SLUJIREA NOASTRĂ ÎNȚELEAPTĂ

„Vă îndemn, dar, fraților, pentru îndurările lui Dumnezeu, să aduceți trupurile voastre ca o jertfă vie, sfântă, plăcută lui Dumnezeu; aceasta este slujirea voastră înțeleaptă.” Rom. 12:1.

R 5422 W. T. 15 martie 1914 (pag. 86-88)

Acest îndemn al sf. Pavel se bazează pe declarațiile precedente din capitolul 11 al aceleiași epistole, după cum se vede din cuvântul de legătură dar — datorită acelor lucruri spuse în acel capitol. Capitolul 11 ne spune atât despre îndurările lui Dumnezeu față de Israelul Natural, cât și față de Israelul Spiritual — nu față de lume. Dar capitolul 10 arată în formă dezvoltată îndurările lui Dumnezeu față de toate creaturile. În această epistolă apostolul se adresează celor care fuseseră neamuri. În vederea acestor îndurări ale lui Dumnezeu (Planul Său de Mântuire și chemarea unora dintre neamuri ca să ia locurile în Corpul lui Cristos, pierdute de Israelul Natural), sf. Pavel îndeamnă pe ascultătorii săi să-și aducă corpurile ca jertfe vii, sfinte și plăcute.

În mod natural se ridică întrebarea: Cui i se adresează apostolul? Evident el folosește aceste cuvinte ca un îndemn, nu pentru lume, ci pentru cei care cred. Introducerea acestei epistole arată că a fost scrisă celor deja consacrați. Dar evident, unii care erau asociați cu biserica din Roma nu făcuseră consacrarea încă. Unii care credeau, care ajunseseră la o cunoștință de Domnul și socotiseră prețul sacrificiului de sine, dar care nu se predaseră pe deplin Domnului, puteau deveni încă frați în Adevăr în sens deplin. Cuvintele apostolului s-ar aplica în egală măsură ambelor clase — celor careși prezentaseră trupurile jertfe vii și celor care se gândeau să facă astfel. Ar fi fost exact la fel de potrivit să spună, fraților, voi care v-ați predat deja Domnului, vă îndemn să vă îndepliniți Angajamentul de Consacrare; căci trupurile voastre sunt sfinte și plăcute lui Dumnezeu.

Tatăl ceresc nu forțează niciodată pe nimeni; dar le spune că este dispus să accepte sacrificiile și că acum este timpul potrivit să le prezinte. El prezintă faptul că negarea de sine și sacrificiul sunt singurii termeni pe baza cărora poate cineva să intre în părtășie cu El. Dar nicăieri nu îndeamnă sau nu poruncește cuiva să facă deplină consacrare. A face astfel ar fi să schimbe situația de la sacrificiu la obligație; și însăși ideea de sacrificiu este în opoziție cu cererea.

Termenii uceniciei

Cel mai bun exemplu pentru noi despre ceea ce trebuie să facem este arătat de Domnul nostru și de apostoli, membrii principali ai familiei regale a lui Dumnezeu. Domnul nostru n-a căutat să prindă în capcană pe cineva pentru serviciul Său — cum vedem că se face astăzi. Dimpotrivă, El a procedat în mod distins și nobil. El a spus: „Veniți la Mine toți cei trudiți și împovărați”. Acesta este un apel la rațiune. Dacă găsiți că sunteți bolnavi de păcat, veniți la Mine — Eu am voința și calea de a vă ajuta să veniți la Tatăl.

Când vorbea cu tânărul conducător al sinagogii, Domnul nostru a prezentat termenii uceniciei. El nu a spus: Nu-i nimic, n-o lua prea în serios. Dimpotrivă, a declarat exact care sunt termenii consacrării. Nimeni n-ar putea fi ucenicul Său decât dacă ar preda tot. Acestui tânăr bogat Domnul nostru i-a arătat că în pofida moralității lui exista o nepotrivire. El avea bogăție și trebuia să o folosească spre slava Domnului. Nu trebuia să fie egoist, altfel nu putea să fie ucenicul lui Cristos.

