Vol. 9 - Septembrie-Octombrie 2002 - Nr. 6

SAUL RESPINS DE DOMNUL

1 Samuel 15:10-23

> Neascultarea de Împăratul ceresc l-a costat pe Saul tronul — Prima probă severă — Lecție pentru Israelul spiritual — A doua probă severă a lui Saul — De ce au fost distruși amaleciții — A fost dreaptă condamnarea lor? — Atitudinea greșită a inimii lui Saul — Frumusețea și puterea caracterului lui Samuel

„Iată, ascultarea face mai mult decât jertfele.” 1 Samuel 15:22.

R5647 W. T. 1 martie 1915 (pag. 76-78)

Cuvintele textului de bază al acestui studiu sunt mustrarea împăratului Saul de către Domnul prin profetul Samuel, în legătură cu înștiințarea că Saul, prin neascultare de Împăratul Ceresc, își pierduse privilegiul de a-L reprezenta pe Dumnezeu pe tronul lui Israel. Luarea împărăției din mâinile lui Saul a însemnat mai mult decât propria lui înlocuire; a însemnat ca fiul său și moștenitorii săi succesivi să nu continue ca reprezentanți ai Domnului în împărăție.

Un număr de ani Saul pare să fi prosperat bine pe tron, și poporul lui Israel a prosperat cu el. La câțiva ani după încoronarea lui a venit peste el prima încercare severă notată în lecția noastră de acum două săptămâni. La timpul acela a început un război împotriva filistenilor, care se pare că dominau Israelul. Saul a așteptat câteva zile să vină profetul Samuel pentru a oferi sacrificii Domnului, înainte de începerea luptei. Samuel a fost împiedicat providențial, iar Saul, după ce a așteptat un timp, a oferit el însuși sacrificii Domnului, contrar aranjamentului divin, și apoi a mers la luptă, rezultatul fiind o considerabilă înfrângere pentru forțele sale.

Aparent împăratul Saul n-a fost rău intenționat, dar i-a lipsit respectul cuvenit și reverența față de Domnul și față de aranjamentele Sale. Se poate spune că acest incident a fost începutul respingerii lui Saul de către Domnul. Cuvintele profetului Samuel către el au fost: „N-ai păzit porunca pe care ți-o dăduse Domnul Dumnezeul tău . . . acum domnia ta nu va supraviețui. Domnul Și-a ales un om după inima Lui”. 1 Samuel 13:13, 14.

APLICAREA LA ISRAELUL SPIRITUAL

Lecția din acest incident este tot atât de aplicabilă la Israelul spiritual astăzi, cum a fost la împăratul Saul și la Israelul natural în zilele lor — „Ascultarea face mai mult decât jertfele”. În câte feluri putem vedea expresii ale aceleiași stări printre mulți care pretind numele Domnului astăzi! Mulți sunt lucrători în Cauza Domnului în diferite denominații ale creștinătății și multe sunt sacrificiile lor de timp și bani; dar în măsura în care ei nu sunt ascultători de Domnul, nu primesc binecuvântarea pe care ar vrea s-o aibă și, de fapt, într-o măsură considerabilă se taie ei înșiși de la privilegii și ocazii mai mari. Mai mult decât atât, mulți dintre ei, ne temem, se taie ei înșiși de la Împărăție, de la glorie și de la moștenire împreună cu Domnul în acea Împărăție.

Din această lecție, dată nouă în experiența regelui Saul, ar trebui să învățăm că Tatăl nostru Ceresc vrea ca noi să fim foarte atenți la Cuvântul Său și să nu gândim nici un moment că-l putem îmbunătăți, sau că timpurile și împrejurările vor schimba cuviința ascultării noastre de el. Dacă regele Saul ar fi fost ascultător și rezultatele ar fi fost dezastruoase, el ar fi avut cel puțin o conștiință curată; ar fi putut spune că a fost ascultător de Domnul și n-ar fi fost răspunzător de rezultate. Dar dacă el ar fi fost ascultător, Dumnezeu ar fi fost răspunzător de rezultate; și știm că puterea divină ar fi produs rezultatele potrivite. Să aplicăm lecția la noi înșine în privința conduitei noastre zilnice în fiecare chestiune a vieții. Să ascultăm Cuvântul lui Dumnezeu și să ne ținem aproape de el, fără să ne temem de rezultate, ci având credință că Acela care ne ține nici nu dormitează, nici nu doarme vreodată, și este prea înțelept ca să greșească, precum și competent să satisfacă orice necesitate care ar putea apărea ca rezultat al ascultării noastre.

