentul acela. Ei ignoră noua lor stare de maturitate și încearcă să perpetueze imperativul autorității părintești ca înainte; iar aceasta se soldează uneori cu o măsură de succes, dar niciodată, credem noi, spre avantajul lor real sau spre avantajul real al copiilor. Ei știu, și copiii lor știu, că ei profită de ascultarea copilului și ((537)) că, dacă copilul s-ar răzvrăti, lucrurile s-ar aranja repede în alt mod. Ei trebuie să se gândească la faptul că modul acesta este dăunător pentru afecțiunea reală a copilului față de ei. Copilul vede această dovadă de egoism și nedreptate în conduita părinților, despre ale căror sentimente gândise diferit înainte. Iubirea fiască este astfel subminată chiar la rădăcinile ei, și este posibil ca părinții să afle greșeala unei astfel de căi înainte de a muri, chiar dacă aceasta a reușit temporar. Nu vrem să sugerăm că obligațiile copilului față de părinți încetează când acesta ajunge la anii maturității. Chiar dimpotrivă. Noi susținem, în armonie cu legea civilă din lume, că un copil este obligat să-și susțină părinții atâta vreme cât aceștia vor trăi și cât copilul va avea puterea să procure cele necesare. Argumentul nostru este că, în timp ce înainte de maturitate părinții au avut control deplin, după maturitate copilul are o personalitate și individualitate care trebuie să fie recunoscute și la care trebuie să se apeleze. Este de datoria copilului să aibă grijă de părinți, dar dacă se apelează la el în mod potrivit, grija trebuie să fie acordată cu atât mai prompt și mai iubitor. Obligația copilului de a-și sprijini părinții bătrâni corespunde exact cu responsabilitatea părinților pentru grija și sprijinul rezonabil al copilului în prima copilărie și înainte de maturitate. Părintele care a procedat drept și iubitor față de copilul său, va fi lăsat desigur arareori lipsit, câtă vreme copilul acela va avea puterea să se îngrijească de el.

În timp ce considerăm datoriile părinților față de copii, se ridică diferite întrebări cu privire la câtă educație este cuvenită, la restricțiile rezonabile legate de felul de lectură și informație care să se înmagazineze în minte. Noi suntem dintre aceia care apreciază foarte mult valoarea educației; totuși noi credem că trebuie exercitată mare înțelepciune în privința caracterului educației. Educația este ca șlefuirea. Aproape orice piatră se poate face să arate frumos prin șlefuire atentă, dar șlefuirea atentă nu este la fel de valoroasă sau folositoare pentru toate pietrele. În cazul unui ((538)) diamant sau rubin, sau al altei pietre prețioase, șlefuirea este absolut necesară pentru dezvăluirea calităților ascunse ale pietrei; fără fațete, frumusețile și strălucirile pietrei n-ar putea fi apreciate și nici nu și-ar putea revărsa strălucirea. Dar aceeași șlefuire făcută unei pietre de pavaj de stradă ar fi o risipă de energie; mai rău încă, ar face piatra prea valoroasă, prea frumoasă pentru a fi folosită la pavaj. Mai mult, ar fi mai puțin potrivită pentru pavaj după ce a fost fasonată decât dacă ar fi fost lăsată cum era, sau dacă ar fi fost cioplită numai în mare, pentru a o face să se potrivească la locul ei.

Astfel înțelegem noi că este și în privința educației, a șlefuirii minții printr-un „curs clasic” la colegiu. Unora le-ar folosi astfel de curs, în timp ce altora le-ar dăuna. Cine n-a văzut oameni atât de educați încât n-au putut ocupa în viață locul pentru care talentele lor naturale îi făcea potriviți? Educația lor era prea mare, și, asemenea omului din pildă, ei nu puteau săpa și să cerșească le era rușine, iar pentru altceva erau nepotriviți. Dacă în providența Domnului părinții ar afla că au un copil cu minte strălucită, și dacă providența le-ar îndruma afacerile așa încât considerentele financiare și alte considerente i-ar deschide copilului calea spre colegiu, ei ar putea foarte bine să se gândească dacă aceste indicii ar fi sau nu îndrumarea Domnului în privința datoriei lor față de copil, și ar trebui să-și urmeze convingerile. Cu toate acestea, trimițându-l la colegiu, ar trebui să simtă o mare neliniște în prezent, o mare teamă, ca nu cumva această șlefuire exterioară în înțelepciunea acestei lumi să-i șteargă toată șlefuirea credinței, caracterului și inimii pe care ei ca părinți și instructori cuveniți i-au acordat-o din fragedă copilărie și înainte.

Poporul Domnului din Noua Creație ar trebui să învețe să aprecieze educația inimii, a caracterului și a credinței în Dumnezeu ca o educație superioară în orice privință față de orice s-ar putea obține în școlile acestei lumi -- că „înțelepciunea de sus . . . mai întâi curată, apoi pașnică, blândă, ușor de înduplecat, plină de îndurare și de roade bune” este de dorit mai mult decât toată înțelepciunea din lume. Ei ar trebui să se gândească bine dacă copilul lor ar fi ((539)) atât de bine înrădăcinat și stabilit în caracter, în principiu, în loialitate față de Domnul și de Cuvântul Său, încât tendințele spre necredință din școlile zilelor noastre, cu învățăturile lor raționaliste numite Critica Radicală, Evoluția etc., nu i-ar putea înlocui credința bine înrădăcinată în Domnul și în Cuvânul Său. Într-adevăr, pericolul este atât de mare încât noi să fim înclinați mai degrabă a fi mulțumiți cu o educație care se poate obține în școlile publice și în licee sau școli tehnice.

Scriem în deplină cunoștință că pentru cei cu minte lumească acest sfat este nechibzuință sau mai rău. Cu toate acestea, noi am învățat să privim lucrurile din ceea ce credem a fi punctul de vedere divin și recomandăm ca tot poporul consacrat al Domnului să se străduiască, în lucrul acesta și în toate lucrurile, să caute acest punct de vedere -- felul de a vedea al Domnului asupra acestui subiect. Am mai putea adăuga că în timpurile încordate în care trăim, cu goana, agitația și nervozitatea zilelor noastre, persoana care-și petrece viața până la vârsta de douăzeci și unu de ani în școală, fiind șlefuit pentru activitățile vieții, a pierdut un alt fel de școală, obținută de către băiatul care, sfârșindu-și cursul de liceu, să zicem la patrusprezece sau cincisprezece ani, mai urmează un curs de pregătire în afaceri de vreun fel, „urcând scara”. Când termină șase ani de școală în afaceri practice, după toate probabilitățile, el va fi mult mai în stare să se descurce în condițiile prezente decât tânărul care a petrecut același număr de ani în pregătire la colegiu.

În legătură cu joaca: unul dintre avantajele majore ale jocului este exercițiul plăcut legat de el, deoarece este fără îndoială un fapt că exercițiul făcut cu plăcere este mult mai folositor decât exact același exercițiu făcut ca o corvoadă. Prin niște procese necunoscute ale organismului nostru, mintea și dispoziția au de-a face cu toate funcțiile vieții. Dispoziția fericită cooperează cel mai bine cu toate forțele și funcțiile naturii pentru întărirea organismului nostru și pentru compensarea pierderilor. Dar este o idee greșită a insista că ceea ce este folositor este o corvoadă și numai ceea ce este nefolositor este o plăcere, o joacă. Noi suntem ((540)) de părere că o idee greșită despre această chestiune a făcut pe mulți oameni să cultive joaca și inactivitatea când, dimpotrivă, ar fi trebuit să se împotrivească la impulsurile naturale ale naturii decăzute în aceste direcții. Aranjamentul grădinițelor este o mișcare de dată relativ recentă, în ceea ce noi apreciem a fi o direcțe bună -- pentru a face plăcută instruirea pentru copil. Și toată plăcerea care urmează, favorizată de părintele înțelept, trebuie să fie ceva în aceeași direcție -- nimic ce este numai pierdere de timp și de energie nu trebuie să fie aprobat.

