JERTFA LUI CRISTOS

R 5085 W. T . 15 august 1912 (pag. 263-265)

La Iordan Domnul nostru S-a consacrat chiar până la moarte. Adică a fost botezat, scufundat. El a spus: „De aici încolo nu voi mai avea voința Mea proprie. Oricare ar fi voința Ta, Tată, aceea va fi și voința Mea. Voi face tot ceea ce dorești Tu să fac; nu numai lucrurile cerute în ascultare de Legea Divină — pe care dacă nu le-aș face ar fi păcat — ci toate lucrurile scrise în Carte. Am renunțat la viața Mea. Condu-Mă prin providențele Tale și prin cuvintele Tale ca să pot vedea voia Ta și s-o fac”. Aceasta n-a fost o renunțare la viață în sensul de a o da lumii; căci El S-a predat lui Dumnezeu. Când S-a consacrat lui Dumnezeu, El a fost pregătit să Se confrunte chiar cu moartea și să renunțe la existența Sa dacă aceasta era voia Tatălui. Psa. 40:7, 8; Evrei 10:7.

După consacrare Și-a început misiunea. În timp ce avansa în serviciul împlinirii voii Tatălui, El S-a supus la tot ce era scris în Carte. Cuvintele inimii Sale au fost: „Iată-Mă, (în sulul cărții este scris despre Mine), vin să fac voia Ta, Dumnezeule!” (Evrei 10:7), și în supunerea Sa, Și-a dat puterea, tăria, în așa măsură încât este afirmat că mari mulțimi de oameni din Palestina și din afară veneau „să-L asculte și să fie vindecați de bolile lor. Cei chinuiți de duhuri necurate erau vindecați. Și tot poporul căuta să se atingă de El, pentru că din El ieșea o putere care-i vindeca pe toți” (Luca 6:17-19). El n-a reținut nimic cu scopul recuperării vigorii Sale, ci zilnic Își dădea viața în ascultare de ceea ce înțelegea El a fi voia Tatălui; prin urmare, făcea lucrurile care erau plăcute lui Dumnezeu — tot ceea ce Dumnezeu dorea de la El să facă, precum și lucrurile scrise în Lege.

„S-A SFÂRȘIT!”

Când Domnul nostru a strigat pe cruce, „S-a sfârșit!”, El „S-a dat pe Sine Însuși la moarte”; „Și-a dat viața ca jertfă pentru vină” (Ioan 19:30; Isa. 53:12, 10); El permisese să-I fie luată viața în ascultare de aranjamentul Tatălui. Toate aceste lucruri au fost prefigurate în tip. Într-o anumită zi și o anumită lună, mielul de paști trebuia sacrificat. Domnul nostru a recunoscut totul specificat în Lege — fie prin poruncă directă, fie în tip — ca voința lui Dumnezeu. El a declarat că oamenii nu I-au luat viața, în sensul de a face ceva ce El nu voia să-I facă. El spusese în adevăr: „Desfătarea mea este să fac plăcerea Ta, Dumnezeul meu. Și legea Ta este înlăuntrul îîn adânculș inimii mele” (Psa. 40:8), și că El le-a permis să-L dea la moarte, pentru că Se supunea voinței lui Dumnezeu.

Domnul nostru Și-a dat seama că viața Sa era luată prin mijloace necinstite. El nu S-a împotrivit, ci a permis ca aceasta să se facă. Fusese de acord că nu Se va împotrivi, că va face tot ce I-a cerut Tatăl să facă. După ce odată Se consacrase, putea El să Se retragă? Nu; căci făcuse un legământ să Se supună la orice providența divină ar fi indicat că este voia Tatălui. El intrase într-un contract clar, sub care Se obligase să fie credincios voinței lui Dumnezeu, și Dumnezeu Se obligase să-I dea Domnului nostru răsplata nespus de mare a înălțării la natura divină datorită acelei ascultări credincioase. Dumnezeu Îi dăduse Spiritul sfânt ca o garanție a acelui contract.

DREPTURILE DE VIAȚĂ UMANĂ APARȚIN DOMNULUI NOSTRU

Este o mare deosebire între a face un schimb și a da o răsplată. A face un schimb înseamnă a te despărți de ceva în schimbul a altceva privit ca un echivalent. A răsplăti înseamnă a da ceva în recunoașterea unui merit. Acest cuvânt nu dă ideea de obligație. Oricine dă o răsplată acționează cu totul din libera sa voință.

