RÂBDAREA

1. Care este importanța răbdării ca element al caracterului creștin?

Iacov 1:4 „Dar răbdarea trebuie să-și facă desăvârșit lucrarea, ca să fiți desăvârșiți, întregi și să nu duceți lipsă de nimic.”

R 3090, col. 1, par. 2:

„Cu înfrânarea răbdarea.” „Dar răbdarea trebuie să-și facă desăvârșit lucrarea, ca să fiți desăvârșiți, întregi și să nu duceți lipsă de nimic.” Da, acest har netezește calea pentru toate celelalte, căci toate trebuie să fie obținute în procesul autodisciplinei răbdătoare și continue. Nici un pas de înaintare nu poate fi câștigat fără exercitarea acestui har al răbdării; și nici unul dintre haruri nu împodobește mai frumos caracterul creștin, nu câștigă aprobarea conștiinței lumii, sau nu slăvește mai mult pe Dumnezeul întregului har al cărui adevăr o inspiră, ca răbdarea. Ea este blândețe îndelung răbdătoare care se străduiește cu seriozitate să pună stavilă valului de imperfecțiune și slăbiciune umană, și cu grijă migăloasă se străduiește să recâștige asemănarea divină. Ea este înceată la mânie și bogată în milă; este grabnică să observe căile adevărului și ale dreptății și promptă să umble pe ele; este conștientă de imperfecțiunile proprii și compătimitoare cu imperfecțiunile și lipsurile altora.

R 3059, col. 2, par. 3:

Cuvântul sau mesajul lui Dumnezeu de răbdare este: „Dar răbdarea trebuie să-și facă desăvârșit lucrarea, ca să fiți desăvârșiți, întregi și să nu duceți lipsă de nimic” (Iac. 1:4). Cât de necesar este sfatul divin pentru desăvârșirea noastră — acest Cuvânt care iese din gura lui Dumnezeu! Ne-am putea imagina că am primit suficientă încercare și probare care să indice loialitatea față de Domnul, față de principiile dreptății, cu mult înainte de a fi probați suficient potrivit standardelor Domnului privind încercarea caracterului. De aceea El ne explică îndurător cât de necesară este răbdarea, ca noi să nu ne mirăm ca de ceva neobișnuit, de încercările de foc ce trebuie să ne încerce (1 Pet. 4:12). Dimpotrivă, El ne arată pe măsură ce creștem în har și în cunoștință și în capacitatea de a înțelege — că gloria, onoarea și nemurirea la care a invitat Biserica acestui Veac Evanghelic, sunt atât de înalte, o poziție atât de măreață, încât cei care vor avea parte de acele onoruri trebuie neapărat să se aștepte să fie sever încercați și probați, încât absoluta lor loialitate față de Domnul și de principiile dreptății Sale — echitate, adevăr, iubire — să fie neîndoielnică.

Caracterele noastre trebuie să devină cristalizate în aceste privințe, tari ca diamantul, înainte de a fi gata să fim primiți ca „biruitori” care vor moșteni toate lucrurile, și vor avea parte de împărăție și glorie cu Căpetenia mântuirii noastre. Mai departe El ne arată că, dacă a fost necesar pentru Căpetenia mântuirii noastre să fie ispitit și încercat, probat și verificat, este mult mai rațional ca noi, care am fost copii ai mâniei și îndreptățiți doar prin harul Său, să fim în amănunțime verificați în privința loialității noastre.

R 2793, col. 1, par. 4:

Făgăduința lui Dumnezeu este temelia pe care e zidit tot ce sperăm, fie în privința caracterului, fie a gloriei care vine. Să prețuim acest adevăr așa încât să nu-l compromitem în vreun sens sau în vreo măsură; să păstrăm adevărul nu numai în litera, ci și în spiritul lui — în iubire pentru el, pentru că este adevărat și pentru că este frumos și măreț. Păstrându-l astfel, vom fi atenți ca nimeni să nu-l deformeze sau corupă, și la fel de atenți ca noi înșine să nu stricăm Cuvântul lui Dumnezeu, spre orbirea ochilor înțelegerii noastre și astfel spre împiedicarea noastră. Să ne amintim întotdeauna importanța îndurării răbdătoare, ca nu numai să cultivăm harurile creștine și să le practicăm, dar și să primim cu bucurie încercările, persecuțiile sau dificultățile pe care Domnul nostru le vede a fi potrivite să le permită să vină asupra noastră pentru încercare și pentru dezvoltarea acestui caracter despre care El ne spune că este de cea mai mare importanță, și fără de care iubirea perfectă nu ar putea fi nici atinsă, nici menținută.

2. Care este semnificația comună a acestui cuvânt?

Răbdare: Faptul de a răbda; capacitate de a suporta greutăți și neplăceri fizice sau morale; putere de a aștepta în liniște desfășurarea unor evenimente. Perseverență, tenacitate, stăruință.

Răbdător: Care suportă cu tărie neplăceri fizice sau morale. Perseverent, stăruitor, tenace.

R 2790, col. 2, par. 6:

După cum vedem, se pune accent special pe răbdare — „cuvântul răbdării Mele”, sau răbdarea pe care o insuflă Cuvântul Meu. Examinând critic acest cuvânt, vedem că în Noul Testament sunt două cuvinte grecești diferite traduse prin răbdare; unul este macrothunia (Evr. 6:12; Iac. 5:10; Fapte 26:3): acesta este cuvântul care în mod general corespunde ideii obișnuite de răbdare, când vorbim depre ea în legătură cu lucrurile zilnice din viața noastră; înseamnă numai îndelungă răbdare. (Rom. 2:4; 9:22; Efes. 4:2; Colos. 1:11; 3:12; 1 Tim. 1:16; 2 Pet. 3:15 etc.) Dar nu acesta este cuvântul folosit în textul nostru, nici cuvântul tradus în general răbdare în tot Noul Testament, adică hupomonee.

3. Care este semnificața mai adâncă a acestui cuvânt așa cum este folosit în Scripturi, în special în Apocalipsa 3:10 și Luca 8:15?

Apoc. 3:10 „Fiindcă ai păzit cuvântul răbdării Mele, te voi păzi și Eu de ceasul încercării care va veni peste toată lumea, ca să încerce pe cei care locuiesc pe pământ.”

Luca 8:15 „Dar cea care a căzut pe pământ bun sunt ca aceia care, după ce au auzit cuvântul, îl țin într-o inimă cinstită și bună și aduc roadă în răbdare.”

R 2790 — „Răbdarea ca element al caracterului” (primele patru paragrafe):

„Fiindcă ai păzit cuvântul răbdării Mele, te voi păzi și Eu de ceasul încercării care va veni peste toată lumea, ca să încerce pe cei care locuiesc pe pământ.” Apoc. 3:10.

Nu vom discuta aici acest verset din punctul de vedere al aplicării lui la epoca Filadelfia a istoriei bisericii, ci ne vom mulțumi să examinăm principiile implicate în declarația lui, admițând, așa cum credem, că procedurile Domnului cu Biserica Sa de-a lungul Veacului Evanghelic urmează aceleași linii, sunt în armonie cu aceleași principii. Prin urmare, oricare condiție care a fost acceptabilă și plăcută Domnului cu privire la perioada Filadelfia a istoriei Bisericii, va fi acceptabilă și plăcută Lui cu privire la noi și la toți ceilalți din poporul Său în timpul acestui veac.

Observăm că se pune accent special pe răbdare — „cuvântul răbdării Mele”, sau răbdarea pe care o insuflă cuvântul Meu. Examinând critic acest cuvânt, vedem că în Noul Testament sunt două cuvinte grecești diferite traduse prin răbdare; unul este macrothunia (Evr. 6:12; Iac. 5:10; Fapte 26:3): acesta este cuvântul care în mod general corespunde ideii obișnuite de răbdare, când vorbim despre ea în legătură cu lucrurile zilnice din viața noastră; el înseamnă numai îndelungă răbdare, și într-adevăr, makrothunia este tradus așa în tot Noul Testament. (Rom. 2:4; 9:22; Efes. 4:2; Colos. 1:11; 3:12; 1 Tim. 1:16; 2 Pet. 3:15 etc.) Dar nu acesta este cuvântul folosit în textul nostru, nici cuvântul tradus în general răbdare în tot Noul Testament, adică hupomonee.

Acest cuvânt, hupomonee, are o semnificație mult mai adâncă și mai deplină decât i se dă cuvântului nostru răbdare. Acesta înseamnă mai degrabă statornicie — ideea fiind aceea de îndurare a răului într-un mod voios, de bună voie, răbdător. Ea reprezintă deci un element al caracterului, și nu numai o stare temporară sau o reținere a sentimentului sau acțiunii. De exemplu, un om lumesc ar putea avea multă răbdare în legătură cu realizarea afacerilor sale — ar putea fi foarte atent cu clienții săi, foarte amabil, foarte silitor și nearătând nici o nemulțumire în legătură cu lipsa de amabilitate a clienților săi; și „răbdarea” în sensul ei obișnuit ar putea fi atribuită purtării sale. Dar în textul nostru cuvântul tradus răbdare înseamnă o astfel de dezvoltare a inimii și a caracterului care se manifestă în îndurarea răului sau a suferinței cu mulțumire, fără răzvrătirea voinței, cu deplină acceptare a înțelepciunii și iubirii divine, care, în timp ce permite relele actuale, a promis că la timpul potrivit al lui Dumnezeu le va înlătura. Credem că ar fi folositor pentru noi să examinăm cu grijă acest element al caracterului creștin, despre care Domnul nostru vorbește în așa cuvinte de laudă, încât recunoscându-l în mod clar, noi, ca urmași ai Lui, să-l putem obține mai complet, și astfel să avem aprobarea Lui mai îmbelșugat.