Relaxarea și recrearea trebuie asigurate mai ales prin schimbarea ocupației, mai degrabă decât prin inactivitate sau prin exercițiu nefolositor. Fetițelor le place să-și îmbrace păpușa, s-o îngrijească și să se joace „de-a casa”. Băiețeii se joacă „de-a magazinul”, și folosind nisip etc. ca înlocuitori, ei încheie târguri imaginare cu ceai, cafea, zahăr și cartofi; sau se joacă „de-a caii”, conduc căruța cu caii, sau își imaginează că sunt predicatori sau misionari sau învățători sau doctori. Toate aceste jocuri sunt în direcția cea bună și trebuie încurajate la cei mici. Când cresc, trebuie atrași de la acestea, spre a considera ca parte din recrearea lor să dea ajutor la menținerea casei în ordine sau să dea ajutor părinților sau tutorilor, sau altora, la magazinul sau atelierul adevărat. Dacă vor fi învățați să le placă să fie folositori, de ajutor altora, financiar sau altfel, dacă vor fi învățați că lenea este un păcat și o rușine, o discreditare pentru orice persoană și o risipă de ocazii valoroase, ei vor fi în atitudinea cuvenită să se confrunte cu plăcere cu datoriile vieții și să nu invidieze pe cei care risipesc timp și bani uitându-se la un joc cu mingea sau participând la ceva la fel de nechibzuit și nefolositor.

Economia de timp și de mijloace trebuie învățată încă din prima copilărie -- nu în vederea cultivării egoismului, ci o economie conform voinței divine, de a nu se risipi nimic. Învățătorul, după ce a hrănit mulțimea, a poruncit să se adune ce a rămas și să nu se risipească, indicând astfel gândul Său în privința tuturor afacerilor, să nu se facă nici o risipă; ca noi să recunoaștem o responsabilitate față de El ((541)) pentru fiecare moment, fiecare ban, fiecare zi; nu o responsabilitate care să ne țină în frică, ci o responsabilitate care se delectează în a remarca voința divină, în a fi cât se poate de în conformitate cu ea și care își dă seama că astfel de cale este plăcută Domnului și ca atare poate fi cu totul urmată.

Ocuparea cuvenită a minții copilului

Pe măsură ce copilul crește și-și dă seama ce multe sunt de învățat în lume, el să fie încurajat să citească, dar de la început să fie învățat să deosebească înțelept între „așchiile” ficțiunii și „merele” cunoașterii. Să i se arate că fiecare așchie înmagazinată în mintea sa este mai rea decât lipsită de valoare, este o daună sau o povară, pe lângă faptul că aceasta costă timp valoros, care putea fi folosit avantajos în acumularea de cunoștințe atât de necesare nu peste mult în achitarea cuvenită de datoriile vieții. Să fie încurajat să citească asemenea cărți care i-ar da informații, nu romane. Să cunoască în măsură considerabilă în privința istoriei țării sale natale și să aibă o cunoștință rezonabilă despre restul lumii. El le poate obține acestea din istorii; nu vrem să spunem doar istoriile care dau ordinea împărățiilor, bătăliilor și generalilor, dar mai ales acele lucrări care arată dezvoltarea socială, morală și intelectuală din veacurile trecute și din lume așa cum este acum. Într-o manieră plăcută și blândă copilului trebuie să i se arate importanța unor astfel de informații ca un aspect al educației pentru viitorul său -- să se apeleze la rațiunea și judecata sa, și astfel el se va înscrie în favoarea acestor lecturi educative și în opoziție cu toată literatura necultivată, de proastă calitate, visătoare, care-i va face rău și-l va lăsa nepregătit pentru datoriile vieții.

Dauna produsă de sugestiile rele

Rândurile următoare au apărut în critica unui roman recent, în coloanele publicației Church Standard (Stindardul Bisericii -- n. e.). Ele ilustrează partea cea mai rea a lecției pe care vrem s-o arătăm:

„Unul din cele mai îngrozitoare gânduri legate de acest subiect este permanența impresiilor rele în memoria umană. ((542)) Cu ani în urmă, nu are importanță câți și nici nu trebuie spus dacă în această țară sau în alta -- o doamnă zăcea pe patul de moarte. Era încă tânără și trăise o viață mai protejată decât este obișnuit. În fiecare fapt și cuvânt ea fusese puritatea întruchipată. Se credea că în toată viața ei nu avusese ocazia să audă vreodată nici măcar o silabă dintr-un cuvânt murdar. Totuși, în delirul ei, ea a vărsat în auzul prietenilor și a celor de față un torent de blesteme obscene la care aceștia au rămas șocați. Unde ar fi putut auzi ea asemenea cuvinte, nu și-au putut imagina și nici n-au aflat vreodată. Dar trebuiau ei oare să presupună că în secret ei îi plăceau și se desfăta în ele? Nu. Presupunerea adevărată este că, auzindu-le în ceva împrejurare rea, le-a detestat cu totul și că, în chiar efortul ei de a le uita, s-au fixat în memorie astfel încât i-au rămas până în ceasul morții. Aceasta este nu numai vederea caritabilă, dar este și vederea justă și rezonabilă. Dar nu întotdeauna este așa. Dacă mintea și imaginația au fost deschise și au fost ținute deschise multe ceasuri sau zile pentru recepționarea gândurilor necurate și pentru contemplarea imaginilor obscene, cine poate spune efectul degradant al acestor asocieri mintale? Dintre toate lucrurile rele din această lume cu multe rele, nu cunoaștem nici unul atât de teribil de îngrozitor în subtilitatea și permanența influenței lui corupătoare, cum este o carte rea scrisă de un om de geniu.”

Elementul religios al minții copilului cere educație specială, iar în aceasta părintele creștin trebuie să fie învățătorul lui. În starea prezentă confuză a lumii în privința subiectelor religioase și ținând cont de atitudinea ei mai avansată în privința școlilor comune și a instruirii publice, orice încercare de a învăța vreun fel de religie va fi desigur în opoziție cu prejudecățile sau cu convingerile oneste ale unora din cei interesați. Ca atare, justiția cere ca școlile publice să fie eliberate de orice culoare religioasă, instruire, formalități și ceremonii. Cu toate că avem reverență față de Biblie drept Cuvântul lui Dumnezeu, noi credem că având în vedere faptul că evreii sunt împotriva învățăturilor Noului Testament, că mulți, care sunt sub influența Criticii ((543)) Radicale, sunt împotriva unei mari părți din Vechiul Testament și din Noul Testament, că unii necredincioși, sceptici, budiști, teosofi etc., sunt împotriva Bibliei în întregime, în timp ce alții nu sunt de acord cu traducerea comună -- și având în vedere faptul că toate aceste clase sunt taxate pentru sprijinirea școlilor și li se cere să se folosească de ele -- ar fi atât just cât și înțelept să se omită pregătirea religioasă în școli și să se ignore că Biblia este o carte religioasă, impunând-o, dacă acest lucru se va face cumva, numai ca o istorie veche, mai degrabă decât să se aducă ofensă atâtora care nu sunt de acord cu noi.