Aranjamentul făcut între Tatăl și Domnul nostru n-a implicat, prin urmare, dreptul Domnului nostru la viața pământească; fiindcă Tatăl nu S-a angajat prin contract să-I dea viață pe cel mai înalt plan de existență în schimbul vieții Sale ca ființă umană. Dacă acesta ar fi fost cazul, Domnul nostru n-ar fi avut nimic de dat nimănui din rasa umană — nici Bisericii nici omenirii.

Dimpotrivă, Tatăl urma să-L răsplătească pe Domnul nostru înălțându-L mai presus de îngeri, stăpâniri și puteri ca recunoaștere a ascultării Fiului chiar până la moarte. Drepturile de viață pământească sunt încă ale Domnului. Faptul că El urmează să dea viață umană omenirii este o dovadă că El are dreptul la acea viață pământească.

Noi nu înțelegem că Domnul nostru Isus S-a învoit cu Tatăl numai să-Și dea viața. Atât de mare a fost iubirea și încrederea Lui în Iehova, încât a fost dornic să îndeplinească planul Tatălui pentru binecuvântarea omenirii, oricare era costul. Scripturile arată poziția Sa la consacrare, prin cuvintele: „Iată, vin să fac voia Ta, Dumnezeule”. Cât din voința lui Dumnezeu implică această afirmație? „În sulul Cărții este scris despre Mine”, vin pregătit să fac tot ceea ce este scris în Carte. Nu numai că El a venit cu Legea lui Dumnezeu scrisă în inimă, dar și S-a oferit să facă tot ce era scris în sulul Cărții.

Cum putea Isus să știe ce era scris în Carte? Există toate motivele să credem că nu știa la timpul consacrării Sale, tot ceea ce era scris în ea. Lucrurile scrise în Carte, scrise în tipurile și umbrele Vechiului Testament, nu erau înțelese de niciunul dintre evrei. Multe dintre ele, fără îndoială, Domnul nostru nu le-a înțeles înainte de botez. Voia lui Dumnezeu este exprimată în tipurile Legământului Legii. Domnul nostru spusese: „Tot ce este scris în Carte”. Dar cine va spune că în acel timp El știa cât de mult cuprindea aceasta? De fapt, El n-a știut până după botez, când lucrurile mai înalte I s-au descoperit și I s-au făcut cunoscute; și după această iluminare a plecat în pustie pentru a studia și medita asupra lor.

MORT FAȚĂ DE TOT ÎN AFARĂ DE

VOINȚA LUI DUMNEZEU

Deși înainte de consacrarea Sa Isus n-a știut tot ce era scris în Carte despre Sine, totuși consacrarea Sa a fost completă. El Și-a angajat întreaga viață pentru a face voia lui Dumnezeu. Voia Sa a fost moartă față de orice altceva. Mai târziu Și-a dat seama că Legământul Său a însemnat și moartea reală ca răufăcător.

S-a pus întrebarea: A avut Isus după înviere drepturile de viață umană, având în vedere faptul că ele n-au fost pierdute prin moarte, sau în virtutea faptului că El fusese numit „moștenitorul tuturor lucrurilor”? Evrei 1:2.

Acesta, ca multe alte subiecte, se pretează la diferite nuanțe de gândire și exprimare. Domnul nostru a posedat dreptul la viață umană și la toate lucrurile pământești. Acest drept la viață și toate binecuvântările ei, Adam le-a pierdut prin neascultare, dar Isus le-a câștigat prin ascultare și le-a ținut absolut fără risc de pierdere. Atunci, dacă cineva, contrar Legii, L-ar îndepărta de la drepturile Sale, această îndepărtare nu L-ar face să-Și piardă vreunul dintre ele.

Cu alte cuvinte, nu putem vedea cum cineva L-ar putea lipsi pe Domnul nostru de drepturile Sale la viață din punct de vedere juridic. După înțelegerea noastră, Isus a fost îndepărtat de la viață și de la toate drepturile care aparțineau de aceasta, de către o grupare fanatică de oameni decăzuți; dar acțiunea lor n-a putut distruge nici un drept pe care legea lui Dumnezeu I-l dăduse. Astfel deci, când Dumnezeu L-a înviat din morți și L-a răsplătit cu o natură mai înaltă și cu anumite binecuvântări minunate legate de ea, această înălțare n-a putut să intervină în DREPTUL pe care LEGEA lui Dumnezeu I-l dăduse, și la care El nici n-a renunțat, nici nu l-a pierdut. El numai le-a permis oamenilor să-I ia viața, separându-L astfel de DREPTURILE Sale, care au rămas ale Sale.

