CRISTOS CEL ÎNVIAT

1 Corinteni 15:1-28

> Răscumpărarea și restabilirea, doctrine îngemănate — Învierea lui Isus, atestată de multe dovezi infailibile — Ceea ce prezintă studiul de astăzi este în conflict ireconciliabil cu teologia curentă — Timpul prezenței lui Cristos — Lucrarea Împărăției Mesianice prezentată pe scurt — Supunerea la orice putere contrară.

„Dar acum Hristos a înviat dintre cei morți, pârga celor adormiți.” Versetul 20

W. T. 1 aprilie 1916 (pag. 105-106)

Studiul de astăzi ne atrage atenția asupra marii importanțe a doctrinei Învierii, prezentând-o ca fiind îngemănată cu cealaltă mare doctrină pe care Apostolul o prezintă „întâi de toate” — „cum Hristos A MURIT PENTRU PĂCATELE NOASTRE, după Scripturi”. Doctrina Învierii este legată de această doctrină fundamentală a Răscumpărării ca de la cauză la efect.

Atât de importantă este această doctrină în estimarea Apostolului inspirat, încât el declară în mod accentuat că, dacă n-ar fi adevărată, atunci n-ar exista nici o speranță în afara vieții prezente, propovăduirea Evangheliei ar fi zadarnică, cei care o propovăduiesc sunt martori mincinoși, credința creștinilor este zadarnică și speranța lor este înșelătoare. Mai mult, el arată că viața de sacrificiu, în vederea învierii și răsplăților ei, nu face decât să priveze viața prezentă de puțina bucurie și de avantajul pe care ei l-ar putea avea acum, aceasta fiind tot ce-ar avea ei vreodată; iar cei care au adormit în Cristos au pierit — dacă Cristos n-ar fi înviat dintre cei morți.

Într-adevăr astfel ar fi trista noastră stare dacă n-ar exista nici o înviere din morți. Dacă învierea, pentru care Cristos a murit ca să ne-o asigure, nu ne este garantată, pentru a fi îndeplinită la timpul cuvenit, noi suntem încă în păcatele noastre și sub pedeapsa morții fără nici o rază de speranță. Mai mult, dacă n-ar fi nici o înviere, deși Domnul nostru Isus Cristos a murit ca să ne-o asigure, atunci Dumnezeu nu-Și îndeplinește partea Sa de contract.

În timp ce versetele 12-19 declară importanța acestei doctrine îngemănate cu Răscumpărarea —Învierea — versetele 20-26 accentuează caracterul ei adevărat. Învierea lui Cristos, atestată de multe dovezi infailibile (versetele 5-8; Fapte 1:3), este o garanție că aceia pe care El i-a răscumpărat cu sângele Său prețios nu numai că vor fi treziți din morți, ci vor avea și posibilitatea să obțină o înviere completă la toate binecuvântările și favorurile pierdute prin căderea adamică. Aceasta este asigurarea pe care Dumnezeu a dat-o tuturor oamenilor că Răscumpărarea dată la Calvar pentru păcatele lumii întregi a fost acceptabilă, o satisfacere deplină a pretențiilor Dreptății împotriva rasei, așa încât El poate fi acum drept, și totuși Îndreptățitorul tuturor celor care cred în Isus. Fapte 17:31; Romani 3:26.

Să observe creștinii în versetul 20 ce ignoră diferitele crezuri ale creștinătății, și ce este în direct antagonism cu învățăturile lor; anume, că Cristos cel înviat a fost „pârga celor adormiți” — că Domnul nostru a fost primul care a avut experiența învierii în sensul deplin al cuvântului, primul care a avut experiența învierii la perfecțiune și viață veșnică. Este adevărat, unii au fost treziți temporar înaintea Lui, pentru a cădea iarăși în moarte; de exemplu, Lazăr, fiica lui Iair, fiul văduvei din Nain, fiul Sunamitei etc. Dar acestea au fost numai ilustrații parțiale ale învierii, pentru a-i asigura pe oameni de Puterea Divină de a o realiza pe deplin la timpul cuvenit al lui Dumnezeu.

