ÎNTREBĂRI INTERESANTE REFERITOARE LA TIPURI

Tipul un cuvânt mai tare decât figura sau ilustrația

W.T. 1916 (pag. 299-300)

Întrebare: Care este deosebirea între cuvintele: „tip”, „figură” și „ilustrație”?

Răspuns: Între aceste cuvinte este o relație foarte strânsă. Pentru unii toate ar avea același sens, pentru alții ar fi o ușoară diferență de sens. Un tip este o figură, și de-asemenea o ilustrație, intenționată să înfățișeze anumite lucruri și detalii importante, așa cum sunt hotărâte divin. O figură este o reprezentare sau o declarație despre un lucru, cu mult mai puțin exactă decât tipul. Avraam l-a primit pe Isaac din morți într-o figură (Evrei 11:17-19); adică este o ilustrare expresivă a acelui lucru, dar nu este atât de exactă ca într-un tip.

O pildă este o figură, este o ilustrare prin cuvânt, dar nu este un tip. Ea nu are exactitatea unui tip. Noi am folosi cuvintele pildă și ilustrație în același mod, deoarece nu vedem nici o deosebire. Un tip este un model exact al antitipului, întocmai cum modelul pentru tipar corespunde cu ceea ce se tipărește după el. Isaac a fost un tip al lui Cristos; Rebeca, soția lui, un tip al miresei lui Cristos; Ismael, fiul lui Avraam prin roaba Sarei, a fost un tip al națiunii lui Israel, dezvoltat sub Legământul Legii care a fost tipificat prin Agar, roaba.

O ilustrație, o figură sau o pildă ar avea greutate și valoare după caracterul persoanei care a făcut ilustrația sau pilda, și în măsura în care ea ar avea merit în sine. Un tip le-ar depăși pe acestea, prin aceea că este foarte clar definit și implică preștiință și aranjament divin. Dumnezeu dă tipuri. Oamenii pot da ilustrații, figuri sau pilde.

Antitipurile urmează imediat tipurile

Întrebare: Este întotdeauna tipul imediat urmat de antitip sau nu?

Răspuns: Gândul nostru este că ar trebui să așteptăm ca tipul să fie urmat de antitipul lui și să-i căutăm imediat urmarea. De exemplu, după ce tipul mâncării mielului de Paști a fost recunoscut pentru ultima dată de către Iehova, acesta a fost imediat urmat de antitip, Isus, Mielul lui Dumnezeu, care a fost răstignit chiar la data Cinei de Paști anuală. Tipul vițelului și al țapului Domnului, oferite ca jertfă pentru păcat în Ziua Ispășirii evreiești, au fost imediat urmate de antitipul lor, imediat ce jertfele tipice au fost respinse de Tatăl, atunci când casa evreiască a fost lăsată „pustie”, chiar înainte de moartea lui Isus. — Matei 23:37, 38; Luca 13:34, 35.

Gândindu-ne iarăși la Isaac ca tip al lui Cristos, ne gândim la el ca la moștenitorul tipic al făgăduinței făcute tatălui său, Avraam. Dumnezeu i-a declarat lui Avraam: „În sămânța ta vor fi binecuvântate toate familiile pământului”. Conform acestei făgăduințe, Isaac era sămânța naturală a lui Avraam, și el a continuat să fie această sămânță toată vârsta iudaică, prin aceea că era reprezentat în copiii lui Israel, urmașii lui naturali. Astfel el a fost sămânța lui Avraam cea recunoscută, până când Isus a devenit sămânța spirituală. Atunci sămânța naturală a fost respinsă. Sămânța reală a lui Avraam, în care se centra făgăduința, n-a fost sămânța naturală, ci Sămânța spirituală.

Isus n-a fost Sămânța antitipică a lui Avraam când s-a născut în lume — n-a fost până când a fost conceput de Spiritul Sfânt. Atunci a început Isus să fie antitipul lui Isaac. Membrii corpului Său au fost în proces de dezvoltare tot timpul, de la nașterea spirituală a lui Cristos pe plan de ființă divină. Astfel, acest Isaac spiritual a început ca antitip să împlinească tipul în persoana lui Isus, atunci când a devenit Sămânță spirituală, și continuă să ia locul tipului în persoanele membrilor corpului Său. Astfel tipul se transformă în antitip.

Întrebare: Cum s-ar aplica răspunsul de mai sus la cazul lui Adam și al lui Melchisedec?