Tânărul putea spune: Am niște copii pentru care trebuie să fac pregătiri. Dar Domnul a spus: Dă tot ce ai lui Dumnezeu. Un părinte își poate consacra copiii, în ceea ce-l privește pe el. Domnul ((1026)) nu cere nimănui să facă ceea ce nu poate face. Dar El a spus: „Vino și urmează-Mă, luându-ți crucea”, dacă vrei să fii ucenicul Meu. Marcu 10:21.

Iarăși Domnul nostru a spus: „Oricine pune mâna pe plug și se uită înapoi, nu este potrivit pentru împărăția lui Dumnezeu” (Luca 9:62). Noi ar trebui să hotărâm să folosim toate puterile noastre, sau altfel să stăm deoparte. Metoda Domnului trebuie să fie îndrumătorul nostru. Noi să nu încercăm să prindem pe cineva în capcană sau să recurgem la hocus-pocus pentru a convinge pe cineva. Să nu accentuăm ceea ce este de câștigat din punct de vedere material dacă devenim creștini. Să le spunem oamenilor că nu este altă cale de a veni în Cristos decât calea crucii. Nu putem ajunge la El în nici un alt mod. Este calea Domnului sau nici una. Trebuie să purtăm crucea așa cum a purtat-o El. Credem că le facem mai mult bine oamenilor prezentând Mesajul, nu în mod nesigur, decât să încercăm să-i prindem în capcană. Totuși, punând în fața lor încercările și crucea, să punem în fața lor și gloria care urmează.

Textul aplicat la consacrați

Pentru cei care au făcut deja consacrarea, ideea ar fi: Voi ați intrat în Legământ cu Dumnezeu ca să-L urmați pe Isus. V-ați predat voința proprie. Amintiți-vă că aceasta include corpul vostru muritor. Continuați lucrarea prezentării corpului — de a muri zilnic. Păstrați în minte acest Legământ de Sacrifciu; căci nu este încă împlinit. Simpla făgăduință de a împlini un legământ nu este și împlinirea lui.

Tatăl ne concepe de Spiritul sfânt și ne dă marile privilegii care aparțin celor care au devenit Noi Creaturi în Cristos. Apoi depinde de noi să mergem înainte și să ne dăm viața zilnic în serviciul Său. Ar fi potrivit, prin urmare, ca apostolul să le spună acestora: Dați-vă viața zilnic. Amintiți-vă că trebuie să sacrificați trupurile voastre în serviciul Domnului. Voi înșivă, ca vechi creaturi, ca ființe umane și nu ca Noi Creaturi, sunteți sacrificați. Sacrificiul vostru este viu în sensul că acest corp, în mod socotit ieșit din păcat, este sacrificat în mod continuu. Nu vă este dat să-l păstrați sau să-l aveți veșnic; ci este legământul și privilegiul vostru să îndepliniți sacrificiul cărnii voastre. De aceea vă îndemn să faceți aceasta.

Textul aplicat la cei îndreptățiți de probă

Pentru cei a căror îndreptățire n-a fost vitalizată, textul ar putea însemna: Sunteți doritori să-L serviți pe Dumnezeu. Acest lucru este indicat prin faptul că frecventați adunările Bisericii. Faptul că vă adunați cu sfinții din această adunare înseamnă că iubiți lucrurile sfinte — că doriți să știți voia lui Dumnezeu. Așadar fraților, vă îndemn să faceți o deplină consacrare a voastră lui Dumnezeu. Considerați corpul vostru ca sacrificiu viu — nu ca să vă sinucideți și să vă distrugeți corpul, ci să considerați corpul vostru ca jertfă vie, zi de zi folosindu-vă puterea în serviciul Domnului.