CUM DEVINE DOMNUL NOSTRU

TATĂL OMENIRII

Deoarece Domnul nostru nici n-a pierdut acele drepturi nici n-a renunțat la ele, atunci când Dumnezeu L-a înălțat nespus de sus datorită ascultării Sale până la moarte, acest drept la viață umană a fost printre lucrurile pe care le-a posedat. Acest drept a fost independent de orice I-a dat Tatăl. Deoarece El deține acest drept de viață umană ca un bun de preț — un bun legal al Său și nu un dar — SE SPUNE CĂ ESTE DĂTĂTORUL de viaȚĂ.

În timpul Veacului Milenar, în împlinirea promisiunii divine, Domnul nostru va da omenirii restaurarea la natura umană perfectă. Făcând aceasta, El nu va da ceva ce I-a dat Tatăl, ci va acționa într-un sens special în numele Său propriu. Dacă El n-ar avea acest drept să dea viață veșnică, ATUNCI NU S-AR PUTEA SPUNE DESPRE EL CĂ ESTE DĂTĂTOR de viaȚĂ. Dar deoarece posedă acest drept la viață umană, este al Lui pentru a-l da în timpul miei de ani a domniei Sale.

La sfârșitul miei de ani Domnul nostru nu va mai fi Dătătorul de Viață. El nu poate fi Dătător de Viață pentru îngeri, nici pentru alții în afară de omenire, căci dreptul îi aparține Lui numai ca ființă umană perfectă. Ceea ce va da omenirii în general, este ceea ce El atribuie acum, sau împrumută Bisericii, pentru a ne permite să avem parte cu El în lucrarea de sacrificiu și în glorioasa Sa lucrare din viitor.

DREPTUL LA VIAȚĂ UMANĂ, DARUL PERSONAL AL DOMNULUI NOSTRU PENTRU OMENIRE

Noi nu vedem cum, ca „Moștenitor al tuturor lucrurilor”, Domnul nostru ar putea câștiga vreun control suplimentar al naturii Sale pământești și al dreptului la viață pământească, pe care le-a avut prin ascultare de Lege. Ca Moștenitor al tuturor lucrurilor, El va fi reprezentantul Tatălui pentru toată eternitatea. El ia poziție la dreapta autorității în Înălțime. La timpul cuvenit, fiecare genunche se va pleca înaintea Lui, și chiar și îngerii Îi vor fi supuși.

Toate aceste lucruri I-au venit Domnului nostru ca parte a răsplății pe care Tatăl I-a promis-o. Dar acest aspect special, restabilirea tuturor lucrurilor pierdute prin Adam, este un privilegiu special care vine ca darul Său pentru omenire — pe care a cumpărat-o El singur; adică, depunerea vieții Sale pământești este baza pe care El a obținut natura nouă și dreptul de a controla acea viață pământească, ce va fi aplicat în restabilire în folosul omenirii.

Dacă ar fi aplicat deja acea viață și ar fi renunțat la ea în realitate, atunci nu putem vedea cum ar putea face ceva special pentru omenire. Dar deoarece are acest bun valoros al drepturilor și privilegiilor pământești pe care să le dea, procesul acordării lui va continua în timpul domniei Milenare; și ceea ce va da este ceea ce are datorită ascultării de Lege. Lev. 18:5.

FOLOSIREA SCRIPTURALĂ

A TERMENULUI „JERTFĂ”

Cuvântul „jertfă” poate fi folosit din diferite puncte de vedere. Dacă un animal ar fi ucis pentru un motiv sau scop binevoitor, s-ar putea vorbi despre acesta ca fiind o jertfă, în special dacă ar fi ceva făcut în armonie cu aranjamentul divin. Dar simpla ucidere a unui animal n-ar fi jertfă. Un câine ar putea fi ucis fără să fie jertfit. Dar dacă viața câinelui ar fi predată în scopul unui experiment științific, am putea spune că a fost dată ca jertfă pentru știință. Din acest punct de vedere trebuie să vedem chestiunea jertfei. Viața poporului consacrat al Domnului este predată cu un scop.

La consacrare noi ne predăm trupul ca jertfă vie. Cedăm Domnului viața noastră, trupul nostru uman și tot ce avem. Nu înseamnă însă că Dumnezeu acceptă ca această jertfă să fie dată la moarte într-un oarecare mod special. Unii își pot petrece viața în a servi Adevărul Domnului, și se poate spune că sunt sacrificați ca și cum ar muri pe rug. Noi am putea să-I spunem Domnului: Toată viața mea este în mâinile Tale; fă cu ea ce Îți place. Dacă aceasta ar însemna bucurie sau durere, sacrificiu sau plăcere, noi ne-am preda voința în această chestiune și am deveni asemenea lui Isus, care a spus: „Căci M-am coborât din cer ca să fac nu voia Mea, ci voia Celui care M-a trimis”. Ioan 6:38.