Întrucât textul nostru menționează această îndurare răbdătoare ca fiind „cuvântul” sau învățătura Domnului, să privim înapoi la relatarea Evangheliei și să observăm cum folosește Domnul acest cuvânt în învățătura Sa. De două ori este menționată ca parte a declarațiilor Sale. În Luca 8:15, în pilda semănătorului, citim: „Dar cea îsămânțaș care a căzut pe pământ bun, sunt aceia care, după ce au auzit cuvântul, îl țin într-o inimă cinstită și bună și aduc roadă în răbdare îcu îndurare voioasă, statornicieș.” Ideea de aici este că pentru a fi din clasa care aduce roadă, pe care Domnul o va aproba și o va accepta în Împărăția Sa, este necesar să facem mai mult decât să primim cuvântul mărturiei Sale, chiar dacă îl primim cu bucurie — căci această clasă este reprezentată în pildă prin pământul stâncos, care la început a dat dovadă de mare fertilitate și vigoare, dar când a răsărit soarele persecuției, s-a ofilit din cauza lipsei de adâncime a solului. Domnul arată că acel pământ stâncos, fără adâncime, reprezintă o clasă de ascultători care se bucură mult de adevăr, dar aceasta nu durează, unii ca aceștia nu pot rezista la persecuție sau la împotrivire, ci se ofilesc sub ele, devin descurajați. Unii ca aceștia nu pot fi din clasa Împărăției, fiindcă toți din această clasă trebuie să fie biruitori.

4. De ce este „îndurarea răbdătoare” atât de necesară?

R 2791, col. 2, par. 1, 2:

În mod cuvenit aici se ridică întrebarea: „De ce este așa? În ce sens este necesară o astfel de îndurare? Răspundem că aceasta este una dintre condițiile pe care Dumnezeu le-a asociat cu chemarea la comoștenire în Împărăție, și înțelepciunea acesteia este vizibilă când ne gândim la lucrarea pentru care suntem chemați — lucrarea de binecuvântare a tuturor familiilor pământului, ca Împărăție Milenară a lui Dumnezeu, subordonați și în comoștenire cu Domnul nostru. Aceea va fi o lucrare mare și este cât se poate de potrivit ca Domnul să ceară ca aceia pe care îi va socoti vrednici de ea nu numai să aprecieze bunătatea și caracterul Său și să le prefere pe acestea în locul păcatului și nelegiuirii, ci și să-și demonstreze loialitatea deplină față de aceste principii până la măsura unei dispoziții bucuroase de a suferi pentru ce este drept, să îndure cu răbdare. O îndurare trecătoare a unei, a două sau trei încercări scurte n-ar dovedi că persoana are un caracter stabilit pentru dreptate; dar o îndurare răbdătoare, voioasă chiar până la moarte, ar dovedi și demonstra un astfel de caracter.

Am putea ilustra acest lucru cu un diamant. Să presupunem că am putea fabrica diamante dintr-un material plastic, așa încât să aibă măsura deplină a strălucirii unui diamant; și să presupunem că s-au întărit, dar nu atât de tari ca diamantul; ar avea ele valoarea diamantului? Nicidecum. La fel este și cu creștinul; dacă am presupune că posedă toate harurile caracterului care ar putea aparține fiilor lui Dumnezeu, cu excepția acestuia al tăriei, al îndurării, el n-ar fi potrivit să se numere printre giuvaierele Domnului. De aceea, cerința Domnului este ca această calitate a tăriei, a îndurării voioase, indiferent ce ar permite providența Sa, să fie o caracteristică a tuturor acelora care vor fi potriviți pentru Împărăție.

5. Care este relația între îndurarea răbdătoare și stăpânirea de sine?

2 Petru 1:6 „Să uniți ... cu cunoștința, înfrânarea; cu înfrânarea, răbdarea; cu răbdarea, evlavia ... .”

R 2037, col. 1, par. 7:

Această cunoștință, primită într-o inimă bună și onestă, va produce roada sau harul caracterului numit aici „stăpânire de sine” („înfrânare”). Așa cum este declarat în altă parte: „Cine are această speranță se curățește”, se stăpânește, curăță tot mai mult aluatul cel vechi. În urma obținerii acestui fel de stăpânire de sine și în legătură cu aceasta va veni răbdarea; pentru că stăpânirea de sine va învăța necesitatea compătimirii și răbdării față de alții. Această răbdare la rândul ei va conduce și va dezvolta următorul har menționat, și anume evlavia — o condiție în care iubirea lui Dumnezeu este turnată din belșug în inimă, influențând toate gândurile, cuvintele și faptele. Această condiție la rândul ei va dezvolta iubirea de frați — o iubire pentru toți cei care sunt frați și tovarăși de jug în cauza dreptății și adevărului, cauza lui Dumnezeu. Și iubirea de frați la rândul ei conduce la o experiență mai largă și mai adâncă, numită harul suprem dintre toate harurile; și anume iubirea, iubirea pentru Dumnezeu, iubirea pentru frați, iubire profundă, curată și adevărată, care nu se gândește la rău și nu se umflă de mândrie, nu se mânie ușor, se bucură întotdeauna în adevăr și niciodată în nelegiuire, culmea realizării creștinului în viața actuală; harul tuturor harurilor, care nu piere niciodată și care va fi desăvârșit doar atunci când vom primi corpul nou la înviere.

6. Cum să îndurăm încercările și astfel să „ne câștigăm sufletele noastre?

Luca 21:19 „Prin răbdarea voastră, vă veți câștiga sufletele voastre.”

R 2791, col. 1, par. 4, 5:

Cealaltă împrejurare în care Domnul nostru a folosit cuvântul în timpul misiunii Sale este relatată în Luca 21:19. Tocmai le spusese urmașilor Săi la ce trebuie să se aștepte ca rezultat al faptului că sunt ucenicii Săi în timpul de acum, când păcatul abundă și când Satan este prințul acestei lumi — trebuie să se aștepte la necaz, la împotrivire din diferite părți; dar îi asigură că ei vor fi totuși pe deplin și complet sub grija și protecția divină, chiar dacă persecuțiile vor fi permise să-i atingă și să-i afecteze. Apoi urmează cuvintele: „Prin răbdarea voastră îîndurarea răbdătoare, statornicia voioasăș, vă veți câștiga sufletele voastre”.

Credința și încrederea noastră în Domnul și în făgăduințele Sale îndurătoare pentru viața viitoare trebuie să fie atât de puternice încât să contrabalanseze din belșug împotrivirea din partea lumii, a fraților falși și a servitorilor orbiți ai lui Satan — atât de mult, încât aceste persecuții să fie recunoscute și primite cu bucurie, ca mijloace ale providenței divine pentru dăltuirea, modelarea și lustruirea noastră ca pietre vii pentru Templul glorios pe care îl construiește Dumnezeu. Văzând încercările din acest punct de vedere, cu adevărat ne putem câștiga sufletele noastre, viața noastră, și ne putem bucura de ele chiar în mijlocul necazului, cu statornicie, îndurare voioasă. Da, ne putem da seama că sufletul, ființa reală, căreia Dumnezeu i-a dat făgăduințele nespus de mari și scumpe din viitor, nu poate fi vătămat de persecuțiile cărnii, nici de orice altceva ce ne-ar putea face oamenii, atâta timp cât suntem credincioși Domnului, acceptând persecuțiile cu statornicie voioasă, ca slujiri permise de providența Sa pentru binele nostru final.

7. Care este relația între credință și îndurarea răbdătoare?

Iacov 1:3 „Știind că încercarea credinței voastre lucrează răbdare.”

R 2792, col. 1, par. 2:

Orice ne-ar permite să vedem importanța acestei calități a îndurării voioase, răbdătoare, ne va fi de folos. Prin urmare, să observăm alte cazuri în care este folosit acest cuvânt în Noul Testament. Apostolul Pavel zice: „Căci aveți nevoie de răbdare îîndurare voioasă, statornicieș, pentru ca, împlinind voia lui Dumnezeu, să puteți primi făgăduința” (Evr. 10:36). Aici iarăși observăm că încercarea nu este numai să facem voia lui Dumnezeu, ci, după ce am ajuns la acest punct, acea țintă a caracterului în inima noastră, în voința noastră (chiar dacă parțial în carne), trebuie, prin îndurare răbdătoare, să stabilim voința dreaptă a lui Dumnezeu ca legea inimii noastre, regula vieții în toate împrejurările și condițiile. Atunci, și nu mai devreme, vom fi în starea de inimă potrivită pentru Împărăție. Apostolul Iacov (1:3) spune: „Încercarea credinței voastre lucrează răbdare îîndurare răbdătoareș”; adică, dacă credința noastră rezistă la încercare, aceasta va produce acest caracter al îndurării răbdătoare; desigur, pe de altă parte, dacă nu ajungem la îndurare răbdătoare, va însemna că credința noastră n-a rezistat la probă satisfăcător, că nu suntem potriviți pentru Împărăție.

R 3245, col. 1 par. 6:

„Aveți nevoie de răbdare”, scrie apostolul. „Prin răbdarea voastră, vă veți câștiga sufletele voastre”, ne învață Domnul nostru. „Dar răbdarea trebuie să-și facă desăvârșit lucrarea, ca să fiți desăvârșiți, întregi și să nu duceți lipsă de nimic”, explică apostolul. Foarte evident, prin urmare, răbdarea implică și alte haruri ale caracterului — implică posesiunea lor într-o oarecare măsură. Printre poporul Domnului, desigur, răbdarea trebuie să fie precedată de credință, și gradul răbdării măsoară foarte general gradul credinței. Creștinul care constată că este nerăbdător și neliniștit, evident este slab în credința sa față de Domnul; căci altfel ar fi în stare să se odihnească în făgăduințele îndurătoare ale Domnului și să aștepte împlinirea lor. După ce folosește sârguință și energie rezonabile, el să fie mulțumit să lase rezultatele, timpurile și perioadele în mâna lui Dumnezeu.