Câți din poporul Domnului care se află în Babilon ar fi binecuvântați dacă ar urma instrucțiunile din această lecție! În repetate rânduri ei și-au spus: „Văd că instituțiile și aranjamentele prezente sunt contrare simplității Evangheliei lui Cristos și practicii bisericii timpurii; dar ce pot face? Sunt identificat cu acest sistem și sunt angajat în jertfire pentru întărirea lui. Dacă acum îmi retrag mâna, ar însemna mai mult sau mai puțin dazastru. Aș dori să fi fost liber de instituțiile umane și să fiu ocupat cu munca Domnului pe linia Cuvântului Său; dar nu mă pot desprinde, pentru că pare să-mi fie necesar. Trebuie să fac un sacrificiu, și acesta pare a fi pentru mine cel mai convenabil loc”.

((650))

Domnul nu este mulțumit cu asemenea argumente. Mesajul Lui către noi este că ascultarea este mai bună decât jertfele; că noi să lăsăm problema sacrificiului nostru în mâinile Sale; pentru că, dacă El nu-l primește, sacrificiul nostru nu valorează nimic, și El primește sacrificii numai de la aceia care mai întâi sunt ascultători. „Ieșiți din mijlocul ei, poporul Meu, ca să nu fiți părtași la păcatele ei și să nu primiți din pedepsele ei!” Apocalipsa 18:4.

Cu toate că Domnul a anunțat respingerea împăratului Saul, evident prezicerea n-a fost împlinită până la câțiva ani după aceea — poate zece ani. Decretul a rămas ca și cum ar fi fost literă moartă; pentru că foarte probabil respingerea a avut efect bun asupra împăratului Saul și el a devenit mai atent și mai ascultător de voința divină, iar David, care a fost probabil uns cam în timpul acela, nu era încă suficient dezvoltat pentru a fi reprezentantul Domnului în locul lui Saul în împărăție.

A DOUA PROBĂ A ÎMPĂRATULUI SAUL

Următoarea probă severă a împăratului Saul a fost în legătură cu amaleciții — un popor nomad aprig, care în câteva ocazii făcuse pagube poporului Israel. Trimițând mesajul la împărat, Domnul a dat instrucțiuni speciale ca amaleciții să fie distruși, spunând: „Distruge în întregime tot ce-i al lui; să nu cruți și să omori bărbații și femeile, copiii și pruncii, boii și oile, cămilele și măgarii”. Fără să amintească alte încălcări ale lui Amalec, El specifică aici că distrugerea a fost din cauza asupririi lui Israel de către Amalec, când israeliții au ieșit din țara Egiptului, cu câteva secole înainte.

Această relatare este luată de sceptici pentru a dovedi unul sau altul din două lucruri: (1) Că relatarea a fost imaginația lui Samuel sau a lui Saul, sau a cuiva care a scris fictiv în numele lor; sau (2) că, dacă ar fi acceptată ca fiind porunca Domnului, ar dovedi că El este un monstru — lipsindu-I dreptatea, mila, simpatia și iubirea — ca El să poruncească masacrul general al creaturilor umane și al animalelor necuvântătoare. Nu este decât un răspuns de dat la această chestiune, și ar trebui să fie satisfăcător pentru toți care o înțeleg. Acesta este:

(1) Masacrul amaleciților n-a însemnat, așa cum este dedus în mod obișnuit, că fiind răi, după cum se știe, ei au mers imediat în chinul veșnic. Moartea avea aceeași semnificație pentru amaleciți ca și pentru vitele lor — un sfârșit al oricărui lucru care era de dorit în viața prezentă; și lucrurile de dorit ale vieții prezente nu erau probabil mai multe pentru amaleciți decât pentru cirezile lor. Uciși de sabie, amaleciții au suferit cu mult mai puțin decât dacă ar fi fost supuși foametei și ciumei și ar fi murit de foame și boală — încheierea vieții cu puțină durere pentru ei sau cu puține necazuri pentru alții — încheierea unor vieți relativ neinteresante, oricum.

Toți au mers în marea închisoare a morții — șeol, hades, mormânt. Dumnezeu a știut dinainte și rânduise deja o mare răscumpărare, nu numai pentru ei, ci pentru toată omenirea. Și acea răscumpărare, asigurată prin marele sacrificiu al lui Cristos cu secole după moartea lor, va asigura în curând pentru ei eliberarea din închisoare — o trezire din somnul morții. Ei vor fi printre clasa menționată de Domnul nostru, când a spus: „Toți cei din morminte vor auzi glasul Lui și vor ieși din ele”. Ei vor ieși afară sub condiții mult mai favorabile, să învețe despre harul lui Dumnezeu în Cristos și să fie printre familiile pământului care vor fi binecuvântate de sămânța lui Avraam — Israelul spiritual. Amaleciții nu vor fi în Învierea principală, dar vor fi treziți la privilegiile Restabilirii prin judecăți — corectări în dreptate.