CE SACRIFICĂM NOI?

Sacrificiul lui Isus a fost făcut la Iordan, dar a fost terminat la Calvar. Consacrarea Sa a fost absolută. Uciderea vițelului este simbolul a ceea ce a făcut Isus când a renunțat la voința Sa. Așa este și cu noi. Urmând în urmele Lui, noi murim în sensul că ne sacrificăm voința. Dar în ce mod Domnul acceptă acea voință sacrificată este chestiunea Lui. Noi o predăm de bună voie, pentru ca gândirea lui Cristos să poată locui în noi din belșug.

Noi ne despărțim pentru totdeauna de dreptul la voința noastră, dar nu ne sacrificăm viața, deși știm că renunțarea la voința noastră conduce în cele din urmă la renunțarea la viața noastră. Dar noi nu avem nimic de-a face cu despărțirea de drepturile noastre. Când Isus devine Avocatul nostru, El ne ia în grijă. De când ne predăm voința, trupul nostru este socotit ca Trupul Său. Noi numai renunțăm la voința noastră în această chestiune și lăsăm totul la dispoziția Lui. El Se ocupă de sacrificare; căci El este Marele Preot; noi nu suntem.

În mod asemănător, marele rezultat este în mâinile Domnului. În timpul Veacului Evanghelic, El atribuie meritul Său Bisericii. Când va termina lucrarea de sacrificare, El va aplica meritul acestui mare sacrificiu, pe care îl numește al Său, pentru pecetluirea Noului Legământ pentru lume. Dar noi nu avem nimic de-a face cu sacrificarea. Noi o lăsăm toată pentru Avocatul nostru.

Noua Creatură este desigur proprietarul sau cel care controlează corpul, și ea este făcută astfel de către Domnul. Noi, în calitate de Noi Creaturi, avem de îndeplinit o lucrare cu trupul nostru. Când Domnul nostru ne acceptă ca servitori ai Săi, noi trebuie să ne folosim toți talanții ca administratori ai Săi. În acel sens al cuvântului, corpul va fi sub controlul Noii Creaturi până la moarte.

DREPTURILE DE VIAȚĂ SUNT NUMAI

ATRIBUITE BISERICII

Poziția noastră este întrucâtva diferită de cea a Domnului nostru. La început noi n-am avut nici un drept de viață; și de aceea n-am avut nici un drept de dat. Acestea au fost pierdute prin păcatul lui Adam. Dar dacă devenim ucenicii Domnului, dacă Îi predăm Lui totul și acceptăm meritul pe care El este dispus să ni-l atribuie, marele nostru Avocat ne va socoti ca membri ai Corpului Său și ne va permite să avem parte de suferințele Sale. Când ne-a atribuit meritul Său, toate drepturile noastre au trecut la El. El a dat membrilor Săi toate drepturile pe care le au și toate privilegiile drepturilor pământești care le revin.

Când va fi necesar ca Domnul nostru să folosească aceste drepturi în viitor pentru lume, El va fi cu totul competent și privilegiat s-o facă. Deoarece niciodată n-a încălcat Legea Divină, El va avea dreptul deplin să folosească, să poruncească și să îndrume în privința tuturor drepturilor Sale pământești, pe care nu le-a pierdut, dar pe care le-a depus cu înțelegerea că le va folosi din nou în a acorda viață lumii, astfel încât va fi numit Tatăl omenirii, în ceea ce privește viața ei viitoare.

Nicăieri în Scripturi nu este făcută afirmația că Cristos a venit să Se sacrifice. Ceea ce spun Scripturile este că El a venit să facă voia Tatălui. El n-a refuzat să bea „paharul” pe care Tatăl I l-a pregătit, ci l-a băut până la fund. Și pentru ascultarea Sa de această Voință, chiar până la moarte — indiferent cât de lung sau cât de scurt timp a binevoit Tatăl să lase acea viață să continue — El a primit răsplata. El a predat totul în mâinile Tatălui. Acesta a fost un sacrificiu; căci El a avut dreptul de a-Și folosi viața. Dar ascultarea de voința Tatălui Său a dus la sacrificiul pentru care a obținut răsplata.