R 3246, col. 2, par. 1:

Poporul Domnului de astăzi să-și pună bine la inimă această lecție a credinței, a supunerii și a așteptării răbdătoare a Domnului. Și noi așteptăm o Împărăție și pacea și binecuvântarea pe care Domnul le-a promis să vină cu ea. Și vedem filisteni în cale, și frați potrivnici, care, deși sunt de fapt ai Domnului, nu văd atât de clar ca noi programul Domnului de stabilire a Împărăției Sale. Noi trebuie să-L așteptăm cu răbdare pe Domnul, în timp ce El folosește mânia omului ca să-L laude, să netezim calea Domnului și în cele din urmă să introducem Împărăția Sa în condiții mai favorabile decât ar fi posibil dacă ar fi să încercăm să acționăm singuri, sau în vreun mod sau sens să-I grăbim aranjamentele.

8. De ce trebuie să „ne lăudăm și în necazuri”?

Romani 5:3 „Ba mai mult, ne lăudăm și în necazuri, căci știm că necazul lucrează răbdare...”.

R 2737, col. 1, par. 6, 7:

Un astfel de creștin avansat privește înapoi la anul care a trecut și își amintește atât furtunile vieții cât și vremea frumoasă, atât întristările cât și bucuriile ei, atât lacrimile cât și zâmbetele ei, și nu se întristează ca unii care nu au speranță (dar care mai degrabă au, mai mult sau mai puțin, o vagă frică și spaimă de viitor, atât al vieții de acum cât și al celei care vine). Necazurile lui au fost golite de aspectele care-l speriau, și au fost micșorate de spiritul minții sănătoase și de instrucțiunile Cuvântului lui Dumnezeu, care îi asigură pe toți aceștia că încercările, dificultățile și adversitățile vieții, acceptate corect ca lecții, sunt binecuvântări ascunse — care vor produce „mai presus de orice măsură o greutate veșnică de slavă” în viața care vine. 2 Cor. 4:16, 17.

El va observa de asemenea că bucuriile lui sunt mai pure și mai solide decât oricare altele pe care le-a cunoscut înainte de a fi conceput de Spirit sfânt. Cu acestea nu este amestecată amărăciunea invidiei, răutății și urii, ci ele sunt curate, pentru că nu se bucură în nelegiuire, ci se bucură în adevăr. Mai mult, ele sunt cu mult mai numeroase decât oricând înainte; pentru că el este în stare nu numai să se bucure în Domnul, în Cuvântul Său, în spiritul sfânt, în părtășie cu frații de aceeași credință prețioasă, ci prin harul lui Dumnezeu el este în stare să se bucure și în necaz — nu pentru că îi place necazul, ci pentru că iubește răbdarea, experiența, caracterul de care Dumnezeu ne asigură că este rodul pe care trebuie să-l producă necazul sub providența Sa, dacă suntem corect pregătiți prin el. Iac. 1:3, 4; Rom. 5:3.

R 3123, col. 1, par. 3:

Cât de remarcabil trebuie să li se pară celor lumești, care n-au gustat niciodată bucuriile Domnului, că acești oameni pot să se bucure în necaz — să se bucure că au fost socotiți vrednici să sufere pentru cauza lui Cristos! Cât de puțin știe lumea de pacea lui Dumnezeu care întrece orice înțelegere, care domnește în inimile acelora din poporul Domnului care au crescut în harul Său și în asemănarea de inimă cu El! Ce puțin poate ea aprecia faptul exprimat de Domnul nostru când a zis: „Vă las pacea, vă dau pacea Mea. Nu v-o dau cum v-o dă lumea. Să nu vi se tulbure inima, nici să nu se înspăimânte”. Apoi prin apostol: „Ba mai mult, ne lăudăm și în necazuri, căci știm că necazul lucrează răbdare, răbdarea aduce experiență, iar experiența aduce nădejde. Însă nădejdea nu dezamăgește, pentru că dragostea lui Dumnezeu a fost turnată în inimile noastre, prin Duhul Sfânt, care ne-a fost dat” (Ioan 14:27; Rom. 5:3-5). Și cum acești servitori credincioși ai Domnului au putut să se bucure în oricare experiențe pe care le-a permis Dumnezeu să vină peste ei în împlinirea datoriei lor, la fel și noi, să ne amintim că Dumnezeul nostru este același, că nu Se schimbă, că este la fel de în stare și de binevoitor astăzi, să acorde lumina soarelui favorii Sale celor care se încred în El și caută să umble în căile Lui. De starea contrară trebuie să se teamă, să le fie frică urmașilor lui Cristos, așa cum exprimă poetul: „O, nici un nor pământesc să nu apară, ca să Te-ascundă de a servitorului Tău față.”

R 3281, col. 2, par. 1, 2:

Într-un cuvânt, încercarea celor îndreptățiți și consacrați constă în a li se prezenta ocazii de a servi pe Dumnezeu și cauza Sa în timpul prezent, când, din cauza abundenței păcatului, oricine vrea să trăiască evlavios și să țină sus lumina va suferi persecuție. Cei a căror consacrare este completă și potrivită se vor bucura de privilegiul lor de a servi pe Dumnezeu și cauza Sa, și vor socoti ca o bucurie să fie socotiți vrednici să sufere pentru o astfel de cauză, și astfel să-I demonstreze lui Dumnezeu sinceritatea iubirii și consacrării lor față de El. Astfel de consacrați, curați în inimă (voință sau intenție), dându-și seama de scopul încercărilor actuale, se bucură în necazurile aduse asupra lor prin credincioșie față de Cristos și de Cuvântul Său, dându-și seama că experiențele lor sunt asemănătoare cu cele ale Învățătorului, și că astfel au dovada că umblă în urmele Celui care a zis: „Nu vă mirați, fraților, dacă vă urăște lumea”, „știți că pe Mine M-a urât înaintea voastră. Dacă ați fi din lume, lumea ar iubi ce este al ei; dar, pentru că nu sunteți din lume și pentru că Eu v-am ales din mijlocul lumii, de aceea lumea vă urăște”. „Fii credincios până la moarte și-ți voi da cununa vieții.” 1 Ioan 3:13; Ioan 15:18, 19; Apoc. 2:10.

Mai mult, ei se bucură în necazuri pentru că își dau seama că Domnul va fi aproape de ei în timp ce vor îndura cu credincioșie, și că El nu va permite să fie ispitiți mai mult decât vor putea suporta, ci cu orice ispită va da o cale de scăpare; pentru că ei își dau seama de necesitatea formării caracterului și că necazul lucrează răbdare, iar răbdarea experiență și experiența speranță — o speranță care nu înșală; și pentru că ei își dau seama că toate aceste rezultate favorabile urmează necazului, în baza unei consacrări adevărate în care iubirea lui Dumnezeu a fost turnată larg în inimă, înlocuind spiritul lumii, spiritul egoismului. 1 Cor. 10:13; Rom. 5:3, 5.

9. Ce gânduri anume, dacă sunt ținute minte în mod constant, ne vor ajuta să fim „răbdători în necaz”?

Rom. 12:12 „Bucurați-vă în nădejde, fiți răbdători în necaz, stăruiți în rugăciune.”

R 2213, col. 2, par. 3:

„Răbdători în necaz.” Cuvântul necaz (tribulation, în engleză; tribulație în română — n. t.) este derivat din cuvântul latin tribulum, numele unui tăvălug, sau mașină de treierat, folosit în vechime pentru a curăți grâul, înlăturând coaja sau pleava. Cât de potrivită este această idee când este aplicată la poporul consacrat al Domnului, care în Scripturi este simbolizat prin grâu. Natura noastră nouă este miezul, bobul adevărat: totuși această comoară sau parte valoroasă este acoperită cu coaja condițiilor pământești. Și pentru ca grâul să poată fi pregătit în mod potrivit pentru „grânar” și pentru folosință, este necesar ca fiecare bob să treacă prin necazul de trebuință, ca să separe acele însușiri care, până nu sunt separate, ne fac nepotriviți pentru serviciul viitor la care suntem chemați de Domnul. În măsura în care ne putem da seama de imperfecțiunile noastre și de voia desăvârșită a lui Dumnezeu cu privire la noi, vom putea să suportăm cu răbdare, și chiar cu un anumit fel de bucurie, toate necazurile pe care Stăpânul le va vedea că sunt potrivite să le lase să vină peste noi. „Ne lăudăm și în necazuri.” Rom. 5:3.

R 2258, col 1, par. 4, până la col. 2, par. 1:

Dacă am putea ține mine faptul că fiecare încercare, fiecare persecuție, fiecare dificultate a vieții, permise să vină asupra celor care au făcut legământ de sacrificiu cu Domnul, sunt intenționate să-i probeze, să le încerce iubirea, să vadă dacă caracterele lor sunt sau nu bine fixate, înrădăcinate și întemeiate în dreptate, zidite în iubire, lucrul acesta ar pune toate încercările într-o lumină nouă înaintea noastră și ne-ar ajuta mult să luptăm lupta bună și să învingem. Atunci am zice: Dacă prin aceste mici încercări Domnul îmi probează iubirea și devotamentul față de El, atunci, oricât de neînsemnate sau oricât de importante ar fi acestea, eu le voi folosi cu hărnicie, ca ocazii favorabile pentru a-I demonstra Domnului meu deplinătatea iubirii și devotării mele față de El și față de cauza Lui. Astfel văzute și astfel primite, fiecare încercare și fiecare dificultate se vor dovedi a fi o binecuvântare, așa cum spune apostolul: „Frații mei, să priviți ca o mare bucurie când treceți prin felurite încercări”; „în care voi vă bucurați mult, cu toate că acum, dacă trebuie, sunteți întristați pentru puțin timp, prin felurite încercări, pentru ca încercarea credinței voastre, cu mult mai scumpă decât aurul care piere și care totuși este încercat prin foc, să fie găsită spre laudă, slavă și cinste, la descoperirea lui Isus Hristos”. „Ferice de cine rabdă îcu credincioșieș ispita. Căci după ce va fi găsit bun, va primi cununa vieții, pe care El a promis-o celor care Îl iubesc.” „Căci întristările noastre ușoare de o clipă, lucrează pentru noi mai presus de orice măsură o greutate veșnică de slavă” — dacă sunt folosite corect. 1 Pet. 1:6, 7; Iac. 1:2, 12.