Răspuns: Apostolul Pavel explică faptul că în cazul lui Melchisedec, preoția lui n-a avut nici început nici sfârșit, ordinul lui de preoțime urma să se continue; prin urmare, preoțimea lui n-a trecut până când a venit Preoțimea antitipică. Apostolul arată în special că el a fost fără tată și fără mamă în preoție — „el rămâne preot continuu”, el a continuat ca preot până la încheierea tipului în antitipul lui. El a fost un tip al mai marelui Melchisedec, care este Cristosul, Cap și Corp. Isus a fost făcut „Mare Preot în veac (literal pentru această vârstă), după rânduiala lui Melchisedec.” — Evrei 6:20.

Cât despre Adam, nu suntem siguri că Cuvântul Domnului vorbește despre el ca despre un tip. Apostolul nu compară pe Adam cu Isus, ci vorbește despre primul Adam și despre al doilea Adam. Cristos este foarte diferit de Adam. Adam n-a ascultat de Dumnezeu, în timp ce Cristos a fost cu totul ascultător. Adam a eșuat, în timp ce Cristos a reușit. Sf. Pavel spune (1 Cor. 15:47) că Omul al doilea este Domnul din cer. Primul Adam continuă să fie capul familiei umane. Noi vorbim încă despre el ca despre Tatăl Adam. Al doilea Adam nu-Și va începe lucrarea până în vârsta Milenară, când va deveni al doilea tată pentru rasă, luând locul primului Adam. El nu este încă al doilea Adam. El urmează să fie al doilea Adam.

Diferitele titluri care aparțin Domnului nostru Isus îl includ și pe acela de Părinte Veșnic. Părintele Veșnic va fi succesorul lui Adam, care numai temporar a fost tată al rasei și care n-a reușit să dea viață urmașilor săi. La ((60)) timpul cuvenit, al doilea Adam va fi regeneratorul familiei umane.

Întrebare: 1 Corinteni 10:11 spune: „Toate aceste lucruri li s-au întâmplat (lui Israel) ca tipuri.” (Diaglott) Vă rugăm să explicați.

Răspuns: Gândul apostolului, cum înțelegem noi, este că toate aceste lucruri i s-au întâmplat acestui popor ca Israel tipic. Ei au fost tipurile, iar Israelul spiritual sunt antitipurile. Ei, tipul, au avut aceste experiențe, noi avem experiențe care corespund. Ei, tipul, n-au trecut, adică n-au încetat să fie tipul, până când noi, antitipul spiritual, ne-am început calea. Când a început calea noastră, au început experiențele noastre antitipice. Toată națiunea lui Israel, cu experiențele, încercările ei, etc., a fost acest tip.

Va avea biserica glorificată putere de a da viață?

Întrebare: Isus singur va fi Dătătorul de viață în Mileniu, sau va fi și Biserica asociată cu El, ca membri ai Dătătorului de viață, și va avea putere să trezească morții?

Răspuns: Subiectul acordării vieții poate fi privit din puncte de vedere diferite. Într-un anumit sens, și mama și tata sunt dătători de viață unui copil — în sensul că acesta n-ar fi putut ajunge la existență individuală fără mama. Și totuși, strict vorbind, numai tata este dătătorul de viață, deoarece agentul vieții vine de la el.

Astfel Biblia folosește ilustrația naturală a unui tată sau dătător de viață pământesc, pentru a ilustra un mare adevăr spiritual. Lumea este moartă în Adam — sub sentința morții. Isus a depus prețul de răscumpărare care va anula acea sentință. În virtutea acestui fapt, imediat ce meritul jertfei Sale va fi aplicat pentru lume, El va avea dreptul să devină Dătătorul de viață al lui Adam și al rasei sale. Drepturile de viață umană pe care le va da vor fi acelea pe care El însuși le-a depus în moarte.

Dar, deoarece prin voia lui Dumnezeu Isus Și-a asociat cu Sine Biserica, atât în suferințele din prezent, cât și în gloria care va urma, ea va avea de-a face cu acordarea vieții pentru lume. Lucrarea ei este ilustrată în mama Eva și în femei în general. Lucrarea bisericii va fi să hrănească lumea — să hrănească scânteia de viață pe care o vor primi de la Răscumpărătorul. Sub această hrănire și grijă, toți aceia din lume care vor coopera, se vor ridica din starea de păcat și moarte la perfecțiune.

Astfel mireasa lui Cristos va avea de-a face cu acordarea vieții, dar numai ca asociați ai marelui Dătător de viață. Răscumpărătorul, Isus, este singurul care poate da propriile Sale drepturi de viață. Iar Isus a spus El însuși: „Toți cei din morminte vor auzi glasul Fiului lui Dumnezeu și vor ieși afară din ele” (Ioan 5:25, 29). Orice lucrare pe care Biserica glorificată o va putea face în legătură cu restabilirea lumii, va fi ca ajutoare ale Lui.