SCRIPTURILE SUNT LOGICE

Marcați logica acestor fapte: Dacă Cristos trebuia să fie primul înviat dintre cei morți, nimeni n-a fost înviat ((246)) înainte de El; și dacă, așa cum este arătat în versetele precedente, cei care au adormit în Cristos au pierit, în afară de cazul că sunt restabiliți la viață prin înviere, și dacă cei care mor în Cristos „dorm în Isus” până la a doua Sa venire, este clar că nici unul dintre ei n-a mers în cer când a murit. Ei au fost morți, au dormit în Isus, s-au odihnit în speranță; și trebuia ca ei să rămână astfel până la timpul hotărât pentru învierea lor — a doua venire a lui Cristos, când „Dumnezeu va aduce înapoi împreună cu El pe cei care au adormit în Isus”. 1 Tes. 4:14; Ioan 5:28, 29.

„David nu s-a suit la ceruri.” Daniel trebuie să aștepte, și el se va scula la partea sa de moștenire „la sfârșitul zilelor”. Avraam trebuie să aștepte timpul când va poseda Țara Făgăduită, din care el n-a posedat nici măcar cât să-și pună piciorul. Iov trebuie să aștepte până ce mânia acestei „zile rele” va fi trecut. Sf. Pavel, și împreună cu el toți cei care iubesc arătarea Domnului, trebuie să aștepte plinătatea timpului când răsplata credincioșiei lor își va avea timpul cuvenit. Fapte 2:34; Daniel 12:13; Fapte 7:5; Iov 14:12-15,21; 2 Timotei 4:8.

Toată învățătura acestor Scripturi este în acord perfect. Dar ea este în conflict de neîmpăcat cu teologia curentă a așa-zisei creștinătăți, în ale cărei teorii, logic considerate, nu are nici un loc doctrina învierii. Dacă omul merge în cer când moare, și este bucuros „să scape de acest înveliș muritor” pe care unii îl numesc închisoare, deși îl iubește, îl îngrijește și stă în el cât mai mult posibil — de ce, în numele rațiunii, ar spera el să se reunească cu corpul său? Toată această poziție este ilogică, nescripturală și nu se susține.

Versetul 21 combate cu aceeași forță teologia curentă. El spune că deoarece prin om a venit moartea, tot prin om — „Omul Isus Hristos, care S-a dat pe Sine ca Preț de Răscumpărare pentru toți”, vine și învierea din morți. Teologia curentă spune că răscumpărarea noastră este asigurată prin sacrificiul unui Dumnezeu, nu a unui om. Dar Scripturile sunt foarte explicite în a ne arăta un echivalent exact, un substitut uman pentru capul uman al rasei noastre, a cărui răscumpărare o asigură pe aceea a posterității sale, pe exact același principiu pe care căderea și condamnarea lui au atras după sine păcatul și moartea asupra lor. 1 Timotei 2:5, 6; Ioan 1:14.

ORDINEA LA ÎNVIERE

Ca urmare a sacrificiului de Sine — a cărnii Sale, a umanității Sale — Domnul nostru a fost mult înălțat, chiar la natură divină. După înviere El a spus, ”Datu-Mi-sa toată puterea în cer și pe pământ”. Când Omul Isus Cristos Și-a predat umanitatea, El Și-a predat-o pentru totdeauna. Ca urmare, când a fost înviat dintre morți, existența Sa era într-o natură nouă, pentru ca puterea abundentă a naturii divine date Lui să poată fi exercitată în recuperarea reală din păcat și moarte a celor pe care El i-a salvat din punct de vedere legal prin propria Sa moarte. Filipeni 2:8-11; Matei 28:18; Ioan 6:51.

