CREDINȚA, RESORTUL PRINCIPAL AL CONSACRĂRII

„Să ținem fără șovăire la mărturia nădejdii (credinței) noastre, căci credincios este Cel care a făcut făgăduința.” Evrei 10:23.

R5698 W. T. 1 iunie 1915 (pag. 167-168)

Apostolul le scrie aici unora din Biserica timpurie care dădeau semne de șovăire, care nu reușeau să se mențină cum se cuvine. El le spune că deși o vreme fuseseră credincioși, se pare că au devenit, cel puțin, căldicei cu privire la Domnul și la calea creștină. El sugerează că fermitatea credinței în copilul lui Dumnezeu și fermitatea cu care el ține la mărturia credinței lui are mult de-a face cu statornicia sa în viața creștină. Credința noastră a fost resortul principal care ne-a condus pe fiecare dintre noi să facem o consacrare Domnului. Am crezut că Dumnezeu a dat pe Răscumpărătorul pentru iertarea păcatului. Am crezut că vom fi acceptabili și păcatele noastre vor fi iertate prin Domnul Isus Cristos; și că vom fi făcuți fii ai lui Dumnezeu și moștenitori ai lui Dumnezeu și împreună moștenitori cu Domnul Isus. Acestea au fost imboldurile inspiratoare care mai întâi ne-au condus spre Dumnezeu. Acestea au slujit unui scop bun, conducându-ne spre pasul hotărâtor.

Sf. Pavel spune că acești creștini evrei au dat mărturia unei bune credințe; dar cel puțin unii dintre ei deveniseră mai mult sau mai puțin indiferenți. El spune că deși acum trebuiau să fie învățători, ei aveau nevoie să fie învățați iarăși care sunt „cele dintâi adevăruri ale cuvintelor lui Dumnezeu”. Ei își pierduseră o parte din credință, din încrederea lor în Domnul.

Știm cu toții din experiență cum lucrurile care ne sunt prezentate pot deveni mai apoi neclare și cețoase. Când lucrurile spirituale devin astfel cețoase, când nu putem înțelege adevărurile spirituale așa cum puteam cândva, când ne temem și când bucuria noastră în Cristos pălește, atunci ne îndepărtăm de acest resort principal al consacrării. Ne pierdem credința. Așa că, să ne ținem strâns de această ancoră a sufletelor noastre, ca să nu ne depărtăm și să fim izbiți de stânci. Dacă nu ținem cu tărie de credința noastră, vom pierde totul; căci, „fără credință este cu neputință să fim plăcuți lui Dumnezeu”. Fără credință este cu neputință să ne încingem armura și să ieșim ca să luptăm lupta cea bună. Nu ne-am duce niciodată la o luptă care n-am crede că există, sau la o luptă care am crede că n-aduce nici un rezultat, nici o răsplată pentru greutatea și suferința implicate în ea.

RESPONSABILITATEA NOASTRĂ PERSONALĂ

Argumentul apostolului este că noi trebuie să ținem fără șovăire la credința care a început viața noastră creștină și care trebuie să fie și cea care sfârșește viața noastră creștină. Domnul poate să ne ajute până la capăt și ne va ajuta, dacă noi ne facem partea. Dar termenii sub care Domnul ne-a primit sunt că noi intenționăm să rămânem credincioși. Deci totul depinde de faptul ca noi să ținem ferm la această credință pe care am mărturisit-o, fără șovăire, fără a nutri nici o îndoială sau frică; și temelia credinței noastre în victoria finală este asigurarea că „credincios este Cel care a făcut făgăduința”. Știm că în Biblie se află pentru noi „făgăduințe nespus de mari și scumpe”. În timp ce Domnul ne spune că în noi nu există nimic de care putem depinde, El ne asigură că harul Său ne este de ajuns, că puterea Lui se desăvârșește în slăbiciunile noastre. Trebuie numai să ne bazăm pe acest har. De aceea, dacă ținem ferm la credința noastră, putem obține tot ce ne-a promis Dumnezeu. El va fi credincios; El nu-Și va neglija promisiunile; va face tot ce a spus.

Dacă ezităm și șovăim, fie ne pierdem credința, fie ne pierdem spiritul ascultării și iubirii. Prin urmare, dacă ne dăm seama că vreuna din aceste condiții există, să apelăm imediat la Cuvântul lui Dumnezeu și la rugăciune, pentru ca credința, iubirea și zelul nostru să poată fi reînnoite. Ar trebui să ne examinăm zilnic inimile, să ne asigurăm că încă suntem credincioși Domnului, să vedem dacă noi căutăm să ne jertfim viața potrivit legământului nostru, să vedem dacă dezvoltăm roadele și darurile Spiritului sfânt. Astfel vom împlini voturile noastre și ni se va da „din belșug intrare în împărăția veșnică a Domnului și Mântuitorului nostru Isus Hristos”.

((558))

Scoală, suflete, scoală!
Zilele scumpe zboară!
Nu ceda lenei ori ușurinței,
Ziua târzie este ca și trecută.
Scoală și sabia-ncinge!
Sfârșit-a acest vis bătălia?
Ultima merge-nainte — și asemenea Cauză
N-a fost vreodată luptată!
Nu încă, dar mult nu este;
O ultimă, supremă străduință,
Și Premiul e al tău, apoi Cununa
Și veșnic fericirea, bucuria.