Astfel suntem din nou asigurați că acei care iubesc pe Domnul, și care în consecință vor primi Împărăția, vor fi cei a căror iubire va fi fost probată prin încercări și ispite pe calea spre ea. Cei care nu iubesc pe Domnul cu toată inima lor, în care eul sau alt idol ocupă primul loc, vor fi seduși de lume, de carne sau de diavol în vreo formă de răzvrătire împotriva Cuvântului sau providenței divine; aceștia vor avea planuri și teorii pe care le vor prefera în locul planului Domnului, și teoriile și planurile lor, când vor fi analizate, vor fi găsite de obicei că se bazează fie pe egoismul sau ambiția lor, fie pe un spirit rău, de invidie, ură, gelozie etc.

Vol. VI, pag. 632, par. 2, până la pag. 634, par. 2:

Noi, ca preoți subordonați, trebuie de asemenea să avem „milă" și să ajungem la compătimire față de lumea căreia îi vom fi în curând regi, preoți și judecători. Dar nu este necesar sau posibil să ne dăm în mare măsură puterea fizică, sau să preluăm slăbiciunile și bolile altora — totuși, fiecare din noi avem unele experiențe de acest fel datorită participării noastre la cădere, deoarece potrivit cărnii toți am fost „copii ai mâniei, ca și ceilalți” și părtași la necazurile creației care suspină. Cheltuirea puterii de către Domnul nostru n-a fost pentru Biserică, deoarece ea (Biserica) n-a putut fi recunoscută până când sacrificiul Său a fost completat, a fost prezentat Tatălui și a fost acceptat de El pentru noi — până la Cincizecime. Până când Spiritul a venit peste urmașii Săi a fost inutil să încerce să le spună despre lucruri cerești (Ioan 3:12; 16:13; 1 Cor. 2:10-12). Ca atare, energia Domnului nostru a fost în mare măsură cheltuită în spunerea pildelor și cuvintelor tainice care să fie înțelese mai târziu cu ajutorul Spiritului sfânt, dar mai cu seamă în vindecarea neputințelor fizice, arătând astfel într-o ilustrație lucrările mai mari și vindecările mai mărețe în care noi putem participa acum și în Împărăție — deschiderea ochilor înțelegerii, făcând ca morții din punct de vedere moral să audă glasul Domnului și chiar acum să înceapă viața nouă. Astfel, spune apostolul, suntem privilegiați să „ne dăm viața pentru frați” — să „împlinim ce lipsește necazurilor lui Hristos pentru trupul Lui, care este Biserica”. 1 Ioan 3:16; Col. 1:24.

N-ar fi potrivit să lipsim aceste cuvinte de sensul lor adevărat și să pretindem că a ne da viața pentru frați nu ne va cere nici un sacrificiu al vigorii fizice și că „necazurile lui Hristos” nu ne vor cere nici o durere fizică. Osteneala Domnului nostru și pierderea „puterii” (vitalității) și faptul că a avut „milă de slăbiciunile noastre” contrazic un astfel de gând. Nu trebuie să ne așteptăm, prin urmare, s-o ducem mai bine decât lumea în privința intereselor pământești, ci să suferim pierdere, să „suferim ... împreună cu El”. Astfel de pierderi în privința onoarei printre oameni și a prosperității financiare sunt admise fără rezerve — că Învățătorul „S-a dezbrăcat pe Sine Însuși” și „S-a făcut sărac” în dorința Sa de a-i face pe alții bogați — și că apostolii au avut experiențe similare și ne-au lăsat un exemplu. De ce atunci nu pot vedea toți că „desele îmbolnăviri” ale lui Timotei, „țepușul în carne” al lui Pavel și „boala” lui Epafrodit au fost boli fizice asemănătoare celor permise acum peste credincioșii Domnului? Este adevărat, toate acestea au fost de la diavol în sensul că păcatul a fost început de Satan și că aceste boli sunt unele dintre rezultate; dar ele n-au fost de la diavol mai mult decât închisoarea, loviturile, naufragiul și moartea.

Satan probabil a fost instigatorul indirect, dacă nu direct, al tuturor acestor dezastre fizice — toate comune omului. Totuși apostolul nu s-a considerat respins de Dumnezeu în astfel de experiențe, ci s-a bucurat în ele ca părți ale sacrificiului care i-a fost permis să-l facă, parte din suferințele care i-a fost permis să le îndure pentru Domnul, pentru Adevăr — și cu cât acestea le-au depășit mai mult pe ale celorlalți oameni, cu atât s-a bucurat mai mult și a socotit că prin acestea gloria sa viitoare va fi mărită.

Trebuie însă să facem deosebire între suferințele pentru dreptate și suferințele pentru fapte rele. Apostolul arată că oamenilor le vine multă suferință din cauza amestecului în treburile altora și din cauza altor fapte rele; și printre aceste rele care aduc suferințe ce nu pot fi socotite ca suferințe pentru dreptate am putea specifica lăcomia la mâncare (Filip. 3:19) și lipsa de stăpânire de sine. Nimeni să nu se bucure în astfel de suferințe, ci mai degrabă să plângă, să se roage și să postească — să practice stăpânirea de sine. Dar când, după cea mai bună judecată a sa, Noua Creatură vede ușa ocaziei deschisă de Providență și intră pe ea cu zel și sacrificiu de sine, și aceasta duce la boli fizice, pe care cei lumești le-ar putea considera semne de imprudență, ea să nu se rușineze, ci să slăvească pe Dumnezeu pentru astfel de necazuri — bucurându-se că este socotită „vrednică să sufere” pentru Cristos.

Dacă într-adevăr bolile vin dintr-o cauză nepăcătoasă sau neegoistă, ele pot fi primite cu răbdare și recunoștință și pot fi învățate lecții, de compătimire față de creația gemândă și de speranță și încredere în privința ridicării făgăduite a blestemului în dimineața Milenară. Harul în inimă exercită desigur o influență foarte favorabilă asupra fiecărei funcții a vieții, dar acesta (fără intervenție miraculoasă) n-ar putea crea din nou sau repara corpurile noastre muritoare, iar Dumnezeu nu intenționează astfel de miracole, care ar fi dăunătoare prin aceea că ne-ar conduce spre umblare prin vedere și nu prin credință, și ar atrage în Biserică o clasă pe care Dumnezeu n-o caută acum. După cum am văzut, în schimb El ne îndreptățește prin credință — ne socotește ca întregi în timp ce ne lasă de fapt imperfecți ca înainte. Harul în inimă nu ne face insensibili la influențele căldurii și frigului, foamei și setei, chiar dacă ne dă răbdare să le îndurăm când sunt inevitabile, cu încredere în grija Tatălui nostru ceresc și în făgăduința Lui că toate lucrurile vor lucra în cele din urmă pentru binele nostru dacă vor fi primite în mod cuvenit, cu răbdare și credință.

Implică oare aceasta ideea că deși lumea caută rădăcini, ierburi și balsamuri pentru bolile ei, Noua Creație să nu caute și să nu folosească nici una din aceastea, că trebuie să îndure durere pentru a-și arăta credința? Nicidecum. Să nu uităm și să ne imprimăm adânc în inimă faptul că procedurile lui Dumnezeu cu poporul Său în timpul acestui Veac Evanghelic nu sunt după trup, ci ca Noi Creaturi. „Carnea nu folosește la nimic” — oricum am consacrat-o la moarte, la nimicire, și preocupările noastre de căpetenie sunt interesele noastre ca Noi Creaturi. Totuși, avem un privilegiu în privința corpurilor noastre muritoare, să facem ceea ce putem face în mod rațional ca să le menținem în ordine, fără distragerile disconfortului (lipsei de confort), ci întotdeauna ca servii noștri, ca să ne ajute să ne împlinim legământul de slujire spre sacrificiu. Le este foame și cer hrană și băutură? — le putem mulțumi cerințele în limite rezonabile, dându-le așa hrană cum credem că ar aproba Domnul nostru, cum ne-ar permite cel mai bine să facem lucrarea Lui cu credincioșie. Le este frig și se simt incomode? — avem privilegiul să le dăm îmbrăcăminte de felul cum ar aproba Domnul nostru. Ard de febră? sau sunt sfâșiate de durere? — avem privilegiul să reducem febra și să calmăm durerea folosind orice remedii pe care le-am crede bune, dar nu să ne supunem clarvăzătorilor, adepților Științei Creștine, hipnotiștilor, sau altora care folosesc farmece ca să alunge necazul cu ajutorul Adversarului nostru, care ar vrea astfel să ne prindă mintea în cursă. Noua Creație are toate privilegiile de care se bucură omul natural în privința îngrijirii bietului său corp slab, muritor. Ba mai mult, este de datoria fiecărei creaturi să aibă grijă rezonabilă de corpul său; iar această datorie crește în cazul Noii Creații, datorită faptului că aceste corpuri ale lor au fost devotate serviciului Domnului ca sacrificiu — chiar până la moarte — și ei trebuie să facă un serviciu de sacrificiu cât se poate de mare cu ele.

