ADMINISTRATORUL NEDREPT

Luca 16:1-13

„Cine este credincios în cele mai mici lucruri, este credincios și în cele mari; și cine este nedrept în cele mai mici lucruri, este nedrept și în cele mari.” Vers. 10.

R 5436 W. T. 1 aprilie 1914 (pag. 108-109)

Deoarece fariseii erau exponenții principali ai Legii, Isus a adresat multe dintre pildele Sale împotriva lor, în timp ce, comparativ, El a ignorat pe evreii nereligioși — saducheii, care nu făceau nici o declarație de credință. Lecția de astăzi este pe această linie. Această pildă a fost spusă ca o mustrare a spiritului fariseilor, care puneau poveri grele pe alții dar ei le evitau, în timp ce pretindeau ascultare de Lege din inimă.

În vechime, mai mult ca acum, era obiceiul ca bogații să numească administratori. Un astfel de administrator avea control la fel de deplin al bunurilor stăpânului ca și stăpânul însuși; avea, cum ar fi, împuternicire. Unii administratori erau credincioși, alții extravaganți. Cel menționat de Domnul nostru în pildă era extravagant, nesatisfăcător. Stăpânul lui hotărâse să-l elibereze din funcție și-i ceruse să dea socotelile.

În registrele lui erau socotelile anumitor datornici care se pare că rămăseseră fără nici o șansă de a putea să-și plătească obligațiile. Administratorul a decis să reducă aceste cheltuieli, așa încât datornicii să le poată plăti probabil înainte de a preda funcția celui care-i urma. Așa a făcut. Unuia care datora o sută de măsuri de untdelemn (2.400 l — n. t.) i-a spus că îi putea reduce datoria la cincizeci. Altuia care datora o sută de măsuri de grâu (24.000 l — n. t.) i-a spus că o putea reduce cu douăzeci de procente. Și a mers mai departe cu lista. O astfel de folosire a autorității i-a făcut prieteni pe cei pe care-i favorizase; și stăpânul lui l-a lăudat pentru înțelepciunea pe care o arătase.

Aplicând această pildă, Isus i-a condamnat în aceeași măsură pe farisei pentru că au luat o cale opusă. El spusese că fariseii și cărturarii stăteau în scaunul lui Moise ca interpreți ai Legii mozaice și că, dacă ar fi urmat cursul acestui administrator, șiar fi făcut prieteni pe bieții vameși și păcătoși, încercând să le micșoreze neajunsurile și să-i încurajeze să facă tot ce puteau ca să respecte cerințele Legii. În loc de aceasta, ei au pus poveri grele asupra poporului și l-au descurajat.

Totul era ipocrizie din partea lor; căci nu se putea să nu știe că nici ei nu erau capabili să respecte cerințele Legii, care este măsura deplină a capacității unui om perfect. Atitudinea potrivită a lor ar fi fost să-și mărturisească neajunsurile, să se străduiască să facă tot ce pot, să apeleze la Dumnezeu pentru milă și să învețe poporul de rând să facă același lucru. Făcând astfel ar fi fost mai bine pregătiți să fie primiți în favoarea evanghelică la sfârșitul Veacului lor. Așa cum a fost, prin ipocriziile lor, ei s-au împiedicat singuri de a deveni ucenicii lui Isus și de a căuta harul și iertarea păcatelor. Ei împiedicau și pe alții să devină ucenici, pretinzând că era posibil să aibă favoarea lui Dumnezeu prin ținerea Legii.

Aplicarea pildei

Isus le-a spus apoi ucenicilor Săi: Faceți-vă prieteni cu ajutorul mamonei nedreptății; pentru ca atunci când veți termina cu toate — la sfârșitul administrării voastre, la moarte — rezultatul bunăvoinței voastre să poată face ca să fiți primiți, la înviere, în locuințele veșnice. Vers. 9 parafrazat.

Există loc de discuții în privința învățăturilor acestei pilde, dar nouă ni se pare clar că Isus a vrut să spună că înțelepciunea administratorului nedrept ar trebui exercitată de către ucenicii Săi în procedurile lor cu mamona, bogățiile vieții actuale. Din momentul când poporul lui Dumnezeu ((1003)) se predă Lui, ei își dau și drepturile și interesele pământești, și devin numai administratori ai timpului, talentului, influenței, bogăției etc. „Voi nu sunteți ai voștri. Căci ați fost cumpărați cu un preț. Slăviți deci pe Dumnezeu.” Folosiți tot ce aveți cu energie în serviciul divin.

Acești administratori ai îndurărilor lui Dumnezeu au aprobarea Lui în folosirea tuturor lucrurilor pământești pentru propășirea intereselor lor spirituale; ei nu vor fi socotiți ca risipitori nedrepți, când își vor folosi ocaziile pământești pentru înaintarea intereselor cerești. Dimpotrivă, aceasta le va fi socotită ca administrare înțeleaptă; și fiind găsiți credincioși în folosirea lucrurilor pământești în serviciul lui Dumnezeu, li se vor putea încredința fără pericol lucrurile mai mari ale viitorului. Vor fi primiți în locuințele veșnice și li se va acorda o parte cu Mesia în Împărăția Sa glorioasă. Lor li se vor încredința toate favorurile lui Dumnezeu ca să fie acordate omenirii. Lipsa lor de egoism în prezent, dispoziția lor de a sacrifica, vor fi bazele aprobării divine și a gloriei care urmează.

