RÂNDUIREA — ADEVĂRATĂ ȘI FALSĂ

W.T. 15 Aug. 1916 (pag. 246-248)

Cuvântul rânduire, așa cum se aplică la misiunea creștină, pare să fie foarte defectuos înțeles de către majoritatea oamenilor, inclusiv predicatorii. Ceremonia practicată de unii creștini în legătură cu numirea servilor lor, cum ar fi punerea mâinilor etc, nu este rânduire, ci numai o ceremonie legată de rânduire. Cuvântul rânduire înseamnă pur și simplu punere deoparte, autorizare sau numire pentru o anumită lucrare sau funcție.

Ideea corectă despre rânduire este cea pe care o dă Biblia, când citim că apostolul a „rânduit bătrâni în fiecare adunare” (Fapte 14:23). Similar, printre poporul Domnului de astăzi, bătrânii sunt aleși, numiți sau autorizați de adunare prin ridicare de mâini — prin votul adunării. Fiecare bătrân și fiecare diacon ales scriptural prin vot, „prin ridicare de mâini” (nu prin punerea mâinilor), este astfel rânduit, numit sau autorizat să servească în calitatea indicată.

Rânduind astfel bătrâni și diaconi, poporul Domnului este instruit că trebuie să caute a cunoaște gândul Domnului. Prin faptul că ei votează și aleg pe unul dintre frați să fie diacon sau bătrân, înseamnă că acea persoană posedă calitățile indicate divin pentru acest serviciu. Nu trebuie să se voteze pentru nici unul care nu dă dovadă că a primit conceperea Spiritului Sfânt, care este autorizarea divină de a propovădui sau de a învăța, așa cum este prezentat în Isaia 61:1.

Toți cei concepuți de Spirit din poporul Domnului sunt rânduiți în acest mod general să spună minunatele cuvinte ale vieții în numele Învățătorului, conform ocaziilor lor. Dar când o adunare de copii ai lui Dumnezeu astfel rânduiți, concepuți de spirit, alege din mijlocul ei pe unii ca bătrâni, pe alții ca diaconi, înseamnă că adunarea îi consideră pe cei aleși în mod special competenți, „în stare să învețe” — exemple pentru frați în cuvânt, în conduită. 1 Tim. 3:2.

Ideea greșită cu privire la rânduire este cea care ignoră ungerea divină (Isaia 61:1), și care se uită numai la educația și talentele celui ales. Astfel ignorând proba divină, mulți, care n-ar avea nici o pretenție de a fi concepuți de Spirit și care nu dau nici o dovadă exterioară pentru aceasta, servesc astăzi ca predicatori și bătrâni în Biserica ((112)) lui Cristos. Unii ca aceștia nu sunt servi ai lui Dumnezeu, rânduiți cum se cuvine, iar rânduirea lor în biserică nu dă nici o binecuvântare sau putere divină.

Cea mai eronată idee cu privire la rânduire este cea susținută de trei dintre cele mai vechi denominații creștine: Romano-catolicii, Biserica episcopală a Angliei și Biserica greco-catolică. La aceste vechi biserici rânduirea are un sens complet diferit. Ele pretind că au succesiune apostolică de autoritate, că la origine numai apostolii au avut dreptul de a învăța sau a propovădui și că oricare alți învățători sau predicatori trebuie să primească autorizare și putere divină din mâinile apostolilor. Ei pretind că înainte de moartea apostolilor a existat un ordin special de episcopi rânduiți în Biserică; și că puterea și autoritatea apostolică a trecut la acei episcopi, și astfel a ajuns până în zilele noastre și este posedată de episcopii acestor denominații. Ei pretind că numai aceia pe care ei îi rânduiesc sunt servi creștini.

Într-un cuvânt, aceste trei străvechi biserici au pus în întregime deoparte rânduirea divină, ungerea Spiri-tului Sfânt, și au pus în locul ei o autorizare prin așa-zisa „succesiune apostolică” a puterii și autorității. Nu numai că Isus ne-a spus că au fost doar 12 apostoli, dar și Apoc. 2:2 arată această tristă eroare a celor care pretind a fi apostoli și nu sunt, ci mint.

CÂTEVA ÎNTREBĂRI IMPORTANTE

Declarația condensată de mai sus, despre semnificația adevărată a rânduirii servilor creștini, trebuie să fie citită în mod repetat, până se înțelege deplin. Atunci întrebările și răspunsurile următoare vor fi mai bine înțelese:

1. Toți bătrânii și diaconii aleși de adunarea poporului lui Dumnezeu trebuie să fie considerați rânduiți divin?

Nu, nimeni nu poate fi considerat rânduit divin, dacă n-a primit conceperea Spiritului Sfânt. Ca o adunare să rânduiască pe unul care nu declară a fi pe deplin consacrat lui Dumnezeu și care n-a primit conceperea Spiritului Sfânt, înseamnă să facă ceea ce n-au fost autorizați de Domnul. Persoana astfel aleasă ar fi numai reprezentantul bisericii care astfel l-a rânduit, dar n-ar fi un reprezentant al Domnului.