Având în vedere reverența noastră recunoscută față de Biblie drept Cuvântul inspirat al lui Dumnezeu, această sugestie ar putea să pară ciudată pentru unii, dar noi credem că este calea cuvenită, în armonie cu Regula de Aur. Este adevărat, poate suntem în așa minoritate încât influența noastră, dacă am dori s-o exercităm, ar fi fără putere, și Noile Creaturi n-ar trebui să considere că este de datoria lor să devină susținătorii acesteia, după cum nu sunt nici ai altor reforme morale. Toate Noile Creaturi au o misiune mai înaltă, mai importantă în legătură cu dezvoltarea Noii Creații și ca atare în prezent pot lăsa astfel de reforme morale în mâinile lumii, până când va veni Împărăția. Cu toate acestea, este cu totul cuvenit să avem spiritul chibzuinței și acordul cel mai deplin cu justiția, chiar dacă niciodată nu se va ivi o ocazie potrivită de a ne exprima sentimentele asupra acestui subiect.

În orice caz, desigur că șase ore pe zi, cinci zile pe săptămână și mai puțin de șase ani din viață, este destul de puțin timp care să se dedice numeroaselor lecții în privința lucrurilor nereligioase cu care sunt aglomerați copiii din zilele noastre. Această repartizare a timpului pentru studiul subiectelor nereligioase lasă pentru părinți și pentru îndrumătorii lor spirituali aleși, timp din belșug pentru împărtășirea felului de instruire religioasă care ar părea cea mai bună pentru ei. Din o sută șaizeci și opt de ore pe săptămână, studiul subiectelor nereligioase necesită desigur toate cele treizeci de ore dedicate acestuia -- în special având ((544)) în vedere faptul că timpurile tensionate în care trăim împiedică adeseori pe copil să facă mai mult de trei ani de astfel de pregătire.

Influența școlilor duminicale

Școala duminicală a devenit o mare instituție în toată creștinătatea. Dacă este privită ca un club social pentru copii, care-i adună o dată pe săptămână și le îndreaptă mintea de la canalele obișnuite ale zilelor din săptămână într-o direcție socială și religioasă generală, s-ar putea estima că școala duminicală a realizat considerabil în lume -- în special pentru clasele de jos ale societății. În ceea ce privește efectul școlilor duminicale asupra copiilor credincioșilor, noi îl privim ca dăunător. Suntem însă conștienți că astfel de sentiment va fi considerat extrem până când motivele noastre vor fi pe deplin apreciate. Acestea sunt următoarele:

1) Școlile duminicale au fost dăunătoare părinților creștini, prin aceea că i-a făcut să se considere eliberați de responsabilitatea părintească pusă asupra lor de către Domnul. Învățătorul de la școala duminicală este adesea cu totul incapabil de asemenea responsabilitate, adesea un începător în privința copiilor și a educației lor cuvenite -- arareori unul care declară consacrare deplină și concepere a Spiritului sfânt. Unui astfel de învățător i se dă locul părintelui în privința celei mai importante dintre toate datoriile părintești. Pierderea avută de părinții creștini prin acest aranjament este aproape incalculabilă. Este un principiu recunoscut în lucrurile spirituale, că acela care udă pe alții se udă pe sine. Și astfel părintele care-i instruiește și-i îndrumă cu străduință pe copiii săi în chestiuni morale și spirituale, nu numai că le acordă o binecuvântare, ci și primește el însuși o mare binecuvântare în legătură cu serviciul. Această binecuvântare le lipsește părinților creștini de astăzi, din cauză că fără să-și dea seama s-au depărtat de aranjamentul divin.

2) Școala duminicală este un dezavantaj clar pentru copiii părinților creștini, fiindcă nu primesc de la învățătorii școlii ((545)) duminicale felul de instruire pe care părintele inteligent și conștiincios ar putea și ar trebui să le-o dea.

3) Aranjamentul școlii duminicale reacționează în dezavantajul atât al părintelui cât și al copilului încă dintr-un punct de vedere: îi face pe copii să-și piardă respectul față de părinți și cultivă astfel o lipsă de demnitate părintească pe de o parte, și o lipsă de respect filial pe de altă parte. Fără îndoială că lucrul acesta are mult de-a face cu starea actuală a așa-zisei „lumi creștine” în chestiunea neascultării de părinți, a nesupunerii în familie etc. Caracteristicile religioase ale minții umane sunt localizate la cel mai înalt nivel al creierului și ar trebui să fie dominante când sunt active și cuvenit dezvoltate. Venerarea este una dintre acestea și are nevoie de îndrumare. Dacă copilul vede că părintele venerează pe Dumnezeu și Cuvântul Său și este instruit din această sursă, el are în fața sa o lecție obiectivă care să-i fie valoroasă toată viața, la rândul ei trecând și la copiii săi; dar dacă el vede că venerarea părinților s-a întors de la Dumnezeu și de la Cuvântul Său și s-a îndreptat spre o clasă clericală, ca să primească presupusul mesaj divin prin ei, fără exercitarea rațiunii sau fără studiul Cuvântului lui Dumnezeu, influența asupra copilului este aceea de superstiție și de subordonare la preoțime -- o stare nesănătoasă în privința dezvoltării spirituale.

Dacă pe lângă aceasta copilul este trimis la un învățător în școala duminicală să primească învățătură despre Biblie, lecția pentru mintea copilului este că părintele este incapabil să-i dea această învățătură și că, după cum părintele este instruit de un cleric, se presupune că de un rang înalt dacă nu de un fel diferit, la fel copilul va privi pe învățătorul său de la școala duminicală dintr-un punct de vedere cumva asemănător. Tot efectul va fi să lipsească pe părinte de stima și respectul copilului.

Dimpotrivă, copilul care a fost învățat cum se cuvine din punct de vedere scriptural, că Dumnezeu a vorbit prin Cuvântul Său și a aranjat ca unii dintre copiii Săi să-i ajute pe alții în expunerea și înțelegerea Cuvântului, iar părintele ((546)) este unul dintre cei instruiți și un preot al lui Dumnezeu deplin autorizat în familia sa pentru a învăța -- învățătorul prevăzut al familiei sale -- acel copil fără să-și dea seama îi va atașa părintelui un respect religios, așa cum a intenționat Dumnezeu. Și astfel aranjamentul divin va da acelui părinte o măsură mai mare de influență sănătoasă asupra copilului său toată viața. Mai mult, după ce părintele a insuflat lecții scripturale, după ce a arătat din Cuvântul lui Dumnezeu standardele divine de viață, de caracter, de gând, cuvânt și faptă, precum și Regula de Aur a vieții -- un astfel de părinte va fi el însuși mult întărit în practicarea învățăturilor Cuvântului. El se va simți obligat să exemplifice propriile învățături și-și va da seama că până și mintea copiilor poate aplica aceste reguli religioase la afacerile vieții zilnice.

Un astfel de părinte va constata că el însuși caută să trăiască tot mai aproape de standardul pe care îl proclamă ca fiind cel divin; iar în cazul unui eșec în vreun grad apreciabil va primi o binecuvântare din mărturisirea eșecului în fața celor care-i cunosc eșecul, chiar dacă aceștia ar fi propriii săi copii. Astfel toți -- părinți și copii -- vor învăța tot mai mult să aprecieze standardul divin și să caute la Domnul îndurare și iertare; și astfel chiar și greșelile ocazionale ale părintelui ar putea deveni pentru copil lecții permanente, de umilință, căință și supunere la legea divină.

4) Evident că mulți fac o greșeală la fel de mare în privința funcționării cuvenite a școlii duminicale ca și în privința gândirii lor că Domnul și apostolii au greșit nestabilind Biserica în starea ei sectară actuală -- imaginându-și că prin împărțirea Bisericii lui Cristos ei au îndeplinit o lucrare înțeleaptă; că mai mari rezultate se obțin prin denominaționalism și divizări după crezuri, decât cum s-ar fi obținut dacă s-ar fi urmat cu strictețe planul Domnului, adică, „un singur Domn, o singură credință, un singur botez”, o singură Biserică.

