Experiențele lui Israel tipice, alegorice

Judecători 2:1-19

> Vrăjmașii Israelului natural — Vrăjmașii Israelului spiritual — Judecătorii sau eliberatorii Israelului natural — Reformatorii și ajutoarele Israelului spiritual — Idolatriile tipice și antitipurile lor — Ultima eliberare a lui Israel își are acum timpul — Timpurile Neamurilor s-au sfârșit — Palestina va intra curând în posesia lui Avraam și a seminței sale naturale sub supravegherea lui Mesia și a miresei Sale spirituale, Biserica.

„Le voi vindeca orice alunecare de la credință, îi voi iubi nestingherit.” Osea 14:4.

R5598 W. T. 15 decembrie 1914 (pag. 380-381)

Studiul de astăzi ne spune despre moartea lui Iosua, care a devenit conducătorul israeliților la moartea lui Moise. El a fost un vrednic exemplu de credincioșie față de Dumnezeu printre poporul Său. Sub îndrumare divină el a împărțit țara, Palestina, printre cele zece seminții ale lui Israel, dându-i fiecăreia partea ei, cu înțelegerea că acea parte era darul Domnului, și că semințiile intrau cu atât mai repede în moștenirea lor cu cât aveau mai multă credință,.

Israeliții au fost îndemnați de Domnul printr-un înger, special trimis ca reprezentant al lui Dumnezeu, să ia repede țara în stăpânire, scoțând afară pe inamicii lor, distrugând idolii și altarele de închinare, și astfel cucerind întreaga țară pentru ei ca popor al lui Dumnezeu și debarasându-se ei și copiii lor de ispitele idolatre. Dar în loc să facă aceasta, ei au făcut alianțe cu diferitele popoare păgâne care locuiau în țară și au intrat în relație mai mult sau mai puțin prietenească. Această neascultare a poruncii divine s-a dovedit a fi o capcană serioasă.

Studiind istoria lui Israel, trebuie să ne amintim că apostolul ne spune că acele lucruri au fost alegorice (1 Cor. 10:11). Ele au fost adevărate, întâmplări reale; dar obiectivul și scopul lor principal, din punctul de vedere al lui Dumnezeu, a fost să ilustreze anumite adevăruri mari pentru Israelul spiritual, care a venit după aceea — Biserica Evanghelică. Astfel, de exemplu, când creștinul intră în viața sa nouă ca rezultat al consacrării sale lui Dumnezeu, aceasta corespunde trecerii Iordanului — moartea intereselor vechi și intrarea în moștenirea nouă. Sub conducerea lui Isus, Iosua al nostru, noi intrăm în viața nouă plini de curaj și credință. Urmează victorii.

Apoi învățăm că Noua Creatură trebuie să cucerească poftele pervertite ale propriei cărni, care corespund cu popoarele idolatre care au locuit în Canaan. Este de datoria Noii Creaturi să scoată afară aceste speranțe, ambiții, slăbiciuni, pervertiri și împotriviri față de Domnul și de dreptatea Lui. Dacă lucrarea de exterminare ar fi îndeplinită cu amănunțime, rezultatul ar fi un caracter copt, tare în Domnul, plin de credință, ascultare, bucurie, pace și binecuvântare.

Totuși, asemenea israeliților din vechime, în prea multe cazuri poporul Domnului face un armistițiu cu propriile lui slăbiciuni trupești. Ei nu le scot afară și nu răstoarnă altarele patimii, avariției etc. Aceste slăbiciuni și depravări ale cărnii la început se apleacă în fața naturii noi, implorând milă, răbdare și o măsură de satisfacție. Dar odată ce le-au primit, rezultatul este că patima și slăbiciunile devin tot mai puternice și Noua Creatură este hărțuită în luptă până când trebuie să strige către Domnul după eliberare, ca nu cumva să piară în fața atacului propriilor patimi și dorințe. Astfel viața multor creștini este o succesiune de bătălii și înfrângeri — captivități. Bătălia ar fi trebuit dusă până la capăt de la început. Voința ar fi trebuit fixată ferm de partea dreptății, adevărului, ascultării de Dumnezeu.

Este greu de stabilit ce mult suferă tot poporul Domnului ca rezultat al faptului că nu sunt destul de fermi, destul de riguroși în procedurile lor cu propria carne, în special la începutul experiențelor lor creștine. Singurul remediu este să strige către Domnul cum au strigat israeliții când s-au simțit apăsați din greu. După cum Domnul i-a eliberat pe ei, așa este dispus să elibereze pe toți Israeliții Săi Spirituali.