Dar ca o adunare să recunoască autorizarea Domnului pentru un frate, și să-i recunoască apoi capacitatea de a învăța și posesia calităților care îl fac potrivit pentru serviciu, conform Cuvântului divin, înseamnă să facă acelui frate rânduirea sau alegerea corectă pentru a fi reprezentantul adunării în numele Domnului. Nici un frate nu trebuie să încerce să servească unui grup din poporul Domnului fără cererea lor, iar cererea sau votul lor constituie numirea lui de către ei pentru acel serviciu — cu alte cuvinte, rânduirea lui de către ei sau numirea pentru serviciu, fie pentru o zi, fie pentru un an.

2. Dacă este potrivit ca toți bătrânii și diaconii să fie astfel rânduiți și să nu încerce să servească în mod regulat fără de rânduire, ce a vrut să spună Sf. Pavel când a declarat că el era apostol nu de la oameni, nici prin oameni, ci prin Domnul Isus Cristos? Gal. 1:1.

Nici un om sau nici o adunare nu este competentă să numească sau să aleagă un apostol. Nici un vot al adunării n-ar face pe unul dintre frați apostol. Aceasta este o slujbă sau funcție specială, care este numai prin numire divină. Astfel, Domnul Isus a numit numai 12 apostoli — „12 apostoli ai Mielului” — Sf. Pavel luând locul lui Iuda care și-a pierdut calitatea de apostol (Apoc. 21:14; Ps. 109:8; Fapte 1:20). Tocmai în acest aspect, Biserica Romei, Biserica Angliei și Biserica greacă acționează împotriva principiilor Cuvântului lui Dumnezeu, prin aceea că pretind a face, dar în realitate nu fac, episcopi apostolici — episcopi având putere și autoritate apostolică.

Sf. Pavel n-a vrut să înțelegem că el nu lua în seamă numirea pământească, cu excepția funcției sale apostolice. Dimpotrivă, Biserica din Antiohia l-a rânduit pe Pavel și pe Barnaba, iar apoi pe Pavel și pe Sila, pentru a fi reprezentanții ei și, după cât se pare, să ducă mesajul către alții pe cheltuiala ei. Biserica din Antiohia n-a rânduit pe apostolul Pavel ca apostol, ci l-a rânduit să fie misionarul lor, iar el le-a acceptat rânduirea și le-a dat rapoarte, așa cum arată relatarea din Fapte 14:26-28.

3. „Rânduiește” vreodată Societatea de Biblii și Broșuri Turnul de Veghere servi sau reprezentanți în legătură cu lucrarea de seceriș?

Rânduiește. Toți peregrinii sunt astfel rânduiți, numiți sau puși deoparte pentru lucrarea specială de slujire. Să ținem minte întotdeauna că ceremonia nu este rânduire, ci numirea și îndrumarea este rânduire. Societatea rânduiește, autorizează, îndrumă cursul peregrinilor care sunt reprezentanții ei, ca și reprezentanții Domnului și ai Cuvântului Său.

4. Are Societatea de Biblii și Broșuri Turnul de Veghere dreptul să retragă rânduirea unui frate peregrin?

Da, desigur! Dacă ea are puterea să numească și să îndrume, ea are și puterea să-i retragă fosta numire și îndrumare.

5. Retragerea numirii sau rânduirii Societății ar însemna că peregrinul astfel suspendat din serviciul ei n-ar avea nici un drept să propovăduiască după aceea?

Desigur că nu! Prin retragerea numirii de la un frate peregrin, Societatea ar indica numai că pentru un anumit motiv ea nu mai este reprezentată de acel peregrin și că ea nu mai este responsabilă de el sau de învățăturile lui, de conduita sau de întreținerea lui. Fratele peregrin astfel scos de pe lista peregrinilor poate totuși să fie frate și să fie apreciat ca atare de Societate, dar să nu mai fie considerat o persoană potrivită pentru a reprezenta Societatea, fie datorită manifestării unor slăbiciuni de caracter, fie lipsei capacității de a învăța, fie vreunui alt motiv pe care societatea ar crede că n-ar trebui încurajat sau pentru care ea nu ar vrea să fie făcută responsabilă, ori pentru diferite alte motive, boală etc.

((113))

6. Ce se înțelege prin V. D. M. și ce ar însemna acordarea titlului V. D. M.?

Titlul V. D. M. este foarte vechi. De fapt atât de demult nu s-a folosit încât puțini îi cunosc sensul. Cele trei litere reprezintă cuvintele latine: Verbi Dei Minister. În limba noastră ele înseamnă: „serv al Cuvântului lui Dumnezeu”. În timpul Evului Mediu, când Cuvântul divin a ieșit din uz și în locul lui au fost puse crezurile, acest titlu s-a pierdut și s-a ignorat în general. Nu existau servi ai Cuvântului divin, deoarece nu era propovăduit Cuvântul divin, ci, în locul lui, crezurile oamenilor. În locul acestor cuvinte simple, atât de expresive pentru ideea corectă legată de toți servii publici ai Domnului, noi avem astăzi titlurile răsunătoare ca: reverend și doctor în teologie, care sunt cu totul nescripturale. A acorda titlul de „serv al Cuvântului divin”, nu ar însemna a rândui, ci ar implica numai că societatea, dând acest titlu, a examinat reputația, și pe cât posibil caracterul și în special dezvoltarea doctrinară a persoanei căreia i s-a acordat titlul, și că în estimarea comitetului examinator a fost găsită vrednică de a fi numită serv al Cuvântului divin.