Școala duminicală, așa cum a început, a fost destul de potrivită. A început ca „o școală fără pretenții” în Gloucester, ((547)) Anglia, în 1781 d. Cr. Un creștin, Robert Raikes, editor la Gloucester Journal, a angajat patru femei creștine să-i învețe pe copiii între zece și paisprezece ani cititul, scrisul, cusutul etc., în fiecare duminică de la ora 10 la 12, iar duminica după-masă să-i învețe catehismul și să-i ducă la biserică. De la acel început mic s-a dezvoltat lucrarea mare a școlii duminicale din prezent. Planul a fost evident bun și n-a fost deloc în dezacord cu instituirile Domnului și ale apostolilor. A ajuns să fie în dezarmonie cu acestea numai când a luat locul părintelui creștin ca educator al copiilor săi.

Sfatul nostru către fiecare membru al Noii Creații este că, oricare ar fi greșelile trecutului în privința neglijării responsabilităților părinților, ca învățători religioși ai propriilor copii, ei ar trebui să recunoască și să împlinească imediat aceste datorii -- împrejurările etc. diferind cu vârsta copiilor și cu gradul de nesupunere și de lipsă de respect față de părinți cu care aceștia deja s-au obișnuit, care trebuie să fie dezrădăcinate blând, treptat, iubitor, ținând cont că greșeala a fost în mare măsură a părintelui, prin neglijarea responsabilității fixate divin. Nici noi nici alții nu suntem mai înțelepți decât Dumnezeu, și nici noi nici alții nu trebuie să îndrăznim a îmbunătăți principiile generale așezate de Capul Bisericii și de cei doisprezece pe care El i-a numit ca să ne fie învățători și îndrumători. Ca atare, noi nu trebuie să avem reverență față de instituțiile oamenilor sau să le perpetuăm, oricât de înrădăcinate ar fi devenit ele și oricât de mari și impozante ar fi aparența și pretențiile lor. Toate trebuie să fie judecate după singurul standard -- Cuvântul divin. Dacă ele nu sunt conform Cuvântului Domnului, este fiindcă „zorile nu sunt pentru ele” -- nu sunt de la Dumnezeu. Isa. 8:20 (Biblia ebraico-engleză, J. P. Green -- n. e.).

Încrederea copiilor

Dacă încrederea copilului în părinte își are rădăcinile în recunoașterea faptului că părintele este un membru al Preoțimii Împărătești, un copil al lui Dumnezeu, și că ((548)) părintele are părtășie cu Dumnezeu prin rugăciune și este instruit de Dumnezeu prin Cuvântul Său -- slujitorii fiind doar ajutoare în înțelegerea Cuvântului etc. -- și dacă, pe lângă aceasta, spiritul iubirii și diferitele lui daruri, de smerenie, răbdare, amabilitate, pătrund casa și curg prin diferitele ei canale, și dacă părinții caută și exercită înțelepciunea care vine de sus, curată, pașnică, plină de îndurare, copilul își va pune încrederea în părintele acela în privința tuturor afacerilor vieții. Atunci întrebările multe care în mod natural se prezintă minții în proces de deschidere -- religioase, morale, de viață generală, sociale și fizice -- vor fi prezentate în mod foarte natural unui astfel de părinte.

Astfel de întrebări trebuie așteptate și încurajate, și trebuie să li se dea răspunsuri înțelepte și respectuoase, potrivit vârstei copilului. Întrebările confidențiale nu trebuie tratate niciodată cu ușurință și nici confidențele nu trebuie dezvăluite. Mulți părinți pierd pe viitor încrederea copilului prin tratarea cu ușurință a sentimentelor sau secretelor lui. Nu vrem să spunem că trebuie să se dea răspuns complet la toate întrebările (indiferent de vârstă); un răspuns parțial poate fi uneori cel mai înțelept, cu sugestia că mai târziu se va da o explicație completă asupra subiectului -- poate fixându-se o anumită dată -- ca de exemplu: „Îți voi explica deplin subiectul când vei avea treisprezece ani dacă mintea și caracterul tău vor părea atunci că sunt suficient de dezvoltate ca acest lucru să fie potrivit. Vei putea veni la mine cu întrebarea atunci, și între timp poți să ți-o scoți complet din minte”.

Pentru copilul educat corect această metodă va suna rezonabil, și în orice caz el ar trebui să înțeleagă că cuvântul părintelui este hotărât, că nu i l-a dat fără o matură considerație, și odată dat, acesta trebuie să rămână până când mai multă informare asupra subiectului va schimba judecata părintelui. O respectare cuvenită a cuvintelor Domnului, „da al vostru să fie da, iar nu al vostru să fie nu”, pe mulți părinți i-ar scuti de multe necazuri și ar promova mult pacea generală și ordinea casei. Copilul trebuie să ((549)) învețe ascultare din cea mai fragedă copilărie, și aceasta fără repetarea ordinului. Dar aceasta implică la rândul ei recunoașterea din partea părintelui a responsabilităților sale și o dorință de a satisface toate cererile rezonabile ale copiilor săi, în măsura în care vor permite împrejurările. Iubirea, înțelepciunea și dreptatea trebuie să se combine în părinte pentru a face ca puterea și autoritatea sa să fie valoroase pentru casă și pentru toți membrii ei.

Puterea sugestiei în educarea copilului

Puțini recunosc importanța voinței umane în privința sănătății și bolii, a bucuriei și durerii, a ascultării și neascultării, a facerii binelui și a facerii răului -- de fapt în privința fiecărei fapte, cuvânt și gând din viață. Iar voința copilului este în mod special susceptibilă la impresii și sugestii, în timp ce mintea lui se deschide pentru afacerile vieții și temeliile caracterului său se stabilesc. Sugestia și impresia mintală sunt legate de clarviziune, de hipnotism și de influența subtilă exercitată de adepții Științei Creștine -- dar noi susținem doar acele sugestii care sunt adevărate, de ajutor, întăritoare pentru voința copilului și în armonie deplină cu Cuvântul divin, și nu mai mult.

Biblia este plină de sugestii -- toată propovăduirea cuvenită este de natura sugestiei -- că gândurile și faptele egoiste și păcătoase atrag lipsa favorii divine și reacționează spre dezavantajul nostru, dar că gândurile, cuvintele și faptele iubitoare produc roade binecuvântate pentru alții și pentru noi, atât pentru viitor cât și pentru prezent. Să notăm cum apostolul, după ce arată că rezultatele păcătuirii cu voia sunt Moartea a Doua, se întoarce și spune sugestiv, și de aceea de ajutor pentru mulți: „Noi însă nu suntem din aceia care dau înapoi spre pierzare, ci din aceia care au credință pentru păstrarea sufletului” (Evr. 10:39). Sugestiile Științei Creștine sunt, dimpotrivă, false: „Nu există păcat, boală, durere, moarte”; ca atare nu există nici răscumpărare, nici Mântuitor, nici restabilire. Există o mare diferență între asemenea sugestii false și sugestiile cuvenite pe care le prezintă Cuvântul lui Dumnezeu și mesagerii lui Dumnezeu, ((550)) adică, sugestia Adevărului -- a iubirii lui Dumnezeu și a pregătirii îndurătoare în Cristos pentru recuperarea deplină a tuturor celor care de bună voie I se supun Lui.