Totuși, este desigur o rușine pentru creștini că înfrângerile lor sunt atât de numeroase, așa cum a fost rușine pentru israeliți că în perioada judecătorilor au fost asupriți de către vrăjmași de optsprezece ori — au fost robi când trebuiau să fie stăpâni. Lecția mare de aici pentru Israeliții Naturali și pentru Israeliții Spirituali este lecția milei lui Dumnezeu, cum este exprimată în textul nostru. Domnul este foarte îndurător, dispus să ne ierte încălcările și să ne ajute când ne dăm seama de starea noastră greșită și cerem ajutor. „Le voi vindeca orice alunecare de la credință, îi voi iubi nestingherit.”

Îndemnul Înțelept al lui Iosua

Cartea lui Iosua se încheie cu relatarea morții sale, iar cartea judecătorilor începe cu întâmplările din aceeași perioadă. Când Iosua și-a dat seama că lucrarea lui se terminase și că era pe punctul de a fi adăugat la părinții săi — să adoarmă în moarte cu părinții săi — el i-a chemat pe israeliți și le-a amintit de îndurările Domnului și de favorurile vizibile față de ei, în faptul că i-a adus până acolo și în final a dat fiecărei seminții partea sa de moștenire în Țara Făgăduită. Apoi i-a avertizat în privința pericolelor situației, a necesității de a sta separați de oamenii din țară — de neamuri, altfel tendința era spre idolatrie. El a ((736)) îndemnat ca toți să aibă o deplină hotărâre în mintea, în voința lor, de partea Domnului și împotriva tuturor religiilor păgâne. Atunci el a luat poziție și a anunțat: „Alegeți astăzi cui vreți să slujiți ... . Cât despre mine, eu și casa mea vom sluji Domnului”. Ceilalți i s-au alăturat cu aceeași hotărâre.

Lecția noastră ne spune că în toate zilele lui Iosua și în zilele celorlalți judecători care au trăit după Iosua lucrurile au mers bine pentru israeliți. Ei aveau binecuvântarea Domnului și prosperau. Acești conducători aveau în minte procedurile minunate ale Domnului și și-au dat seama că era important să fie de partea Domnului dacă voiau să aibă binecuvântarea Lui. Idolatriile în care au căzut au fost ulterioare.

Adevăratul Dumnezeu a interzis întotdeauna idolii, deoarece dumnezeii falși erau reprezentați de obicei prin idoli. Idolii, potrivit gândirii umane, păreau a fi un mijloc excelent de a păstra religia în minte, dar nu era mijlocul lui Dumnezeu și de aceea nu era avantajos. Când israeliții au observat închinarea idolatră a vecinilor lor, fără îndoială au simțit că aceștia din urmă erau mai religioși, datorită acestei demonstrații exterioare.

Mai mult, în legătură cu formele păgâne de închinare existau diferite practici imorale, care într-o anumită măsură atrăgeau curiozitatea și care, din cauza slăbiciunilor cărnii, erau atrăgătoare pentru israeliți. Adevăratul Dumnezeu, dimpotrivă, instituise în mijlocul lor o închinare care era pură în sine, condamnând păcatul în toate felurile, arătând necesitatea anulării lui și necesitatea apropierii de Dumnezeu în felul stabilit de El. Într-un cuvânt, religia adevărată era atrăgătoare pentru cele mai înalte și mai nobile sentimente, în timp ce religiile false ale canaaniților erau atrăgătoare pentru patimile mai josnice, combinând o formă de evlavie cu mulțumirea cărnii, dansul și diferite saturnalii.

Dar în privința creștinului care condamnă foarte aspru pe israeliți pentru că s-au rătăcit tot mereu în idolatriile vecinilor păgâni, și s-a cerut să fie pedepsiți de Domnul ca să se întoarcă și să caute pe Domnul în calea potrivită — acest creștin să-și amintească antitipul — cum formele de evlavie sunt înclinate să ia locul adevăratei închinări, reverențe a inimii; și cum slăbiciunile cărnii sunt înclinate să se afirme, să se justifice și dacă este posibil să apară că sunt în acord cu voința divină. Să-și amintească faptul că astăzi mulți se închină vițelului de aur mai mult decât lui Dumnezeu, cerându-se tot mereu pedepse pentru a-i corecta, pentru a-i trezi în privința stării lor adevărate. Să-și amintească și aceea că creștinii au făcut idoli tot atât de hidoși ca și cei făcuți de păgâni — nu idoli de piatră sau de lemn sau de bronz, ci denaturări mai hidoase ale caracterului divin — crezurile tipărite pe hârtie.