10. Cere răbdare credincioșia față de legământul nostru de jertfă?

R 3266, col. 2, par. 5:

Domnul este foarte răbdător cu noi și ne dă ocazii repetate pentru a ne realiza lucrarea de sacrificiu; dar aceasta trebuie realizată, voința noastră trebuie să fie omorâtă, trebuie să fie supusă voinței Domnului, altfel niciodată nu vom ajunge la comoștenire cu El în Împărăție — niciodată nu vom deveni membri ai Preoțimii Împărătești biruitoare. El ne dă binevoitor regulă peste regulă, învățătură peste învățătură cu privire la acest subiect; El ni-l arată în Cuvântul Său din diferite puncte de vedere, întipărind în noi necesitatea de a fi morți față de noi și vii față de Dumnezeu prin Isus Cristos Domnul nostru — necesitatea dezvoltării diferitelor haruri ale Spiritului care sunt implicate în această lucrare de sacrificiu. Fiecare sacrificator trebuie cu necesitate să fie blând, smerit, docil, altfel în foarte scurt timp va ieși de pe cale. De asemenea el trebuie să învețe să dezvolte harul Domnului în privința răbdării, pentru că, fără îndoială, se cere răbdare pentru a ne lepăda de noi înșine și a ne supune uneori la nedreptate, unde nu există mijloace potrivite pentru a o evita fără să lezăm cauza Domnului sau pe unii din poporul Său. De asemenea, aceasta implică o cultivare a amabilității frățești, și, într-un cuvânt, dezvoltarea întregii voințe a lui Dumnezeu în inimile și viețile noastre, și anume iubirea, care trebuie să fie atinsă într-o măsură mare și copleșitoare înainte de a completa lucrarea pământească de sacrificare.

11. Cum trebuie să întâmpinăm persecuția și împotrivirea?

1 Petru 2:20-23 „Căci ce laudă este să suferiți cu răbdare să fiți pălmuiți când ați păcătuit? Dar dacă ați suferit cu răbdare când ați făcut ce este bine, lucrul acesta este demn de laudă înaintea lui Dumnezeu. Și la aceasta ați fost chemați; fiindcă și Hristos a suferit pentru voi și v-a lăsat un exemplu, ca să călcați pe urmele Lui. „El n-a făcut păcat și în gura Lui nu s-a găsit viclenie.” Când era insultat nu răspundea cu insulte; și când suferea, nu amenința, ci Se încredința în mâinile Celui care judecă drept.”

R 3199, col. 1, par. 3:

Astfel de împotrivire este de așteptat și fără îndoială va continua până când ne vom sfârși cursul în moarte. A ne supune cu răbdare la această împotrivire înseamnă a ne sacrifica preferințele naturale pentru prietenia și plăcerile vieții actuale, și a îndura greutăți ca buni ostași de dragul adevărului, în orice formă ar veni acele greutăți, în efortul nostru de a face voia Domnului și lucrarea de înaintare a intereselor Împărăției Sale. Aceasta înseamnă a prezenta corpurile noastre ca sacrificii vii în serviciul divin. A fi cu adevărat în acest serviciu înseamnă: mai întâi, a studia atent și continuu planul lui Dumnezeu, în al doilea rând, a-i asimila spiritul, ceea ce, în al treilea rând, duce la un zel entuziast pentru îndeplinirea lui și la o activitate în acest serviciu, pe măsura capacității noastre, orice preț sau sacrificiu ne-ar cere.

R 1964, col. 2, par. 2:

Preocuparea importantă a tuturor celor care suferă astfel cu Cristos în vreo măsură, este ca ei să suporte cu aceeași umilință, bunăvoință și tărie care L-au caracterizat pe El în cele mai severe probe de îndurare. El n-a fost surprins de manifestările depravării umane; știa că Se află într-o lume neprietenoasă legată de păcat și în mare măsură sub stăpânirea prințului întunericului, și de aceea S-a așteptat la insulte, batjocuri și persecuții, pe care le-a îndurat cu răbdare în timp ce inima Sa mare, iubitoare, aproape neluând seama la suferințele proprii, era plină de milă și grijă iubitoare pentru alții. Avem noi într-adevăr atât de mult din spiritul Învățătorului încât să putem suferi astfel cu Cristos, suportând cu umilință ocara și având încredere că cerul ne va dezvinovăți la timpul potivit? „Dar dacă suferiți cu răbdare când ați făcut ce este bine, lucrul acesta este demn de laudă înaintea lui Dumnezeu. Și la aceasta ați fost chemați; fiindcă și Hristos a suferit pentru voi și v-a lăsat un exemplu, ca să călcați pe urmele Lui. „El n-a făcut păcat și în gura Lui nu s-a găsit viclenie.” Când era insultat, nu răspundea cu insulte; și când suferea, nu amenința, ci Se încredința în mâinile Celui care judecă drept”. De aceea, „Uitați-vă bine la Cel care a suferit din partea păcătoșilor o împotrivire așa de mare față de Sine, ca nu cumva să vă pierdeți inima și să cădeți de oboseală în sufletele voastre” (1 Pet. 2:20-23; Evr. 12:3). Și să căutăm să purtăm batjocurile lui Cristos așa cum le-a purtat El — cu milă și rugăciune pentru cei rătăciți și depravați, poate că Dumnezeu le va acorda pocăința; și cu tărie smerită să socotim ca un privilegiu a ne dovedi devotamentul față de Domnul prin îndurarea greutății în serviciul Său ca buni ostași.

12. Cum putem fi „răbdători față de toți”?

1 Tes. 5:14 „Vă rugăm de asemenea, fraților, să mustrați pe cei care trăiesc în neorânduială, să mângâiați pe cei deznădăjduiți, să sprijiniți pe cei slabi, să fiți răbdători față de toți.”

R 3136, col. 1 par. 5:

Expresia „Fiți răbdători față de toți” pare să implice faptul că cei mai echilibrați din poporul Domnului trebuie să privească cu simpatie și să exercite îngăduință răbdătoare față de clasele menționate mai sus — nu numai față de cei slabi și de cei cărora le lipsește curajul, ci față de toți; inclusiv față de cei care au prea mult curaj și inițiativă. Scripturile ne îndeamnă în mod repetat: „Aveți nevoie de răbdare”, și zi de zi copiii avansați ai Domnului își dau seama de adevărul acestui sfat și ajung să aprecieze răbdarea, ca unul din principalele haruri creștine. (1) Creșterea în cunoștință ne ajută să creștem în acest har al răbdării, căci pe măsură ce apreciem tot mai mult răbdarea Tatălui ceresc față de noi, aceasta ne ajută să aplicăm același principiu față de alții. (2) Când ajungem să ne dăm seama de marele dezastru care este asupra rasei noastre în ansamblu — starea noastră decăzută și cum căderea a afectat pe unii mai mult într-un fel și pe alții mai mult în alt fel — pe unii mai ales mental, pe alții mai ales fizic, iar pe alții moral, acest fapt ne lărgește compătimirea față de semenii noștri, și astfel răbdarea noastră față de ei crește. Acest fapt este în special adevărat în legătură cu casa credinței, în care recunoaștem printre cei pe care Dumnezeu cu îndurare i-a chemat, că unii, poate, au mai multe neajunsuri decât noi în unele privințe — deși poate noi suntem mai imperfecți în altele. Gândul că Tatăl nostru ceresc a favorizat și a chemat pe cineva, trebuie să ne facă extrem de atenți cum cooperăm cu Domnul în privința chemării, și să fim cât se poate de mult de ajutor tuturor celor care caută să umble cu noi în urmele Domnului nostru pe calea îngustă. Cu siguranță trebuie, prin urmare, să avem răbdare deosebită cu frații. Rom. 14:15; 1 Cor. 8:11.

Vol. VI, pag. 306-307 — „Fiți răbdători față de toți”:

În ascultarea de acest îndemn, de a exercita răbdare unul față de altul în toate împrejurările, Noile Creaturi vor afla nu numai că exercită atitudinea cuvenită unul față de altul, dar și cultivă în sine unul din cele mai mari daruri ale Spiritului sfânt — răbdarea. Răbdarea este un dar al Spiritului care va găsi posibilitate abundentă de exercitare în toate afacerile vieții, față de cei din afara Bisericii și față de cei din Biserică, și este bine să reținem că toată lumea poate avea pretenție la răbdarea noastră. Discernem acest lucru numai când obținem vederi clare asupra stării creației care suspină, descoperite nouă prin Scripturi. Acolo vedem istoria căderii și cum toți au suferit daune prin ea. Acolo vedem răbdarea lui Dumnezeu față de păcătoși și iubirea Sa minunată în răscumpărarea lor și în pregătirea făcută pentru ei, nu numai pentru binecuvântarea și ridicarea Bisericii Sale din mocirlă și din groapa oribilă a păcatului și a morții, ci și pregătirile glorioase pentru toată omenirea. Vedem de asemenea că marea greutate pentru lume este că ea se află sub înșelările Adversarului, „dumnezeul veacului acestuia”, care acum îi orbește și-i înșală. 2 Cor. 4:4.

Desigur că această cunoștință trebuie să ne aducă răbdare! Și dacă avem răbdare cu lumea, cu mult mai mult trebuie să avem răbdare cu acei care nu mai sunt din lume, dar care prin harul lui Dumnezeu au venit sub condițiile iertării Sale în Cristos Isus, au fost adoptați în familia Sa și caută acum să meargă în urmele Sale. Ce răbdare iubitoare și persistentă ar trebui să avem față de acești ucenici confrați, membri ai corpului Domnului! În mod sigur n-am putea avea nimic altceva decât răbdare față de aceștia; și desigur că Domnul și Învățătorul nostru ar dezaproba în mod special și ar mustra într-un anumit fel lipsa de răbdare față de vreunul din ei. Mai mult, avem mare nevoie de răbdare chiar și față de noi înșine sub necazul și slăbiciunile prezente și în bătăliile cu lumea, corpul și Adversarul. Dacă învățăm să apreciem aceste fapte, ne va ajuta să devenim mai răbdători față de toți.

13. De ce este nevoie specială de răbdare în Secerișul Veacului Evanghelic?

R 2155, col. 2, par. 1:

Este de remarcat că Domnul pare să prevină pe poporul Său în privința marii nevoi de răbdare în „secerișul” sau sfârșitul acestui veac: răbdare față de semeni și răbdare în lupta împotriva răului, și în așteptarea timpului și metodelor Domnului ca să îndrepte relele din „acest veac rău” de acum. Sărmana lume, lipsindu-i credința, tăria, cunoștința despre planul divin și răbdarea, va cădea pradă ușoară neliniștii și anarhiei în viitorul apropiat. Cuvântul Domnului pentru poporul Său este: „Aveți nevoie de răbdare”.