În aplicarea acestei legi a sugestiei bune și adevărate la copilul său stă secretul succesului părintelui*. Unii părinți aplică principiul în mod continuu fără să fie conștienți de aceasta și obțin succese ca părinți. De exemplu, mama care salută copilul în fiecare dimineață cu fața și cu vocea veselă îi dă copilului ei o sugestie fericită, bună pentru el atât mintal cât și fizic. În timp ce-l îmbracă, mica ei discuție despre păsărelele drăguțe și despre soarele mare care privește pe fereastră strigând pe toți să se scoale și să fie buni, fericiți, să învețe mai multe lecții despre Dumnezeu și să fie de ajutor unii pentru alții, sunt în continuare sugestii folositoare, în timp ce o plângere despre „încă o zi care ne frige”, ar fi o sugestie de fierbințeală, disconfort și nemulțumire, dând naștere la nefericire.

*Patronii, managerii, directorii instituțiilor penale și reformatoare -- de fapt fiecare -- pot aplica cu folos acest principiu al sugestiei bune, adevărate, nobile și oneste la cei care sunt sub influența lor, precum și în mintea lor proprie. De fapt, mulți dintre cei care au reușit cel mai bine în viață îl practică deja, dar fără să știe. Ce altceva sunt speranța și ambiția lăudabilă decât sugestii mintale?

Dacă în loc de soare ar fi ploaie și o priveliște sumbră, doar ar înrăutăți situația dacă s-ar gândi la ziua respectivă cu supărare și le-ar sugera altora gânduri sumbre. Zilele ploioase au binecuvântările lor pentru noi și pentru alții, iar mintea noastră ar trebui să le remarce și să le transmită celor din jur prin sugestii. Mama trebuie să anticipe dezamăgirea copilului, atrăgându-i atenția asupra ploii frumoase pe care a dat-o Dumnezeu pentru a le da florilor, copacilor și ierbii să bea și să facă o baie pentru împrospătare, ca ei să poată fi strălucitori și veseli pentru noi și să-și dea rodul; El le-a dat și vitelor să bea și nouă să bem, să ne scăldăm și să fim curați și fericiți, și să-L lăudăm, să-L iubim și să-L servim. Este posibil să se mai introducă o sugestie folositoare, anume, că aceasta va fi o ocazie potrivită de a purta pelerină de ploaie și cizme groase, și cât de mulțumitori ar trebui să fim că le avem pe acestea și o casă ((551)) care ne scutește de ploaie, și o școală. Sau se poate face sugestia că, „Băiețelul și fetița mea trebuie să fie foarte atenți să evite noroiul și bălțile, așa încât să arate totdeauna ordonați și curați, și să nu lase urme de noroi în școală sau în casă. Porcilor le place noroiul și nu le pasă de nimic, de aceea trebuie ținuți în cocină, dar nouă ne-a dat Dumnezeu rațiune și putere ca să apreciem frumosul și curățenia. De aceea, a copia lipsa de curățenie etc. a porcilor și a animalelor inferioare înseamnă a ne dezonora pe noi și pe Creatorul nostru, și tinde spre degradare. Este un lucru onorabil când cineva se murdărește într-o ocupație folositoare și necesară, dar nimeni să nu se murdărească mai mult decât este necesar și nici să n-aibă odihnă și liniște până când nu se curățește”. Nu trebuie să subliniem ce folositoare s-ar dovedi aceste lecții sugestive -- nu numai pentru copil dar și pentru părinte*. Nemulțumirea, una din relele grave ale zilelor noastre, ar găsi puține lucruri care să-i stimuleze creșterea într-o familie în care toți ar fi concentrați în a-și da sugestii optimiste pentru ei înșiși și pentru alții.

*Părintele, el sau ea, care astfel își salută copilașul trebuie desigur să fi cultivat mai întâi sugestii fericite în propria inimă; și acest lucru fiind adevărat, înseamnă că astfel de sugestii optimiste nu vor fi limitate la copii, ci vor curge la fel și către soție, soț, vecini, angajați etc., și până și animalele vor fi binecuvântate prin aceasta. Este posibil ca bărbatul „natural” sau femeia naturală să practice aceasta într-o anumită măsură, dar desigur că numai în cei concepuți de Spiritul sfânt al Adevărului se poate aștepta ca Iubirea lui Dumnezeu să aibă succes în cea mai înaltă măsură în această viață nouă, care începe chiar aici, sub domnia lui Satan, să răspândească binecuvântări ce în curând, sub Împărăția lui Mesia, vor „binecuvânta toate familiile pământului.”

Aceeași metodă trebuie să fie adoptată și în îndrumarea dietei copilului bolnav sau sănătos. Copilului să nu i se sugereze niciodată dureri sau suferințe, fiindcă mintea, aproape sigur, se va fixa asupra acestora și va tinde să agraveze orice slăbiciune sau durere, iar subiectul conversației să nu fie durerile și bolile -- în special la masă, unde fiecare gând și influență trebuie să fie vesele, sănătoase.

((552))

Sugestiile bune trebuie făcute devreme și trebuie repetate des: „Se simte fericit băiețelul meu în această dimineață? Iubește el pe tata, pe mama, pe sora, pe fratele lui și pe cățel? Da, așa-i -- m-am gândit eu că-i așa! Este el gata pentru un mic dejun gustos? -- ceva budincă bună de griș, cu zahăr, lapte, biscuiți, pâine, unt și gem? Trebuie însă să ne amintim să nu mâncăm astăzi castraveți deloc -- nici mere necoapte; acestea îi dau băiețelului dureri de stomac. În loc de acestea, avem altceva, în mod special bun pentru el. N-ar fi bine? Vom avea astăzi și porumb fiert la masă, dar n-ar fi bun pentru micul nostru bărbat, așa că atunci când i se va întinde farfuria el va zice: «Nu, mulțumesc!» El vrea să se simtă bine și tare, așa cum vrea Dumnezeu și cum mama și tata doresc să-l vadă. Aceasta va fi și o lecție bună de negare de sine, iar mamei și tatălui le va plăcea să-și vadă băiețelul (sau fetița) învățând această lecție importantă, atât de necesară adevăratei bărbății și feminități. Dumnezeu vrea ca toți creștinii să practice negarea de sine în privința păcatelor și a orice I-ar stânjeni cauza în vreo măsură. Chiar și oamenii din lume recunosc toți că omul care-i rob poftelor sale este întristător de slab și nu corespunde cu un bărbat sau cu o femeie. Acum tata și mama vor urmări să vadă ce tare este puterea voinței băiețelului lor și suntem siguri că va reuși vitejește. Ce mult apreciază Dumnezeu stăpânirea de sine este arătat prin declarația scripturală: „Cine este stăpân pe sine (voința sa) prețuiește mai mult decât cine cucerește o cetate”. Prov. 16:32.

În chestiuni morale, lecțiile sugestive sunt la fel de puternice pentru bine sau rău. Să facem rău, este un îndemn puternic spre facerea răului. Să facem bine, este un îndemn puternic spre facerea binelui. De aceea, ce este corect și ce este greșit, ce este adevărat și ce este fals, ce este nobil și ce este josnic, să fie arătate în fiecare zi, în toate lucrurile -- ce este adevărat, nobil și corect fiind arătate în adevărata lor grandoare, ca fiind aprobate nu numai de Domnul și Creatorul nostru, dar și de cei mai nobili și mai buni bărbați și femei, singurii pe care trebuie să-i imităm. Mintea copilului, învățată astfel timpuriu ((553)) și persistent să admire ce este nobil și adevărat, își ridică un zid de apărare împotriva conduitei josnice și rușinoase în general. Dacă nu va fi niciodată sfințit prin Adevăr, dacă nu va fi niciodată conceput de Spirit, el și-a fixat adânc caracterul necesar pentru bărbatul și femeia nobilă, și dacă va fi sfințit și conceput de Spirit, el sau ea va avea posibilități mai mari de serviciu reușit, atât în viața prezentă cât și în viața viitoare.