Necredincioșia din prezent în privința lucrurilor de valoare comparativ neînsemnată, ar însemna necredincioșie în lucrurile mari viitoare. Oricine, prin urmare, își însușește în mod egoist lucrurile pe care le administrează, nu i se vor încredința lucrurile mari din viitor; și oricine este sacrificator, își va demonstra astfel credincioșia, loialitatea față de Dumnezeu, și acestora li se vor încredința lucrurile mai mari. Ar încredința Dumnezeu bogățiile vieții viitoare, ale gloriei și onoarei, unora care se dovedesc acum necredincioși, egoiști, acaparatori, care-și folosesc binecuvântările actuale numai pentru mulțumirea de sine? Desigur că nu!

Isus întreabă: „Dacă n-ați fost credincioși în ce este al altuia, cine vă va da ce este al vostru?” Pentru urmașii lui Isus toate lucrurile din prezent sunt ale lui Dumnezeu — lucrurile vieții actuale aparțin lui Dumnezeu, fiindcă le-am consacrat sau le-am devotat. Lucrurile vieții viitoare ne aparțin, fiindcă Dumnezeu ni le-a promis. Dar sunt condiții, și anume, credincioșia noastră, loialitatea noastră. Dacă nu suntem credincioși în administrarea lucrurilor pe care le-am devotat lui Dumnezeu, El nu ne va da în curând lucrurile pe care ni le-a promis că vor fi ale noastre condiționat. Dacă, deci, ne-am însuși în mod greșit lucrurile consacrate lui Dumnezeu, dacă am abuza de administrarea noastră și am folosi acele ocazii în mod egoist, am putea aștepta ca Dumnezeu să ne dea lucrurile pe care le-a promis să le dea numai celor credincioși?

A sluji la doi stăpâni

Există două puteri mari care îmboldesc pe oameni; una rea, cealaltă bună. Acestea sunt cunoscute după nume diferite și sunt opuse în toate modurile. Dumnezeu este Stăpânul cel Bun; Satan este stăpânul cel rău; dar fiecare are reprezentanți și interese diferite. Astfel Dumnezeu, Spiritul și învățăturile Sale, sunt reprezentați prin cuvântul Iubire, în timp ce Satan și cursul său sunt reprezentați prin egoism, acaparare, mamona. Prin căderea omului, întreaga lume a pierdut Spiritul lui Dumnezeu și a fost sub dominația lui Satan timp de secole. Toți au devenit mai mult sau mai puțin răi. Spiritul egoismului, acaparării, care duc în general la nedreptate, a pus stăpânire pe rasa noastră, așa încât chiar după ce vedem cursul rău numai cu mare dificultate poate fi zdrobită puterea lui asupra noastră. „Nu putem face ceea ce am vrea.”

Dar aici intră propunerea Evangheliei: Dumnezeu dorește niște suflete credincioase ca să fie asociate cu Isus în împărțirea binecuvântărilor Sale. El oferă acest mare premiu al Împărăției celor care vor demonstra că au spirit drept. Acest premiu este un mărgăritar de mare valoare. Nici un alt considerant nu se poate compara cu el. Oricine acceptă inteligent chemarea evanghelică, se întoarce cu spatele spre păcat, egoism și toate faptele cărnii și ale diavolului legate de acesta, și se îndreaptă spre Dumnezeu, spre iubire, spre ceea ce este drept.

Dar nu este suficient ca acesta să intre în legământ pentru a renunța la lume și a merge în urmele lui Isus. Nu este suficient ca Dumnezeu să accepte acel legământ și să-l conceapă pe un atare cu Spiritul Său sfânt. Este necesar mai mult de atât. El trebuie să demonstreze nu numai că preferă ce este drept în loc de ce este nedrept în termeni de egalitate, ci și că este dispus să sufere pierderea tuturor lucrurilor ca să poată fi de partea cea dreaptă, de partea lui Dumnezeu.

Apoi vine încercarea și probarea. El caută să slujească pe Dumnezeu și să câștige răsplata gloriei, onoarei și nemuririi în Împărăție cu Isus; dar găsește în carnea sa o tendință de a căuta și a aprecia răsplățile mamonei, egoismului. Aceasta produce marea bătălie. Una sau cealaltă trebuie să cucerească. Pe lângă creștere în har, în cunoștință și în iubire, Noua Creatură în Cristos trebuie să se hrănească cu încurajările și făgăduințele divine din Biblie. Altfel ar fi descurajată și ar renunța complet la lupta împotriva lumii, a cărnii și a diavolului.

Domnul a promis celor credincioși har îndeajuns în fiecare timp de lipsă. El ne spune că știe că suntem țărână; Își aduce aminte din ce suntem făcuți, că nu putem face cum am vrea. Dar în același timp cere să facem tot ce putem, asigurându-ne că pentru toți aceștia harul Său va fi de-ajuns; adică, pentru toți aceștia El va completa deficitul.

În lecția noastră Isus ne previne că alegerea pe care o facem trebuie să fie permanentă, că presupunerea că putem sluji lui Dumnezeu și mamonei în același timp este o greșeală. În măsura în care suntem credincioși unuia, suntem necredincioși celuilalt. Prin urmare, depinde de noi să alegem serviciul lui Dumnezeu, socotindu-l cel mai mare dintre privilegiile noastre, iar răsplățile lui cele mai mari dintre toate răsplățile, și aceasta pentru eternitate.

La urma urmei, mult va depinde de gradul credinței noastre. Dacă avem credință în Dumnezeu, în făgăduința Sa de răsplată mare, dacă avem credință în făgăduința Mântuitorului să ne dea harul Său și ajutor în orice timp de nevoie, va fi foarte posibil să luptăm lupta bună și să câștigăm cununa pe care Domnul o are în păstrare pentru cei care-L iubesc în grad suprem.