Îndemnul „să aduceți trupurile voastre” deci, ar părea să se aplice atât la cei consacrați cât și la cei care urmează pentru a-L cunoaște pe Domnul. Următoarea declarație trebuie înțeleasă a fi în armonie — „sfântă, plăcută lui Dumnezeu”. Dacă această declarație este luată în legătură cu cei care sunt deja consacrați, atunci apostolul spune: Această vitalizare a îndreptățirii voastre pe care v-a acordato Domnul v-a făcut sfinți. Și fiindcă Domnul vă socotește sfinți, iar voi înșivă cu totul plăcuți Lui, trebuie să continuați să faceți fapte bune — să completați lucrarea bună pe care ați început-o. Sacrificiul fiind apreciat de Domnul ca fiind sfânt și plăcut, rezultatele vor fi mari și glorioase.

Acest îndemn, văzut din punctul de vedere al unuia care nu și-a completat consacrarea, poate fi înțeles că înseamnă: Dacă faceți acest pas al consacrării, amintiți-vă că atunci meritul lui Cristos vă va fi atribuit și că prin aranjamentul pe care El l-a făcut în Cristos, Dumnezeu este dispus să vă accepte.

Consacrarea spre moarte foarte înțeleaptă

Fiecare persoană care recunoaște îndurările și binecuvântările lui Dumnezeu, găsește că este „o slujire înțeleaptă” să sacrifice lucrurile pământești pentru privilegiul prețios de a-L servi. Dacă pentru Isus a fost o slujire înțeleaptă să lase gloria cerească, să devină om și să Se sacrifice până la moarte, atunci desigur și pentru noi este foarte înțelept. Noi, fiind imperfecți, avem foarte puțin de dat; și când este o ocazie de a ne arăta aprecierea față de Tatăl ceresc, atunci să ne grăbim să o folosim.

Tatăl I-a făcut o propunere Domnului Isus și nu se poate presupune că El ar sugera altceva decât o slujire înțeleaptă. Să-I fi cerut lui Isus săȘi sacrifice viața pentru omenire fără o răsplată a unei vieți viitoare ar fi fost un lucru foarte irațional. Tatăl a pus în fața Răscumpărătorului o mare bucurie, care să fie recompensa ascultării Sale. Așa este și cu noi. Domnul nu ne invită să ne sacrificăm în prezent fără o răsplată din partea Lui. El ne spune că dacă facem aceasta, ne va face comoștenitori cu Fiul Său, participanți cu El în bucuriile Împărăției.

Consacrarea nu este sfârșitul lucră

Termenul frați poate fi privit din două puncte de vedere diferite. Pe de o parte, îl putem aplica la cei care sunt în starea îndreptățirii de perspectivă, într-o atitudine îndreptățită a minții, și a căror îndreptățire crește cu fiecare pas făcut spre Dumnezeu. Pe de altă parte, s-ar referi la cei care au devenit frați în sensul cel mai deplin — care au făcut pasul consacrării și a căror consacrare a fost acceptată de Tatăl prin Domnul Isus. La aceștia este o prezentare continuă, zilnică. În această dimineață ne-am prezentat înaintea Domnului și am cerut binecuvântarea Sa asupra zilei. Este o prezentare zi de zi și ceas de ceas. Este o predare constantă a noastră înșine, într-un fel și în altul — o legănare zilnică a jertfei noastre înaintea Domnului. Așa a fost cu Domnul nostru Isus. El nu numai că a făcut o deplină consacrare la început, ci zi de zi Și-a dat viața, până când sacrificiul a fost completat la Calvar.

Ca cineva să facă o consacrare a timpului și talentelor sale și apoi să-și rețină jertfele, i-ar asigura ((1027)) pierderea marelui premiu pentru care Tatăl l-a invitat să alerge. Mulțimea cea mare va fi formată din cei care și-au prezentat trupurile, dar care au neglijat ocaziile de a-și da viața — timpul, influența, banii lor, totul — în serviciul Domnului. Prin această neglijare își vor pierde locul pe Tron, privilegiul lor de a face parte din clasa Miresei. Mireasa va fi formată din cei care nu numai că și-au prezentat trupurile la început, ci au continuat cu credincioșie acea prezentare până la moarte.