În eventualitatea neascultării copilului și prin urmare a nevoii de mustrare sau corectare, el să fie prevenit din punctul de vedere al simpatiei și încrederii în intențiile lui bune. „Știu că fetița mea pe care o iubesc atât de mult și mă străduiesc continuu s-o fac fericită, precum și s-o educ așa cum ar aproba Domnul, n-a greșit cu voia. Sunt sigur că neascultarea a fost mai degrabă rezultatul urmării exemplului altora și a neexercitării suficiente a voinței să facă ceea ce i-a spus mama. Cred că de această dată te voi ierta și nu te voi pedepsi deloc, decât că deseară nu te voi săruta când îți voi spune noapte bună -- numai pentru a ți se fixa în minte situația, draga mea. Data viitoare vei încerca mai mult să-ți exerciți stăpânirea de sine și să faci cum ți-am spus -- nu-i așa, draga mea? Sunt sigură că vei încerca”. Data viitoare luați problema mai serios, dar niciodată nu puneți sub semnul îndoielii dorințele și intențiile bune ale copilului. „Îmi pare rău că micuța mea fiică iarăși n-a reușit. Nu mă îndoiesc de bunele tale intenții, draga mea, dar îmi pare rău să văd că nu-ți exerciți puterea de voință în această chestiune așa cum sunt sigur că ai putea s-o faci și așa cum sper în mod serios că o vei face în viitor. Este necesar, copilul meu, să-mi fac datoria față de tine și să te pedepsesc, deși mi-ar plăcea cu mult mai mult să te laud. Am încredere că voi putea să mă bucur cu tine de biruința ta asupra acestei ispite. Această chestiune afectează mult mai multe lucruri decât este implicat în mod direct în neascultarea ta; afectează tot viitorul tău, căci, dacă nu înveți să spui acum «nu» ispitei, nu vei reuși nici în chestiuni de viață mai importante și mai grele când acestea vor veni în viitor. Dar ((554)) sunt încrezător că iubirea, încrederea și instrucțiunile mele vor produce totuși roade. Și nu uita, copilul meu, că înseși înfrângerile noastre, cum este aceasta din cazul tău, pot deveni ajutoare pentru noi, dacă doar ne-am stabili mai ferm voința pentru ceea ce este corect. Noi învățăm să fim în mod special atenți la punctele în care prin experiență găsim că suntem slabi. Să ne plecăm înaintea Domnului și să-I cerem binecuvântarea, ca acest eșec să fie o lecție folositoare, și să-I cerem ajutorul ca să ne-o însușim, ca purtarea ta să-I fie mai plăcută data viitoare când vei fi asaltată de ispite”.

Toate sugestiile trebuie să-L ia în considerare pe Domnul -- „Frica (respectul) de Domnul este începutul înțelepciunii”. Ilustrații cu texte din Scriptură în fiecare cameră din casă trebuie să le amintească părinților, copiilor și prietenilor vizitatori că voia Domnului este singurul standard recunoscut, că Domnul cunoaște toate faptele și afacerile noastre, și că Dumnezeu este „pentru noi”, cei nou-concepuți ai Săi, și pentru toți câți caută dreptatea în smerenie.

Copiii noștri în timpul de strâmtorare

Cei din Noua Creație care trăiesc acum, care recunosc faptul că suntem în timp de „seceriș”, că separarea „grâului” și adunarea lui în „grânar” sunt în progres, iar timpul de strâmtorare va fi în curând peste lumea întreagă și în special peste creștinătatea nominală, simt un interes adânc față de copiii lor și o dorință de a face în mod cât se poate de înțelept aranjamente pentru ei în acel timp de strâmtorare. În vederea faptului pe care Scripturile îl scot în relief, că strâmtorarea se va întinde la toate clasele și va cuprinde toate instituțiile din prezent, financiare, sociale, religioase, politice, n-ar fi rațional să așteptăm ca copiii Noii Creații să fie scutiți miraculos de aceste necazuri; nici să nu ne gândim să găsim un loc pe pământ unde să fie izolați în condiții naturale. Când va veni timpul ca oamenii să-și arunce aurul și argintul pe străzi, iar ele nu vor putea să-i scape (Ezec. 7:19; Țef. 1:18), aurul și argintul, bancnotele și acțiunile vor fi evident de mică valoare și nu se ((555)) va reuși să se procure prin ele nici protecție, nici confort sau lux. Dacă ne îndreptăm atenția apoi spre regiunile de la țară, unde am putea presupune că se va putea obține cel puțin harnă, avem sugestia Scripturilor că necazul din zilele acelea va afecta atât regiunile de la țară cât și orașele: „Cei ce intrau și ieșeau, n-aveau nici ei pace, din cauza vrăjmașului, căci Eu dezbinam pe toți oamenii unii împotriva altora”. Zah. 8:10.

Există doar o promisiune care pare să se mențină în acel timp de necaz, iar aceasta pare să fie generală, aplicabilă tuturor celor care sunt smeriți și care iubesc dreptatea. Această clasă ar trebui să includă pe toți copiii maturi ai consacraților, care au fost învățați corect în învățătura Domnului, instruiți corect din Cuvântul Lui. Promisiunea spune: „Căutați dreptatea! Căutați smerenia! Poate că veți fi ascunși în ziua mâniei Domnului”. Țef. 2:3.

Uneori părinții creștini nu se simt dispuși să-i părăsească pe cei dragi, chiar dacă sunt plini de încredere că ei înșiși vor fi cu Domnul imediat ce vor trece dincolo de văl -- că vor fi schimbați și se vor împărtăși de puterile Primei Învieri, și vor fi cu Domnul și cu toți cei sfinți, împărtășindu-I gloria. Mintea cea nouă este uneori împiedicată astfel și se neliniștește în privința membrilor familiei lăsați în urmă -- doritoare să continue cu ei pentru sfat, ajutor și îndrumare. Aceștia ar trebui să-și dea seama că după ce și-au predat totul Domnului, Domnul acceptându-i pe ei a acceptat toate interesele cuvenite ce le aparțin; și că ei pot să-și încredințeze cu înțelepciune grijii Sale iubitoare orice preocupare pământească. Pe măsură ce învață tot mai mult despre lungimea și lățimea, înălțimea și adâncimea iubirii divine, și cum în cele din urmă beneficiile marii răscumpărări se vor extinde la fiecare membru al rasei lui Adam, ei vor câștiga mai mare credință și încredere în Domnul în privința celor dragi ai lor. Pe lângă aceasta, unii ca aceștia să nu uite că ei înșiși, de cealaltă parte a vălului, vor avea totuși o posibilitate la fel de bună ca acum să vegheze asupra intereselor celor iubiți ai lor și o posibilitate mult mai bună decât au acum să-și exercite grija protectoare asupra lor ((556)) -- o îndrumare providențială a afacerilor lor sub înțelepciunea divină, cu care vor fi atunci de acord în mod absolut.