R 2792, col. 2, par. 5, până la pag. 2793, col. 1, par. 4:

Apostolul ne sfătuiește cu privire la acest ceas al încercării în care tocmai am intrat. Atacurile și încercările lui vor fi diferite, și unele dintre ele vor fi subtile; atât de înșelătoare încât toți cei care nu sunt deplin înrădăcinați și întemeiați în adevăr vor fi smulși de pe temelia sigură (răscumpărarea), de argumentele false și sofismele celor pe care lui Satan îi este permis acum să îi folosească ca agenți ai Săi pentru a încerca pe toți cei care locuiesc pe toată fața Pământului. Printre acestea, nici o încercare nu pare mai subtilă decât Știința Creștină, care, sprijinită de puterea Adversarului, este îngăduită să promită celor pe care i-a corupt, că, dacă vor afirma un neadevăr și vor sta lângă el, vor avea răsplata eliberării de anumite dureri și boli, și cei care n-au învățat să îndure cu răbdare orice ar permite providența Domnului, vor fi gata să accepte aproape orice alinare pe care le-ar putea-o aduce în atenție Adversarul. Și pe măsură ce vor învăța să se înșele pe ei înșiși în privința durerii și bolii și treptat să strice însemnătatea reală a cuvintelor, în final vor deveni atât de încurcați în mintea lor, încât adevărul le va părea minciună și minciuna le va părea adevăr strălucitor, asupra fiecărui subiect.

Ei sunt conduși în aceasta parțial din curiozitate. Pare atât de ciudat să auzi pe cineva zicând: „Nu există moarte, totul este viață! Nu există durere, totul este sănătate! Nu există rău, totul este bine!” Ei își zic: Deși știm că aceste declarații sunt inconsistente, totuși suntem curioși să știm cum le judecă oamenii — care este filosofia lor? Aceasta este chiar ceea ce dorește Adversarul — să le atragă atenția, pentru ca pas cu pas să-i conducă de la o falsitate la alta, până când toată mintea și conștiința sunt subminate; răsplătindu-i cu alinare fizică — mică recompensă! Ei au acceptat întunericul în locul luminii și de aceea lumina li se pare întuneric. De ce? Cum? Pentru că, în primul rând, ei nu vreau să îndure cu răbdare, și, în al doilea rând, pentru că n-au primit adevărul, atât cât au văzut, cu statornicia potrivită. N-au primit adevărul din iubire de el, și astfel au fost gata să schimbe ceea ce au prețuit prea puțin, fie în căutare de informații curioase, fie de dragul vindecării fizice a necazurilor, care, dacă erau îndurate cu bucurie, puteau să producă pentru ei o mare binecuvântare.

Ceasul încercării nu vine la fel peste toți; pentru că creștinătatea nu este pe același plan de dezvoltare mentală, morală, fizică, spirituală. Încercarea, așa cum vine peste creștinătate în general, este ilustrată de apostol în scrisoarea sa către Timotei (2 Tim. 3:1-5). El arată aici anumite caracteristici ale acestui ceas al încercării, altfel numit „timpul de necaz” care vine asupra lumii; și din descrierea sa profetică observăm că egoismul va sta la baza problemei, iar nerăbdarea va fi arma lui. Apostolul zice: „Să știi că în zilele din urmă vor fi timpuri grele, căci oamenii vor fi iubitori de sine, iubitori de bani, lăudăroși, aroganți, insultători, neascultători de părinți, nemulțumitori, fără evlavie, fără afecțiune naturală, neînduplecați, defăimători îamăgitori spre ceartăș, neînfrânați îcare nu-și pun frâu, impulsiviș, neîmblânziți, neiubitori de bine, trădători înedemni de încredere, care și-ar vinde chiar pe cel mai bun prieten pentru motive egoisteș, obraznici, îngâmfați, iubitori mai mult de plăceri decât iubitori de Dumnezeu, având doar o formă de evlavie, dar tăgăduindu-i puterea”.

În scrisoarea sa către Tesaloniceni (2 Tes. 2:9-12), apostolul dă și alte sugestii cu privire la încercările deosebite din acest ceas al ispitirilor, care a venit peste întreaga lume dar care n-a ajuns încă la intensitatea lui, și care probabil nu va ajunge la acea intensitate în toate privințele încă vreo câțiva ani, dar care deja lucrează și cerne, separă — pentru că judecata începe de la casa lui Dumnezeu. Vorbind despre Satan, primul inițiator în relele din timpul de acum, și în special activ în acest ceas al ispitirii cu care se va sfârși acest veac, apostolul zice că efortul lui va fi „cu tot felul de minuni, de semne și de puteri mincinoase, și cu toate amăgirile nedreptății pentru cei care pier”. Apoi el ne arată cauza pentru care va fi așa, zicând: „Pentru că n-au primit dragostea adevărului ca să fie mântuiți. Din această cauză, Dumnezeu le trimite o lucrare de rătăcire, ca să creadă o minciună, pentru ca toți cei care nu au crezut adevărul, ci au găsit plăcere în nelegiuire, să fie judecați”.

Făgăduința lui Dumnezeu este temelia pe care este zidit tot ce sperăm, fie cu privire la caracter, fie la gloria viitoare. Să prețuim acest adevăr, astfel încât să nu-l compromitem în vreun sens sau în vreo măsură; și să păzim nu numai litera adevărului, ci și spiritul lui; în iubire pentru el, fiindcă este adevărat, de asemenea fiindcă este frumos și măreț. Ținându-l astfel, vom fi plini de grijă ca nimeni să nu-l deformeze sau corupă, și vom fi la fel de atenți ca noi înșine să nu stricăm Cuvântul lui Dumnezeu, orbindu-ne ochii înțelegerii și astfel împiedicându-ne. Și să ne amintim întotdeauna importanța îndurării răbdătoare, ca nu numai să cultivăm harurile creștine și să le practicăm, ci și să primim cu bucurie încercările, persecuțiile sau dificultățile pe care Domnul nostru vede că este potrivit să le permită să vină asupra noastră pentru încercarea și pentru dezvoltarea acestui caracter despre care El ne spune că este de cea mai mare importanță, și fără de care iubirea perfectă n-ar putea fi nici obținută nici menținută.

14. Este posibil să stricăm harul răbdării?

Efes. 5:11 „Și nu luați deloc parte la lucrările neroditoare ale întunericului, ci mai degrabă dezaprobați-le.”

R 2155, col. 1, par. 6:

Credința, virtutea și cunoștința pregătesc poporul lui Dumnezeu să aibă răbdare în fiecare efort spre bine, chiar dacă este slab — răbdare cu sărmana lume orbită, cu „pruncii în Hristos”, cu cei înceți și nechibzuiți, cu cei sensibili și neîndemânatici, cu Petrii prea încrezuți și cu Tomii necredincioși. Dar a avea răbdare sau părtășie cu „lucrările neroditoare ale întunericului” și ale păcatului, înseamnă a strica acest har; pentru că acestea, oriunde s-ar găsi, trebuie cu promptitudine și cu asprime dezaprobate și mustrate potrivit cu intenția lor rea; cu răbdare însă față de risipitorii care se căiesc, și întotdeauna cu blândețe.

15. De ce pune apostolul îndurarea răbdătoare chiar mai sus de Iubire?

Tit 2:2 „Cei bătrâni trebuie să fie treji, vrednici de cinste, cumpătați, sănătoși în credință, în dragoste, în răbdare.”

2 Tim. 3:10 „Tu însă mi-ai urmărit de aproape învățătura, purtarea, năzuința, credința, îndelunga răbdare, dragostea, stăruința.”

R 2723, col. 1, par. 2, până la col. 2, par. 2:

Apostolul Pavel a scris cuvintele din lecția noastră [Tit 2:1-15], instruindu-l pe Tit, un supraveghetor (episcop) al Bisericii — care slujea credincioșilor din Insula Creta. Instrucțiunile nu sunt intenționate și nu se aplică la alții decât la credincioșii consacrați, și se referă în mod special la șase clase din Biserica din Creta. (1) Bătrânii — nu numai cei în vârstă, ci mai degrabă cei avansați, maturi, care de cele mai multe ori, fără îndoială sunt și înaintați în vârstă. (2) Femeile în vârstă — avansate, mature. (3) Femeile mai tinere. (4) Tinerii. (5) Cei care, deși liberi în Cristos, erau robi după trup — servitori. (6) Tit însuși. (7) Lecția se termină cu un îndemn aplicabil la toate clasele din Biserică.

Tit, ca predicator, trebuia să aibă în mintea sa un anumit standard sau ideal cu privire la fiecare clasă din Biserică, și ca un lucrător înțelept trebuia să lucreze pentru atingerea acelui ideal, pe care aici apostolul îl aduce clar în atenția lui — sugerând că instrucțiunile cu privire la cele arătate aici sunt în cel mai deplin acord cu „învățătura sănătoasă”. Unii pretindeau că oamenii din Creta erau în mod special degradați și le lipsea caracterul bun, și că acest gând a fost necesar pentru ca apostolul să îndemne astfel pe cei care au părăsit lumea și s-au unit cu Domnul ca Biserică a Sa. Totuși vom vedea că fiecare cuvânt de îndemn se poate bine aplica și la poporul Domnului de astăzi, chiar dacă ei trăiesc sub cele mai luminate condiții.

Bătrânii, cei avansați, era necesar să fie treji, serioși, cumpătați (moderați) — nu ușuratici, neserioși și nervoși. Nu numai anii vieții lor naturale, ci și anii de experiență creștină ar trebui să-i ducă la condițiile de maturitate și seriozitate. Aceste trei calități ar aparține într-o mare măsură de corpurile lor muritoare, instruite și influențate de mintea lor nouă; dar pe lângă aceasta trebuie să existe alte trei haruri, caracteristice noii lor naturi; și anume, sănătate în credință, în iubire și în răbdare. În mod intenționat apostolul subliniază aici (în greacă) credința, iubirea și răbdarea, căci sunt diferite credințe, diferite iubiri și diferite feluri de răbdare, și el voia să se înțeleagă faptul că trebuia insuflată credința, iubirea și răbdarea care sunt de la Dumnezeu, și El instruiește pe poporul Său cu privire la ele prin Cuvântul Său, cum este scris: „Toți vor fi învățați de Dumnezeu”.