Constrânși de îndurările lui Dumnezeu

Apostolul declară motivul pentru care să facem această prezentare a noastră, acesta fiind „îndurările lui Dumnezeu” — „Vă îndemn, dar, fraților, pentru îndurările lui Dumnezeu, să aduceți trupurile voastre”. Îndurările lui Dumnezeu sunt într-o anumită măsură peste tot. El trimite lumina Soarelui și ploaia Sa peste cei răi ca și peste cei buni. Timp de multe secole îndurările speciale ale lui Dumnezeu au fost acordate numai evreilor. Dar aranjamentul Planului lui Dumnezeu este astfel ca neamurile, ca și evreii, să poată veni acum în favoarea lui Dumnezeu. Dumnezeu a dărâmat zidul de despărțire de la mijloc prin Cristos, și astfel a dat tuturor oamenilor o ocazie să se întoarcă la armonie cu El și să-L aibă ca Tată al lor, Dătătorul lor de viață, și prin Cristos să aibă parte de binecuvântările Lui.

Toți aceia care văd și aud și ochii înțelegerii le sunt deschiși, să considere aceasta ca un motiv pentru o deplină consacrare, o deplină predare Domnului. Este cu adevărat o slujire foarte înțeleaptă, după cum arată apostolul; și premiul pe care El îl atașează de această problemă îl face nespus de atractiv și de prețios. Ar fi foarte irațional să acceptăm minunatele favoruri ale lui Dumnezeu și apoi să neglijăm a trăi la înălțimea condițiilor atașate de ele. Dacă într-adevăr Îl credem pe Dumnezeu, dacă avem o credință potrivită în făgăduințele Sale nespus de mari și scumpe, vom satisface cu bucurie și credincioșie cerințele.

O doamnă ne-a spus recent: Tu pui mai mare accent pe o viață evlavioasă decât am pus noi în biserica noastră. Tu spui: „Crede în Domnul Isus Cristos și vei fi mântuit”. Pui un accent special pe a crede. Da, am răspuns noi, acest cuvânt, crede, are o legătură foarte importantă cu toată chestiunea. Dacă ți-am spune că dacă astăzi în drumul spre casă te-ai opri la o anumită casă, la un anumit număr, ai găsi într-un anumit colț sub scări o punguță, care ar conține o comoară valoroasă care ar fi a ta — dacă ai crede cuvintele noastre ai merge și ai lua punga. Dacă ai spune că ne-ai crede și apoi ai merge cu totul în altă parte, am fi siguri că nu ne-ai crezut. Ceea ce ai făcut ar dovedi aceasta.

Acum Domnul ne-a oferit ocazia de a fi comoștenitori cu Isus Cristos Domnul nostru la „o moștenire nestricăcioasă și nepătată și care nu se poate veșteji”. Dacă credem aceasta, vom căuta să știm exact care sunt condițiile. Oricine crede cu adevărat va găsi că condițiile sunt foarte ușoare în comparație cu marea răsplată. Dar dacă el nu depune cel mai mare efort ca să câștige acest mare premiu, va arăta că nu a crezut Mesajul; căci dacă recunoaște oferta și o crede, el va fi nerăbdător să pună deoparte orice greutate și povară și să alerge cu răbdare până la sfârșit ca să obțină cununa. Evrei 12:1, 2.