Care este atunci cea mai bună pregătire pe care trebuie s-o facă Noua Creație pentru copiii lor după trup? Răspunsul este că pregătirea cea mai bună constă în creșterea lor cuvenită. Aceasta, după cum s-a arătat deja, ar include o educație rezonabilă în activitățile comune și o pregătire și instruire specială în chestiuni referitoare la Dumnezeu -- respectul față de El și de Cuvântul Lui, credință în făgăduințele Lui și în cultivarea acelor caracteristici arătate în Scripturi a fi voința divină, Regula de Aur. Astfel de copii, chiar dacă rămân fără nici un ban în privința bogăției pământești, sunt bogați, fiindcă au în inimă, în minte și în caracterul format un fel de bogății pe care nici molia, nici rugina, nici anarhia și nici alte lucruri din lume nu le pot lua de la ei. După cum exprimă apostolul, ei vor fi bogați pentru Dumnezeu, și după cum iarăși spune: „Evlavia însoțită de mulțumire este un mare câștig”, mari bogății. Străduindu-se cu seriozitate prin harul lui Dumnezeu să-și înzestreze astfel în mod potrivit copiii și să-i pregătească pentru orice situație de urgență -- atât pentru viața de acum cât și pentru cea care vine -- Noile Creaturi se pot simți relativ ușurate de orice grijă în privința intereselor pământești, ținând minte că același Domn care S-a îngrijit de lucrurile necesare și folositoare în trecut, este în stare și vrea să-Și continue supravegherea și pregătirea, adaptate la toate împrejurările și condițiile din acel timp ca și din acest timp -- pentru cei care-L iubesc și se încred în El.

Distracțiile cuvenite

Veselia și umorul sunt elemente ale naturii noastre umane, prea adesea cultivate peste măsură de mult față de caracteristicile mai serioase și mai folositoare. Pruncii sunt răsfățați prin aceea că sunt întreținuți în continuă distracție până când li se distruge mulțumirea și plâng după distracție. Acest gând la distracție se continuă și în timpul copilăriei, când copilul ar trebui să se distreze singur cercetând lucrurile vieții și cerând explicații de la părinți sau căutându-le în cărți. Având dorința de a se distra, cultivată în acest fel, la timpul cuvenit ((557)) vor tânji după teatru și după absurditățile clovnilor. Membrii Noii Creații ar trebui să-și educe urmașii de la început până la sfârșit pe linii opuse -- să fie actori în marea dramă a vieții, să nu aprobe imitația și să caute să joace astfel de acte mari de folosință și bunăvoință pe scena lumii cum le-ar permite talentele și oportunitățile.

Căsătoria copiilor noilor creaturi

Am văzut deja sfatul apostolului către Noile Creaturi, că acei care se căsătoresc fac bine, dar acei care nu se căsătoresc fac mai bine. Acest sfat însă nu se aplică la copiii lor neconsacrați. În legătură cu aceștia din urmă apostolul scrie: „Vreau (vă sfătuiesc) deci ca cele tinere (din adunare dar nu din Biserică -- care cred, nu care sunt consacrate sau sfințite) să se mărite și să aibă copii, să fie gospodine la casa lor, să nu dea potrivnicului nici un prilej de învinuire”. 1 Tim. 5:14.

Credem că mulți din Noua Creație greșesc grav în acest subiect, chiar dacă nu intenționat. Ei își dau seama cu totul corect că în majoritatea cazurilor căsătoria aduce nu numai responsabilități crescute, ci și dezamăgiri amare, tristeți și supărări. Dar, dacă fiii sau fiicele au ajuns la vârsta când se pot căsători și nu și-au dat inima în căsătorie Domnului, nu vor fi nici pregătiți să vadă înțelepciunea urmării sfatului apostolului -- dat numai Noii Creații -- că este mai bine să se căsătorească „decât să ardă” de dorințe necontrolate.

Să nu uităm că Dumnezeu a prevăzut căsătoria pentru bărbatul natural și pentru femeia naturală -- Adam și Eva -- înainte de a intra păcatul în lume, și că deși se poate abuza de relația de căsătorie cum se poate abuza de oricare alt lucru cuvenit, și deși în general se abuzează îngrozitor de ea, totuși, nu căsătoria este de vină, ci faptul că se face abuz de ea. „Căsătoria să fie ținută în toată cinstea și (căsătoria) patul să fie neîntinat, căci Dumnezeu va judeca pe desfrânați și pe adulteri”. Evr. 13:4.

Nu este decât natural ca copiii mari să nu vrea să accepte sfatul chiar și a celor mai buni părinți în acest subiect -- tot cursul naturii este în direcție opusă; și mai mult, ei au exemplul părinților lor. Dacă, neglijând sfatul Domnului de ((558)) a se preda Lui, ei decid să învețe lecția vieții prin experiență mai degrabă decât prin poruncă, cu cât vor începe mai repede cu atât va fi mai bine. Multe din lecțiile vieții pot fi învățate cel mai bine prin experiențe conjugale; și în acest scop este preferabil ca noii-căsătoriți să fie lăsați cât se poate de mult pe seama propriilor resurse -- adică, să fie încurajați să-și înceapă căminul lor separat etc. Ei vor învăța cu atât mai repede să aprecieze independența, tăria, răbdarea, îngăduința reciprocă și cooperarea.

Având în vedere „strâmtorarea de acum”, cum o numește apostolul (1 Cor. 7:26), noi am favoriza ceea ce se consideră a fi o căsătorie timpurie. Noi am considera că vârsta de douăzeci și unu de ani pentru bărbat și optsprezece ani pentru femeie ar fi preferabile în unele privințe vârstelor mai coapte, înainte ca obiceiurile în gândire și în purtare să se fixeze prea tare. Cuplul căsătorit trebuie să se acomodeze unul altuia; prin urmare, este de dorit acomodarea sentimentelor -- în special din partea femeii, care ar trebui să accepte ca partener numai pe unul pe care l-ar putea respecta și pentru care ar avea considerație și, cât ar permite principiile recunoscute, unul căruia i-ar plăcea să i se supună. Pe lângă aceasta, elasticitatea mai mare a construcției fizice a tinerei mame va fi spre avantajul ei în suportarea părții ei specifice din blestem (Gen. 3:16). Să nu uităm nici experiențele valoroase care rezultă pentru fiecare părinte bun în încercarea de a se îngriji de copiii săi și a-i educa. Aceste lecții îi pot atrage spre Tatăl Ceresc mai repede decât oricare altele, și acesta este lucrul pe care Noua Creație trebuie să-l dorească mai presus de toate celelalte pentru urmașii lor.

Părinții înțelepți nu vor încerca să-i frustreze pe copiii lor de dorința naturală de a se căsători, ci, cooperând înțelept, se vor strădui cu înțelepciunea lor să-i ajute să formeze o pereche potrivită. Este puțin probabil că acei educați cum se cuvine vor ignora sfatul părintelui iubitor și atent, în cea mai importantă tranzacție a vieții naturale. Totuși, în astfel de moment, părintele indulgent să nu uite că ((559)) mariajul trebuie să fie pe același plan -- necredincios cu necredincios -- îndreptățit cu îndreptățit, sfințit cu sfințit -- după cum s-a prezentat deja. Cu alte cuvinte, dacă fiii sau fiicele lor sunt neconsacrați, ei să nu se străduiască să-i căsătorească cu unul din Noua Creație, care ar trebui să se căsătorească „numai în Domnul”, ci să recunoască faptul că o astfel de unire de naturi diferite ar fi probabil dezavantajoasă pentru amândoi, și în orice caz este contrară sfatului divin, ca poporul Său să se căsătorească „numai în Domnul”.

Administrarea sănătății copiilor noștri

Părinții vor face bine să nu uite că așa cum corpul curat ajută copiilor să aibă o minte curată, tot așa corpul sănătos este un ajutor valoros pentru o minte sănătoasă. Fiecare Creatură Nouă, cu „spiritul chibzuinței” pe care-l are, trebuie să fie în măsură suficientă un filosof pentru a-și ajuta odrasla să obțină și să păstreze sănătatea fizică în măsura în care-i permite constituția sa. Aerul curat, apa curată, hrana curată și exercițiul curat, mintal și fizic, stau la temelia celei mai bune utilizări a ceea ce am primit de la părinții noștri și a ceea ce le-am transmis copiilor.