Nu întâmplător apostolul a plasat „sănătoși în credință” înainte de „sănătoși în iubire”, pentru că, deoarece iubirea este unul dintre roadele sau harurile spiritului adevărului, și deoarece nu se poate primi mai mult din spiritul adevărului decât se primește din adevăr în sine, de aceea este important adevărul, prin posedarea credinței sănătoase.

Adesea ni se spune că nu contează ce crede omul, ci contează ce face, dar la aceasta noi răspundem că o credință sănătoasă este foarte importantă, nu numai în a modela purtarea, dar și în a o inspira. Numai în măsura în care avem adevărul, avem puterea sfințitoare: în măsura în care susținem erori care strică sau anulează adevărurile la care ținem, în acea măsură ne va lipsi și vom fi deficitari în puterea sfințitoare; și de asemenea deficitari în sfințire în sine. Trebuie să ne amintim și să cooperăm întotdeauna cu rugăciunea dragului nostru Răscumpărător către Tatăl în folosul nostru: „Sfințește-i prin adevărul Tău: Cuvântul Tău este adevărul”.

N-a fost întâmplător faptul că apostolul a plasat iubirea înaintea răbdării; pentru că, deși răbdarea poate fi cultivată din punct de vedere natural, ca de exemplu, în interesul scopurilor și dorințelor lumești, totuși, o astfel de răbdare nu afectează inima, ci este doar o forțare sau o stăpânire a vieții exterioare, și când forța este înlăturată, se produce o revenire ca a unui arc la starea inițială de nerăbdare. Răbdarea care va dura și va deveni o parte integrantă a caracterului trebuie să rezulte din schimbarea inimii: resortul iubirii trebuie să ia locul resortului egoismului.

Cât de mari sunt caracterele înfățișate astfel! N-am putea dori mai mult printre poporul Domnului de astăzi, din orice loc, decât ca frații maturi să fie treji, demni și moderați, cu mintea lor nouă bine înzestrată cu credința sănătoasă din Cuvântul lui Dumnezeu, și cu inima plină de iubire, manifestând toate calitățile reprezentate prin acest cuvânt — bunătate, smerenie, gentilețe, care pot fi pe scurt însumate în cuvântul răbdare. Îndemnăm pe toți frații avansați în adevăr de pretutindeni, să observe bine această asemănare a unui om matur al lui Dumnezeu, bine dezvoltat în Cristos, Capul viu, și bine conformat chipului Său; și îndemnăm ca toți să păstrăm bine în mintea noastră acest chip și să-l facem idealul nostru în mersul nostru creștin.

R 2791, col. 2, par. 3, 5 până la pag. 2792, col. 1, par. 1:

Această importanță a răbdării în caracterul creștin este confirmată pe deplin prin modul în care folosește apostolul Pavel acest cuvânt: deoarece de mai multe ori o plasează deasupra Iubirii, care am văzut că este „ținta” caracterului pentru care trebuie să alergăm — ținta premiului. De exemplu, scriindu-i lui Tit (2:2), când enumeră caracteristicile unui creștin avansat, apostolul folosește următoarea ordine: „Să fie treji, vrednici de cinste, cumpătați, sănătoși în credință, în dragoste, în răbdare îîndurare răbdătoare, voioasăș”. Chiar dacă avem toate celelalte calități, trebuie trecută această încercare finală a răbdării, a îndurării răbdătoare, înainte de a putea fi acceptați de Domnul ca membri ai chiar „celor aleși”.

Cineva ar putea întreba: Cum poate fi pusă această calitate mai sus de iubire, dacă iubirea este împlinirea Legii și ținta premiului chemării noastre cerești? Răspundem că îndurarea răbdătoare nu vine numai la sfârșitul alergării, ci este o cerință tot timpul alergării noastre. Avem nevoie de această îndurare voioasă a primelor încercări în calea creștină, și pe măsură ce înaintăm în alergarea spre țintă, spiritul îndurării voioase trebuie să se întărească tot mai mult cu fiecare pas al călătoriei. Este cu noi la prima pătrime a țintei, la a doua, la a treia și la a patra pătrime, ținta premiului, iubirea perfectă. Și când ajungem la această țintă a alergării, la care iubim nu numai pe prietenii noștri ci și pe vrăjmași, ni se cere să stăm în picioare la țintă cu credincioșie, voioșie, îndurând cu răbdare încercările pe care Domnul chiar atunci le va vedea potrivite să vină asupra noastră. De aceea apostolul ne îndeamnă: „După ce veți fi biruit toate, stați” — îndurați. Ajungând la „țintă”, „Răbdarea trebuie să-și facă desăvârșit lucrarea” sau „să-și desăvârșească lucrarea”. Îndurarea răbdătoare să demonstreze nu numai că aveți caracterul, caracteristicile iubirii, cerut în alergarea pentru premiu, dar să demonstreze și că acest element al caracterului este bine înrădăcinat, neclintit, așa încât puteți îndura împotrivirea cu bucurie.

O, da! Putem vedea acum motivul pentru care aranjamentul Domnului prevede ca noi să fim încercați așa cum a fost și Domnul, în împrejurări rele — nu numai să putem avea caracteristicile caracterului, ci și să le avem înrădăcinate, întemeiate, stabilite, și toate acestea să fie de-monstrate și dovedite prin îndurarea voioasă a orice providența divină ar vedea de bine să permită să vină asupra noastră.

16. Care este relația între a răbda și a ne „lua partea la suferință, ca un bun ostaș al lui Hristos Isus”?

1 Pet. 5:10 „Și Dumnezeul oricărui har, care v-a chemat în Hristos Isus la slava Sa veșnică, după ce veți suferi puțin timp, El Însuși vă va desăvârși, vă va întări, vă va da putere și vă va face neclintiți.”

R 1860, col. 2, par. 1:

Apostolul, din plinătatea iubirii sale și din simpatie pentru toți camarazii din armata Domnului, adaugă la îndemnul său serios această parte de binecuvântare: „Și Dumnezeul oricărui har, care v-a chemat în Hristos Isus la slava Sa veșnică, după ce veți suferi puțin timp, El Însuși vă va desăvârși, vă va întări, vă va da putere și vă va face neclintiți”. Numai prin îndurarea greutății ca buni soldați ai lui Cristos se poate ajunge la această stare de dorit — și anume, stăpânire de sine perfectă și capacitate de a ne împotrivi la rău, credință stabilită, răbdare și virtute, odihnă stabilă, durabilă în Cristos, și speranță prin cuvântul făgăduinței. Aceasta, fără îndoială, a fost experiența apostolului pe măsură ce îmbătrânea în serviciul Învățătorului, și așa să fie și a noastră. Fiecare an ce trece să ne găsească tot mai aproape de culmea glorioasă a perfecțiunii!

17. Cum trebuie să alergăm alergarea pentru „premiul chemării cerești a lui Dumnezeu în Hristos Isus”?

Evr. 12:1 „De aceea și noi, fiindcă suntem înconjurați cu un nor așa de mare de martori, să dăm la o parte orice ne îngreuiază și păcatul care ne înfășoară așa de ușor și să alergăm cu stăruință în lupta care ne stă înainte.”

Evr. 6:12 „Așa încât să nu vă leneviți, ci să călcați pe urmele celor care prin credință și răbdare moștenesc făgăduințele.”

R 2792, col. 2, par. 4:

Într-adevăr, am putea aștepta creșterea acestui spirit în creștinătate — sentimentul că în trecut au fost prea răbdători, nu suficient de agresivi — sentimentul că dacă ar fi luat chestiunea în mâinile lor cu mult timp în urmă, lumea ar fi putut fi convertită până acum. Dar cei care au păzit cuvântul Domnului de îndurare răbdătoare și care au căutat la El înțelepciunea de sus, de care aveau nevoie, care mai întâi este curată, apoi pașnică, ușor de înduplecat, plină de îndurare și de roade bune, și îndurarea răbdătoare, au învățat că El are un timp potrivit în care scopurile Sale vor fi împlinite; și învățarea acestui lucru i-a ajutat în cultivarea îndurării răbdătoare așa cum Domnul lor a îndurat împotrivirea răului, a răutății lui, a dușmăniei lui, a falsităților lui, a persecuției lui — îndurând toate acestea cu bucurie, cu răbdare, ca pentru Domnul — dându-Și seama că acesta este programul pe care Domnul l-a permis, și l-a permis pentru scopuri înțelepte în legătură cu chemarea și cu pregătirea „turmei mici” care vor fi comoștenitori cu Cristos, Domnul lor, în Împărăție.

R 3149, col. 1, par. 6:

După ce v-ați încins „coapsele minții" voastre pentru o luptă lungă, statornică și hotărâtă, „fiți treji", nu vă lăsați stăpâniți de agitație și sub imboldul ei să vă epuizați în timp foarte scurt puterea spirituală și apoi să cădeți din nou în răceală și descurajare, ci cu atenție să vă gândiți și să vă pregătiți pentru o lungă și răbdătoare îndurare a tuturor disciplinărilor și încercărilor credinței și răbdării, necesare pentru probarea unuia care este biruitor și vrednic de binecuvântata răsplată promisă „celui care va birui". Alergarea care ne stă înainte nu se aleargă cu începuturi și sfârșituri, ci cu „stăruință în bine". Treji, atenți, trebuie să cântărim și să ne străduim să ne dăm seama de importanța făgăduințelor nespus de mari și scumpe și să luăm din ele inspirația lor întăritoare; cu străduință să ne concentrăm mințile și inimile asupra instrucțiunilor Cuvântului inspirat al lui Dumnezeu, folosindu-ne și de astfel de ajutoare cum sunt „păstorii și învățătorii”, și de scrierile lor — care se dovedesc a fi armonioase și de ajutor pentru studiul Scripturilor; cu hărnicie și cu răbdare trebuie să ne supunem la toate influențele trasformatoare ale harului și adevărului divin; și apoi, loial și credincios, trebuie să ne devotăm talentele consacrate, puține sau multe, marii lucrări de predicare a acestei Evanghelii a Împărăției tuturor celor care vreau să audă.