(2) Este întru totul adevărat despre amaleciți, cum a fost și despre amoriți, că ei ar fi fost distruși mai repede, dar că nelegiuirea lor nu ajunsese încă la culme. O lecție de învățat din aceasta este că, chiar dacă acele neamuri n-au fost sub o relație specială de legământ cu Dumnezeu, exista o anumită supraveghere divină — ca nelegiuirile lor să nu meargă prea departe; și că, atunci când aceste nelegiuiri au ajuns la plinătatea lor, pedeapsa era de așteptat. Noi nu cunoaștem amănuntele în privința amaleciților; dar, cunoscând caracterul lui Dumnezeu și dreptatea și îndurarea Sa, putem fi siguri că într-un sens special al cuvântului nelegiuirea lor ajunsese la măsura deplină și dădea pe deasupra înainte ca această poruncă pentru executarea lor să-i fie încredințată împăratului Saul.

NEASCULTAREA VOITĂ A ÎMPĂRATULUI SAUL

Greșeala lui Saul în această încercare a fost neducerea la împlinire a poruncii Domnului în mod clar. El a ucis pe toți amaleciții, bătrâni și tineri, cu excepția împăratului, pe care l-a lăsat în viață, probabil gândindu-se să-l expună ca trofeu într-o procesiune triumfală. Dar în privința turmelor și cirezilor, el a convenit cu oamenii lui să cruțe tot ce era de dorit.

((651))

În această conjunctură profetul Samuel a venit la el și a urmat conversația din lecția noastră. Relatarea generală — indignarea lui Samuel și declarația hotărâtă a Domnului — indică clar că împăratul Saul nu înțelesese greșit instrucțiunile lui, ci le-a încălcat cu o considerabilă deliberare. Ca atare, trebuie să înțelegem că cuvintele adresate profetului Samuel au fost în mare măsură fățarnice. El l-a salutat întâi pe profet cu binecuvântări și cu asigurarea că îndeplinise porunca Domnului cu succes.

Profetul a răspuns imediat: „Ce înseamnă behăitul acesta de oi care a ajuns la urechile mele și mugetul acesta de boi pe care-l aud?” Profetul a înțeles dintr-o dată că distrugerea nu fusese completă — că împăratul Saul și israeliții erau nerăbdători să ia o pradă. Acest lucru era cu totul contrar îndrumării divine. Ei nu trebuiau să distrugă pe inamici pentru propriul lor avantaj, ci să acționeze numai ca agenți ai Domnului executând astfel decretul Lui, sentința Dreptății. Ei nu trebuiau să ia pradă și în acest fel să devină ca neamurile din jurul lor — un neam jefuitor, profitând de necazurile pe care ei le-au adus peste dușmanii Domnului. Aceasta este în acord deplin cu caracterul Domnului și cu explicația mai sus menționată despre el.

Împăratul Saul văzând că profetul nu era înclinat să fie de acord cu încălcarea poruncii de către el, a început să spună cu fățărnicie că toate oile și toți boii capturați de la vrăjmaș urmau să fie sacrificați Domnului și în același timp aceasta ar fi însemnat un mare ospăț pentru israeliți; pentru că ei mâncau carnea animalelor astfel sacrificate. Profetul a oprit pe împărat din explicația lui și i-a spus cuvintele Domnului din noaptea precedentă, care în calculul evreilor ar fi „astă-noapte”, pentru că ziua lor începea seara.

Mesajul divin atrage atenția asupra faptului că Saul a fost umilit când a fost ales ca reprezentant al Domnului pe tron, și că atunci el a fost foarte dispus să dea ascultare strictă de vocea cerească; dar sugestia este că el devenise mai încrezător în sine și de aceea mai puțin dispus să se bazeze pe Domnul și mai puțin atent la poruncile Domnului. Intrând într-o atitudine greșită a inimii, el n-a reușit să execute cum se cuvine o îndrumare foate clară, specifică. Cu bună știință și încălcând porunca Domnului, el a separat prada și a cruțat ce era mai bun când Domnul poruncise invers.