Versetul 17 și conexiunile lui par să indice că relatarea lecției noastre acoperă o perioadă lungă, de secole, din experiențele lui Israel, sub mulți judecători. Când s-au căit, Domnul le-a ridicat judecători, sau, cum am zice, eliberatori, prin care le-au fost corectate necazurile. Totuși, nici chiar aceste experiențe repetate nu le-a imprimat destul de adânc marea lecție, așa încât au avut nevoie să învețe lecțiile tot mereu. Când judecătorul îi aducea înapoi din necazurile lor și aveau odihnă câțiva ani în timpul vieții lui, era numai ca după moartea lui să cadă din nou. Totuși, Legământul Domnului a fost cu poporul. Secolele de atunci încoace au arătat persistența îndurării lui Dumnezeu.

Favoarea lui Dumnezeu se Întoarce la Israel

Cum am arătat mai înainte, Biblia indică foarte clar că ultima lecție mare a opresiunii sub neamuri s-a încheiat în 1914. Perioada de pedeapsă, două mii cinci sute douăzeci de ani, a început când coroana a fost luată de la împăratul Ezechia, în 606 î. Cr. (Ezech. 21:25-27). În toți acești două mii cinci sute douăzeci de ani ei n-au fost o națiune independentă. După cum a spus Domnul, Zedechia a fost ultimul din spița lui David care trebuia să domnească până când va fi stabilită Împărăția lui Mesia. Sfârșitul Timpurilor Neamurilor deci, marchează începutul Împărăției lui Mesia. Peste tot vedem manifestări că El ca marele Judecător preia afacerile lumii și că eliberarea finală a Israelului este aproape.

Israelul Spiritual trebuie să fie eliberat mai întâi prin „schimbarea” glorioasă a Primei Învieri. Astfel întâi va fi stabilit Imperiul Spiritual. După acel mare eveniment și după Timpul de Necaz însoțitor, va veni înălțarea reprezentanților Israelului Natural pentru a fi exponenții pământești ai Împărăției Cerești. Aceștia vor fi Vrednicii din Vechime dintre poporul evreu — Avraam, Isaac, Iacov și toți profeții. Alții din poporul evreu, eliberați de stăpânirea neamurilor, își vor primi totuși binecuvântarea prin acceptarea aranjamentelor Împărăției, ceea ce include gândul că ochii înțelegerii lor se vor deschide și vor recunoaște pe marele Împărat.

Astfel este scris că cei care L-au străpuns Îl vor privi și vor plânge pentru că își vor da seama că au răstignit pe Prințul Vieții. Totuși ei vor avea o mare binecuvântare, în măsura în care au căutat în mod conștiincios să servească pe Dumnezeu și principiile dreptății Sale. Atunci Domnul va turna peste ei spiritul rugăciunii și cererii, și în legătură cu aceasta vor avea multă binecuvântare (Zah. 12:10). Și această binecuvântare de la Domnul, care va veni mai întâi peste Israel, va însemna și binecuvântarea întregii lumi.

((737))

Toți cei care-și dau seama de împlinirea Timpurilor Neamurilor trebuie să caute și să coopereze la pașii următori din Planul Divin. Unul din aceștia este reprimirea de către Israel a controlului asupra Palestinei, moștenirea lui Avraam și a familiei sale. Timpul este copt. Rămâne ca evreii, care prin favoarea lui Dumnezeu au acum bogăția, să folosească acea bogăție în propășirea speranței Israelului. Dar neaprecierea și nefolosirea ocaziilor de către om nu va împiedica Planul Divin. Ceasul binecuvântării vine. Prin ceva mijloc Palestina va trece curând în posesia evreilor.

Observați faptul că imediat la încheierea anului evreiesc în septembrie, Rusia a publicat decretul care dădea evreilor deplină libertate religioasă și privilegii ca cetățeni. Apoi a urmat repede Germania. Marea Britanie de asemenea i-a onorat pe evrei. Legal, prin urmare, evreului astăzi — de la încheierea Timpurilor Neamurilor — i s-a acordat aceleași libertăți ca altor popoare. El nu mai este „călcat în picioare de neamuri”.