7. Există acum servi ai Cuvântului divin?

Da, în mod sigur! Fiecare peregrin trimis de Societate este trimis ca serv al Cuvântului divin, nu ca serv al crezurilor și nici al „ism-elor”, ci pur și simplu un serv al Cuvântului lui Dumnezeu. Și în fiecare caz, când o adunare a poporului lui Dumnezeu a ales ca bătrân pe un consacrat, pe un copil al lui Dumnezeu conceput de spirit, prin alegerea lor ei l-au rânduit, l-au pus deoparte sau l-au indicat pe acel bătrân ca serv al Cuvântului divin — unul care servește, distribuie, împarte Adevărul Cuvântului lui Dumnezeu.

8. Care este obiectivul Societății în scoaterea unei liste de întrebări cu notificarea că persoana care poate răspunde la aceste întrebări în mod satisfăcător pentru Societate ar fi considerată un „serv al Cuvântului divin”?

Aceste întrebări sunt menite să împlinească o nevoie de mult simțită. Întrebările sunt cu totul nesectare; toate sunt scripturale. Societatea dorește să știe de la peregrinii care sunt acuma în serviciu, sau de la oricare alții care ar putea reprezenta cândva Societatea ca peregrini, care sunt gândurile, sentimentele și înțelegerea lor în privința acestor întrebări fundamentale legate de Evanghelia lui Cristos. Orice frate care nu este dispus să răspundă la aceste întrebări, ar fi considerat confuz în gândire, instabil, și deci necalificat pentru a învăța — nu este „în stare să învețe”. Aceasta n-ar implica faptul că el n-ar putea să rămână frate, ci el n-ar fi considerat un frate potrivit pentru serviciul de peregrin. N-ar însemna nici că fratele nu trebuie să propovăduiască, ci numai că Societatea nu l-ar recomanda ca exponent al Cuvântului divin.

Orice frate dispus să răspundă la întrebări, dar arătând considerabilă confuzie în răspunsuri, pentru noi ar indica faptul că are nevoie de mai multă instruire înainte de a putea reprezenta cum se cuvine Societatea și ceea ce Societatea crede că este Adevărul referitor la Cuvântul lui Dumnezeu. Un astfel de frate, după toate probabilitățile, ar fi adus la Brooklyn și ar avea posibilitatea să participe pentru un timp la alte aspecte ale serviciului, ca și la adunările de studiu biblic ținute cu ocazia fiecărei mese; și, în cea mai deplină libertate, ar avea ocazia să pună orice fel de întrebări cu subiecte legate de Adevăr, pentru ca astfel toată chestiunea să poată fi bine reglată, înțeleasă și văzută clar.

O SUGESTIE PRIETENEASCĂ

Multe dintre surorile din familia Betel aflând despre întrebări au făcut o cerere specială ca să poată obține lista acestora pentru a da răspunsuri în vederea practicării și instruirii pe care ar putea s-o obțină astfel. Bătrânii și diaconii din diferite adunări au cerut întrebările de asemenea. Noi credem că ar fi profitabil pentru toate adunările Studenților Bibliei, de pretutindeni, dacă ar alege în funcția de bătrâni pe unii care ar putea răspunde la aceste întrebări, așa încât să fie vrednici de titlul V. D. M. al Societății. Aceasta ar putea face o mulțime de schimbări printre bătrâni, dar noi credem că ar fi schimbări folositoare. Mai mult, noi credem că toți bătrânii care doresc serios să învețe Adevărul și numai Adevărul, ar fi fericiți să aibă tocmai ajutorul pe care aceste întrebări l-ar aduce pentru ei.

Uneori am fost surprinși ce neglijenți par să fie unii dintre prietenii dragi în privința acelora pe care îi aleg sau îi rânduiesc de bătrâni — adesea începători, contrar îndrumării Cuvântului Domnului, făcând astfel rău atât începătorilor, cât și adunării (1 Tim. 3:1-7). Alături de importanța alegerii în funcția de bătrân numai a copiilor lui Dumnezeu consacrați, concepuți de spirit, trebuie să fie întrebarea: În ce măsură acesta s-a folosit de privilegiul studiului și informării? Gândim că este neînțelept să se aleagă ca bătrân un frate care n-a citit cel puțin o dată toate cele 6 volume de Studii în Scripturi, sau care nu este un cititor regulat al Turnului de Veghere. Să se noteze că Societatea nu exercită nici o autoritate, nu face nici o critică, ci dă numai sfaturi, și aceasta în interesul cauzei Domnului și al poporului Domnului.