Dacă, aplicând principiile acestei lecții la poporul Domnului de azi, ne gândim că amaleciții reprezintă păcatele și ne amintim că porunca Domnului pentru noi este să îndepărtăm păcatul în întregime, noi putem scoate o învățătură bună. Ca și Saul, mulți sunt dispuși să distrugă cele mai josnice lucruri asociate cu păcatul, dar să-l păstreze pe regele păcat, făcându-l numai prizonier. Mulți sunt dispuși, de asemenea, să caute lucrurile de care își dau seama că au fost condamnate de către Domnul la nimicire — acele lucruri care ar fi alese și dorite de gustul lor; și adesea, ca și Saul, ei pretind că până și aceste păcate de felul mai puțin dăunător sunt ținute cu scopul de a le sacrifica pentru a onora astfel pe Dumnezeu. Ce nespus de înșelătoare este inima! Cât de necesar este ca toți cei care vreau să fie în acord cu Domnul să aibă inima cu totul cinstită, cu totul sinceră; și ca, sub îndrumarea Domnului, să căutăm să omorâm fiecare principiu păcătos, învățătură rea, doctrină rea și toate cuvintele, faptele și gândurile nesfinte!

ASCULTAREA COMPARATĂ CU SACRIFICIUL

Împăratul Saul a căutat să-și apere cursul, să dea chestiunii o înfățișare cât se putea de bună și să pună responsabilitatea păstrării prăzii pe oștile lui Israel, care erau foarte doritoare ca și el să ofere Domnului sacrificiile. Răspunsul profetului este esența acestui studiu și constituie textul lui de bază. El i-a arătat clar împăratului ceea ce el ar fi trebuit să știe și ceea ce ar trebui să recunoască toți; și anume, că oferirea de sacrificii este mult mai puțin plăcută Domnului decât ascultarea de Cuvântul Lui. Nimeni n-ar putea oferi un sacrificiu acceptabil lui Dumnezeu decât dacă ar fi ascultător în inima sa și decât dacă sacrificiul ar reprezenta acea ascultare.

Așa este și cu poporul Domnului astăzi. Nu bogăția obținută pe căi rele o putem sacrifica Domnului; nu câștigurile obținute direct sau indirect prin facerea răului le putem sacrifica în mod acceptabil. Sacrificiul nostru trebuie să fie din inimă. Înainte de toate trebuie să fie voința. Cel care-și dă Domnului voința, inima, își dă totul; cel care nu-și dă voința, cel care nu vine în ascultare de inimă la Domnul, nu poate oferi nici un sacrificiu care să poată fi acceptabil Domnului. „Iată, ascultarea face mai mult decât jertfele” este o lecție care ar trebui adânc gravată în inimile tuturor celor sfințiți în Cristos Isus.

((652))

Este de asemenea necesar să avem spiritul ascultării. Oricine are acel spirit nu numai va asculta de voința divină, ci și va căuta să cunoască voința divină tot mai mult, pentru ca să i se poată supune. Aceasta este clasa despre care Scripturile declară: „Când am primit cuvintele Tale, le-am înghițit”; și din nou, în cuvintele Răscumpărătorului nostru: „Desfătarea mea este să fac plăcerea Ta, Dumnezeul meu. Și legea Ta este înăuntrul inimii mele”.

Împăratul Saul fusese foarte sârguincios în opoziția la vrăjitorie și idolatrie în toată țara lui Israel, și făcând astfel el îndeplinea o lucrare bună în acord cu planul divin, cu voința divină; dar profetul atrage atenția asupra faptului că energia lui în asemenea chestiuni nu s-a dovedit o compensare pentru neglijarea lui deliberată, voită a poruncii divine. Poruncile Domnului împotriva păcatului și a oricărui lucru rău trebuie executate la literă, nu contează cât de înălțat poate fi păcatul în demnitate și loc și nu contează cât de prețios sau valoros sau de dorit sau plăcut la gust ar putea fi păcatul pentru natura noastră decăzută. Chiar dacă ne-ar fi drag ca mâna dreaptă sau ca ochiul drept, nu este o altă cale deschisă pentru urmașii Domnului decât să fie ascultători — ascultători chiar până la moarte.

Deși respins complet, Împăratul Saul n-a fost îndepărtat până la timpul potrivit. Profetul Samuel s-a asociat cu împăratul într-un sacrificiu public, comemorând victoria asupra amaleciților; și cu această ocazie el a omorât pe Agag cu propia sa mână și apoi a plecat spre casă. După aceea nu l-a mai văzut niciodată pe împăratul Saul; totuși scripturile declară: „Dar Samuel plângea pe Saul” — astfel arătându-ne din nou frumusețea și tăria caracterului profetului. El a fost întotdeauna gata să îndeplinească porunca Domnului în toate amănuntele, și totuși nu i-a lipsit sentimentul compasiunii pentru aceia care erau în afara căii — nu o compasiune care să-i facă prieteni cu el și să-l facă să coopereze la calea lor greșită, ci una care ar fi fost bucuroasă să coopereze cu ei oricând într-un curs drept.