Caracterul complet al jertfei noastre

Este, prin urmare, o slujire înțeleaptă. Apostolul ne spune condițiile. Toți cei care vreau să aibă această mare binecuvântare trebuie să se ofere ca jertfe vii, sfinte și plăcute lui Dumnezu. Este partea noastră să ne prezentăm corpurile. Nu Noua Creatură face prezentarea; la timpul când este prezentat corpul nu există Nouă Creatură. Mintea noastră naturală a discernut din Mesajul Domnului că este o cale nespus mai bună — o cale de armonie cu Domnul — și am dorit să venim astfel în armonie cu El. Și acea voință nouă, sau schimbată, prezintă interesele noastre pământești și tot ce avem în sacrificiu. Noi suntem cu totul umani când ne oferim Domnului. Atunci suntem concepuți la o minte nouă, o speranță nouă, și astfel suntem Creaturi Noi.

Deși ne prezentăm lui Dumnezeu, noi nu mergem direct la El cu prezentarea noastră. Mergem prin Marele Preot — ca în tip, jertfa țapului Domnului era prezentată de marele preot. Mergem la Tatăl prin Răscumpărătorul. Nu oferim o jertfă îndreptățită, ci mergem cu toate păcatele noastre pentru curățare în acea Fântână deschisă pentru noi. Sentimentul inimilor noastre este:

„Cum sunt, fără vreo îndreptățire,
Dar sângele Tău pentru mine-i vărsat,
Și Tu mă chemi să vin la Tine —
O, Mielul lui Dumnezeu, eu vin!”

Dar Dumnzeu nu putea accepta un sacrificiu în acea stare imperfectă; numai când venim prin Preot ne recunoaște. Dacă am fi perfecți, am putea merge în numele nostru; dar nu suntem perfecți și astfel mergem numai prin acest Mare Preot, Isus. Atunci Marele Preot ne atribuie meritul Său și include sacrificiul nostru ca parte din al Său propriu. Atunci vine binecuvântarea divină peste noi — suntem concepuți de Spiritul sfânt. De atunci încolo suntem Noi Creaturi în Cristos. Am fost prezentați în modul lui Dumnezeu și am fost acceptați.

Refuzul de a accepta arată lipsă de apreciere

Acum suntem morți și viața noastră este ascunsă cu Cristos în Dumnezeu. Ne-am prezentat trupurile și ele au fost făcute jertfe vii: au fost primite de Dumnezeu și au fost înjunghiate cu Cristos, iar noi am înviat ca să umblăm în înnoirea vieții. Dar trupul înseamnă și toate interesele pământești, atât prezente cât și trecute și viitoare — fiecare interes pe care l-am avut sau l-am putea avea vreodată. Unul ca acesta predă toată speranța sau dreptul la o restabilire viitoare, pe care altfel ar putea să le aibă. Legământul este unul complet. Sacrificiul acestuia a devenit sfânt și plăcut lui Dumnezeu imediat ce i-a fost atribuit meritul lui Isus; și jertfa noastră continuă să fie plăcută până la sfârșit. Și pe măsură ce zi de zi ne dăm viața în serviciul Domnului, aceasta ne aduce tot mai multă binecuvântare de la Domnul și suntem tot mai umpluți de Spiritul Său.

((1028))

A da tot ce avem în serviciul Domnului este nu numai un lucru foarte înțelept, dar este o jertfă mult prea mică. Este mult mai puțin decât am fi noi bucuroși să-I dăm Celui care a arătat față de noi compasiune și har așa de minunate. Când Dumnezeu ne oferă o răsplată și o binecuvântare atât de mari în schimbul sărmanelor noastre vieți, noi ar trebui să simțim că refuzul de a accepta această jertfă ar fi un indiciu nu numai al lipsei de apreciere a Bunătății infinite, ci și o slăbiciune a minții. Ar arăta imaturitate a judecății, care nu este în stare să cântărească și să compare plăcerile mărunte și trecătoare ale eului în această viață scurtă, cu o eternitate de bucurie, binecuvântare și glorie pe planul divin, cu mult mai presus de îngeri, stăpâniri și puteri, și de orice nume care este numit, alături de Domnul și Capul nostru glorios — o stare atât de glorioasă, atât de înălțată, încât nici o minte umană nu poate pătrunde infinitul ei. Să fim credincioși — chiar până la moarte!