Fiecare părinte ar trebui să știe că aerul cețos nu este „aer curat” și, pe cât permite ventilația rezonabilă, să fie expulzat din plămâni; că aerisirea casei trebuie să includă cât se poate de mult soare și că acei care au o constituție delicată nu trebuie să iasă dimineța devreme și seara târziu în atmosfera umedă. Să respecte curățenia tuturor vaselor etc. legate de rezerva de apă și să îndemne la grijă minuțioasă. Să vadă ca fiecare copil să aibă de făcut o anumită muncă pe măsura puterii și anilor săi, și s-o facă bine și cu grijă, iar munca să fie parțial fizică, parțial mintală. Caracterul cititului și studiului, precum și acela al muncii fizice, să fie controlate atent și să fie schimbate din când în când -- pentru dezvoltarea cuvenită a minții și corpului, ca pregătire pentru diferitele datorii ale vieții. Copilul trebuie să-și dea seama de interesul părintelui față ((560)) de el și să știe că acesta este îndemnat de iubire pentru binele său viitor și este din obligație divină.

Normele de alimentație sunt foarte greșit înțelese și aceasta fără îndoială este cauza multor îmbolnăviri -- mintale și fizice. Fiecare părinte trebuie să știe că alimentele pot fi împărțite în trei clase:

1) Alimentele cu conținut bogat în azot, care construiesc carnea, mușchii, tendoanele. Dintre acestea sunt: carnea, peștele, pasărea, ouăle, mazărea, fasolea. Din astfel de alimente se estimează că rația zilnică pentru un om mediu cu ocupație medie este de 150 gr. -- pentru copii rația este proporțional mai mică. Valoarea acestor alimente scade prin prea multă gătire.

2) Alimentele compuse în mare parte din amidon și zahăr, care furnizează energia nervoasă -- vigoare, activitate, energie, căldură. Dintre acestea sunt: grâul, cartofii, porumbul, ovăzul, orezul și diferitele produse din acestea, pâinea, biscuiții, budincile etc. Acestea trebuie să fie proaspăt gătite și bine pregătite pentru a fi nutritive și ușor de asimilat -- iar aceasta în măsura slăbiciunii naturale a digestiei. În zilele noastre cu mașinării și călătorii ușoare consumul energiei nervoase este mult mai mare decât al fibrei musculare, de aceea hrana de felul acesta ar trebui consumată în cantități mai mari decât cea descrisă întâi. Rația pentru un om mediu ar fi 560 gr. pe zi -- copiii în creștere având nevoie de ceva mai mult decât o cantitate proporțională, datorită activității intense a minții și a corpului lor.

3) Alimentele, fructe și zarzavaturi, care, fiind compuse mai ales din apă, sunt bogate în săruri minerale, au o valoare mare. Sărurile lor de calciu și potasiu etc., nu numai că ajută la formarea oaselor și ca hrană și reglare nervoasă, dar elementele lor fibro-apoase (ca în varză, napi etc.), care nu contribuie la hrănire, ajută la curățarea și purificarea intestinelor prevenind astfel stagnarea în organism a alimentelor mai concentrate, mai bogate. Unele dintre acestea, cum sunt dovlecelul, sfecla, merele dulci etc., au și valoare nutritivă în măsura în care sunt dulci. Iar altele foarte acide acționează ca fluidifianți și purificatori ai sângelui. Dintre acestea sunt: strugurii, merele ((561)) acre, lămâile, portocalele etc. Lichide sub o formă oarecare -- lapte, supe, fructe și zarzavaturi apoase, sau apa simplă, un om mediu trebuie să consume cel puțin 2,5 l pe zi -- copiii proporțional. Hrana conține destul lichid pentru masă. Apa să se bea la o oră sau mai mult după masă. Aceste cifre arată că cei mai mulți oameni consumă mult prea puțină apă și vegetale.

Trebuie amintit mai departe că multe din cele menționate ca alimente conținând amidon (grâu, porumb, ovăz etc.) conțin și azot -- deci acolo unde este necesar din motive economice sau pentru orice alt motiv, se poate aranja o dietă vegetariană la un preț foarte mic, hrănind bine familia, în privința creierului, mușchilor și vigorii.

O lipsă a echilibrării acestor alimente (în special din grupa a doua, cea mai importantă) duce la îmbolnăviri -- fie că abuzul de acestea va face ca sângele să devină prea bogat și gros, cauzând coșuri și furunculi, sau depozite negre pe limbă, dureri de cap și gută, favorizând răceala, cu o senzație de cap înfundat, fie că un deficit de hrănire în satisfacerea cerințelor naturale cauzează slăbiciune, nervozitate, depozite albe pe limbă, și aceasta favorizând răceala. Copiii trebuie învățați să-și observe simptomele și să mănânce corespunzător -- pentru a combate boala la începutul ei, sau de preferință s-o preîntâmpine prin moderație și judecată bună la masă. Dar nu toți au judecată la fel de chibzuită în astfel de lucruri; ca atare, cu atât mai mult părinții, care prin harul lui Dumnezeu au „spiritul chibzuinței”, ar trebui să regleze, să proporționeze și să alterneze rezerva de hrană la masă, încât cei care mănâncă din ea să nu prea aibă trebuință de grijă specială sau selecționare -- varietatea să fie mai degrabă prin rotație decât prin multe feluri în același timp.

Noi nu susținem o „manie”, nici nu căutăm să abatem mintea Noii Creații de la hrana spirituală și să le-o fixăm asupra sănătății fizice și asupra a ceea ce să mâncăm, ce să bem etc. . . . lucruri pe care le caută neamurile. Nu; noi căutăm mai ales cele spirituale. Dar, deoarece mintea și conversația noastră au de-a face în special cu cele spirituale, este de datoria noastră să folosim cea mai sănătoasă judecată ((562)) pe care o avem în grija față de copiii noștri încredințați nouă de providența lui Dumnezeu.

Un cuvânt în încheierea acestui subiect al dietei. Caii și vitele mănâncă se pare fără un control mintal -- bune sau rele -- și unii dintre membrii abrutizați ai familiei umane fac la fel, dar aceștia sunt puțini. Prin urmare, la fiecare masă se va nimeri să fie ceva ce să stârnească fie sentimente plăcute fie neplăcute -- iubire, bucurie, pace, speranță etc., sau mânie, răutate, ură, ceartă etc. Se recunoaște acum că dispoziția are influență puternică asupra digestiei. Printr-o alchimie neclar înțeleasă, agitația unei dispoziții mânioase și răutăcioase afectează nervii așa încât intervine în digestie, în timp ce influențele vesele și optimiste acționează în manieră inversă. Creatura Nouă poate să-și păstreze „pacea lui Dumnezeu” în interior sub multiple împrejurări nefavorabile, dar alții nu pot; ca atare, dacă este capul responsabil al familiei, el are datoria să caute pacea casei prin păstrarea conversației la masă pe cât posibil asupra unor subiecte plăcute și folositoare, dacă nu religioase.

Când încredințăm Domnului interesele sănătății noastre și ale copiilor noștri, trebuie să fim siguri că folosim cât putem de înțelept binecuvântările și privilegiile acordate nouă deja. Atunci, și numai atunci, ne putem însuși pentru mângâierea noastră asigurarea că toate lucrurile lucrează spre binele nostru.