Versetele 22, 23 arată că toți care sunt ai lui Cristos — prin credință în jertfa Sa — vor primi beneficiile morții Sale prin înviere deplină la perfecțiunea vieții pierdute în Eden. Ordinea învierii urmând să fie, „Cristos cel dintâi rod”, care include pe Isus Capul și Biserica Corpul Său — „Întâia înviere” (Apocalips 20:6). Apoi urmează învierea tuturor celor care sunt ai lui Cristos în timpul prezenței Sale — grecește parousia, prezență, nu venire. Timpul prezenței Sale este toată mia de ani de domnie a Sa. În acea perioadă „toți cei din morminte (buni și răi, drepți și nedrepți) vor auzi glasul Lui și vor ieși afară din ele: cei care au practicat binele, pentru învierea vieții, iar cei care au făcut răul, pentru învierea judecății” — grecește krisis, judecată, nu condamnare. Ioan 5:28, 29.

Cei din prima clasă intră imediat în răsplata deplinei învieri — perfecțiune umană; în timp ce clasa din urmă se trezesc pentru judecată, sau încercare de viață veșnică. Acesta va fi privilegiul la care vor ajunge dacă devin ai lui Cristos prin supunere totală la disciplinarea și controlul Său. Altcumva, încercarea lor se va opri la o sută de ani și ei vor muri în moartea a doua, din care nu mai există recuperare. Isaia 65:20.

Nimeni, dacă nu va fi în Cristos, nu va fi făcut viu, înviat deplin, deși toți vor avea experiența trezirii din moarte, care este primul pas în procesul de înviere, și o încercare de a-și dovedi vrednicia sau nevrednicia pentru plinătatea învierii, care este perfecțiune reală și viață veșnică. „Cine are pe Fiul are viața; cine n-are pe Fiul lui Dumnezeu n-are viața.” „Cine crede în Fiul are viața veșnică; dar cine nu crede în Fiul nu va vedea viața, ci mânia lui Dumnezeu rămâne peste el.” 1 Ioan 5:12; Ioan 3:36.

LUCRAREA ÎMPĂRĂȚIEI MESIANICE

Versetele 24, 25 ne asigură de biruința lui Cristos și ne arată în ce va consta acea biruință — în supunerea completă a oricărei puteri și autorități împotrivitoare, și în punerea sub picioarele Sale a tuturor vrăjmașilor, fie că acei vrăjmași vor fi: împrejurări rele, principii rele, puteri rele sau indivizi răi. El va izgoni toate împrejurările ((247)) rele prin permiterea mai întâi a marelui Timp de Strâmtorare (Daniel 12:1) și apoi pricinuirea ca împrejurările bune să le ia locul. El va izgoni pentru totdeauna principiile rele prin inundarea lumii cu lumina și adevărul Său și prin reînnoirea în mod efectiv cu un spirit drept a inimilor tuturor celor care vor dori și vor asculta. El va birui complet orice putere împotrivitoare prin exercitarea marii Sale puteri pentru răsturnarea lor completă și definitivă. El va supune orice persoană împotrivitoare prin îndepărtarea acestora în moartea a doua, din care nu mai este revenire.

„El trebuie să împărățească până va pune pe toți vrăjmașii sub picioarele Sale.” Timpul acestei domnii este limitat la o mie de ani (Apocalips 20:6). La expirarea acelei perioade, toți care vor fi în opoziție cu dreptatea, ca și Diavolul care i-a înșelat și i-a condus, vor fi aruncați în iazul de foc, care este moartea a doua (Apocalips 20:7-15). „Vrăjmașul cel din urmă care va fi nimicit este mortea.” Aceasta nu este moartea a doua, în care au fost aruncați împotrivitorii lui Dumnezeu; altfel limbajul ar fi contradictoriu. Este moartea adamică, pe care Cristos a venit s-o nimicească eliberând toți supușii ei. Pentru a îndeplini această lucrare se va cere întreaga domnie mesianică — o mie de ani.

__________

„Suflete-al meu laudă-L pe-al cerului Împărat;
La picioarele Lui adu-ți tributul;
Răscumpărat, vindecat, restabilit, iertat,
Veșnic de laudă pentru El să-ți fie cântul!”