18. De ce este îndurarea răbdătoare proba finală?

Evr. 10:36 „Căci aveți nevoie de răbdare, pentru ca, împlinind voia lui Dumnezeu, să puteți primi făgăduința.”

Vol. III, pag. 212, par. 1:

Dar nu trebuie să înțelegem din aceasta că toți, imediat ce se vor dovedi credincioși, vor intra în răsplata lor. Este posibil ca unii dintre aceștia să trăiască până mai adânc în noaptea întunecoasă a strâmtorării — deși așteptarea noastră este contrară. „Aici este răbdarea sfinților care păzesc poruncile lui Dumnezeu și credința lui Isus.” După ce au îmbrăcat toată armătura lui Dumnezeu și s-au împotrivit cu îndrăzneală erorii prin prezentarea și apărarea clară și neînfricată a adevărului, în această zi rea, când erori uriașe se îngrămădesc îndrăzneț și sfidător peste tot, sfinții sunt îndemnați: „Să rămâneți în picioare, după ce veți fi biruit toate”, îmbrăcați cu toată armătura, cu sabia spiritului întotdeauna gata de apărare, și cu veghere, perseverență și rugăciune pentru toți sfinții. Toți vor avea nevoie de răbdare, pentru ca după ce vor fi făcut voia lui Dumnezeu să poată primi făgăduința. Apoc. 14:12; Efes. 6:13; Evr. 10:36.

R 2791, col. 1, par. 2, 3:

Întrucât textul nostru menționează această îndurare răbdătoare ca fiind „cuvântul” sau învățătura Domnului, să aruncăm o privire înapoi la relatarea Evangheliei și să observăm cum folosește Domnul acest cuvânt în învățăturile Sale. De două ori este consemnat ca parte din declarațiile Sale. În Luca 8:15, în pilda semănătorului, citim: „Dar cea îsămânțaș care a căzut pe pământ bun sunt ca aceia care, după ce au auzit cuvântul, îl țin într-o inimă cinstită și bună și aduc roadă în răbdare îcu îndurare bucuroasă, statornicieș.” Gândul de aici este că pentru a fi din clasa care aduce roadă, pe care Domnul o va aproba și o va accepta în Împărăția Sa, este necesar să facem mai mult decât să primim cuvântul mărturiei Sale, chiar dacă este primit cu bucurie — căci acea clasă este reprezentată în pildă prin pământul stâncos, care la început a dat dovadă de mare rodnicie și vigoare, dar care, când a răsărit soarele persecuției, s-a ofilit din cauza lipsei de adâncime a solului. Domnul arată ce acel pământ stâncos, fără adâncime, reprezintă o clasă de ascultători care aud și care se bucură mult de adevăr, dar aceasta nu durează, unii ca aceștia nu rezistă la persecuție și la împotrivire, ci se ofilesc sub acestea, devin descurajați. Unii ca aceștia nu pot fi din clasa Împărăției, fiindcă toți din acea clasă trebuie să fie biruitori.

În această pildă Domnul ne arată că îndurarea răbdătoare, statornicia, este proba finală, care urmează după starea pregătită de a primi sămânța; după ce sămânța a fost primită și a încolțit, după ce iubirea și speranța și bucuria și credința au făcut-o să crească și să aducă roadă. Îndurarea răbdătoare, deci, este necesară pentru ca grăuntele să se dezvolte și să se coacă pe deplin și să fie potrivit pentru grânar. O! Cât de importantă pare a fi îndurarea răbdătoare, în lumina acestui cuvânt al Domnului nostru — îndurare voioasă; pentru că nu putem presupune că Cel care judecă gândurile și intențiile inimii Și-ar găsi plăcerea în copiii Săi, chiar dacă i-ar vedea îndurând mult pentru El, dacă ei ar îndura într-o stare nerăbdătoare, nesatisfăcută sau nefericită a minții. În acel caz, ei n-ar fi asemănări ale iubitului Fiu al lui Dumnezeu, Domnul nostru, al cărui sentiment este exprimat în cuvintele: „Desfătarea mea este să fac voia Ta, Dumnezeul meu!” Toți cei din Preoțimea Împărătească sunt sacrificatori, așa cum a fost Marele Preot, Răscumpărătorul și exemplul nostru, care S-a jertfit; și noi, ca preoți subordonați, ne-am prezentat corpurile ca jertfe vii și trebuie să ne dăm viețile pentru frați — în serviciul adevărului. Și Dumnezeu, care acceptă aceste jertfe prin meritul lui Cristos, ne informează că El apreciază sau iubește pe dătătorul voios, cel care face sacrificiile dintr-o inimă binevoitoare, voioasă. Și această idee, să observăm, se află în cuvântul grecesc pe care îl analizăm. Îndurarea voioasă, îndurarea răbdătoare este cea recomandată.

R 2792, col. 1, par. 2:

Orice ne-ar face în stare să vedem importanța acestei calități a îndurării răbdătoare, voioase, ne va fi de ajutor. De aceea, să observăm alte exemple în care este folosit acest cuvânt în Noul Testament. Apostolul Pavel zice: „Căci aveți nevoie de răbdare îîndurare voioasă, statornicieș, pentru ca, împlinind voia lui Dumnezeu îajungând la țintăș, să puteți primi făgăduința” (Evr. 10:36). Aici din nou vedem că încercarea nu este numai de a face voia lui Dumnezeu, ci, după ce am ajuns la acel punct, la acea țintă a caracterului în inimile noastre, în voința noastră (chiar dacă numai parțial în carne), trebuie, prin îndurare răbdătoare, să stabilim voia dreaptă a lui Dumnezeu ca lege a inimii noastre, regula vieții noastre în toate împrejurările și condițiile. Atunci, și numai atunci, vom fi în starea de inimă potrivită pentru Împărăție. Apostolul Iacov (1:3) zice: „Încercarea credinței voastre lucrează răbdare îîndurare răbdătoareș”; adică, dacă credința noastră rezistă la încercare, ea va produce acest caracter de îndurare răbdătoare; desigur, pe de altă parte, dacă nu ajungem la îndurare răbdătoare, aceasta va însemna că credința noastră nu a rezistat la probă satisfăcător, că nu suntem potriviți pentru Împărăție.

19. Cum se împlinește acum făgăduința lui Dumnezeu pentru cei care „păzesc cuvântul răbdării Lui?”

Apoc. 3:10 „Fiindcă ai păzit cuvântul răbdării Mele, te voi păzi și Eu de ceasul încercării care va veni peste toată lumea, ca să încerce pe cei care locuiesc pe pământ.”

R 2792, col. 1, par. 6, până la col. 2, par. 4:

Dar chiar dacă Domnul nostru nu a păzit perioada laodiceană a sfinților Săi de a intra în necaz, putem fi siguri că acei care păzesc cuvântul răbdării Lui acum, vor avea puterea Lui ocrotitoare, așa cum le-a fost promis sfinților laodiceeni: „Eu stau la ușă și bat; dacă aude cineva glasul Meu și deschide ușa, voi intra la el, voi cina cu el și el cu Mine”. Aceasta este răsplata specială a celor care își fac alergarea cu îndurare răbdătoare în timpul de acum, în perioada laodiceană. Deși n-a fost privilegiul nostru să scăpăm de ceasul ispitei, privilegiul nostru este să avem o binecuvântare specială compensatoare, ca rezultat al faptului că trăim în timpul parousiei (prezenței) Domnului nostru. Putem avea părtășia Lui, învățătura Lui și hrana Lui spirituală care este acum hrană la „timp potrivit", într-un fel și într-o măsură de care nici unul din credincioșii perioadelor trecute nu s-a bucurat. Dar, după cum ne putem aștepta, aceasta, cea mai mare favoare, este contrabalansată în mod corespunzător prin subtilitatea și severitatea încercărilor din acest ceas al ispitei care vine peste întreaga lume.

Dacă a fost cândva nevoie de îndurare răbdătoare, acum este nevoie; dacă a fost cândva adevărat că „Prin răbdarea voastră, vă veți câștiga sufletele voastre”, acum este adevărat. Cei care își fac alergarea în mod acceptabil și posedă această îndurare răbdătoare, vor putea „sta în picioare în ziua cea rea”, și nimeni altul nu va putea sta; căci, așa cum zice apostolul, „Focul va dovedi cum este lucrarea fiecăruia”. 1 Cor. 3:13.

Ceasul încercării pare că are legătură și este în mod special pentru a încerca acest punct al îndurării răbdătoare, și în toată lumea civilizată găsim că această calitate a îndurării răbdătoare devine tot mai rară. Dacă comparăm condițiile din prezent cu cele de acum cincizeci, patruzeci sau treizeci de ani, potrivit cu experiența noastră în această chestiune, vom vedea că dispoziția de a răbda devine tot mai rară. Nimeni nu dorește să îndure nimic — pentru dreptate, pentru Cristos sau pentru orice altceva, și chiar dacă îndurarea este necesară, în general este cu mult mai multă nerăbdare și nemulțumire etc., decât înainte. Și această tendință generală a lumii civilizate spre a nu îndura și a nu răbda, în mod necesar influențează pe cei care caută să umble pe calea îngustă, care merg împotriva curentului sentimentului și obiceiului public; cu cât mai mare este curentul, cu atât mai mare este dificultatea lor, și numai prin harul divin se poate face progres.

Acest har divin necesar ne este acordat printr-o cunoștință a planului divin, și acesta este reținut de la cei care nu umblă aproape de Domnul în urmele lui Isus. Din acest motiv vedem o dispoziție crescândă spre a nu răbda, a nu îndura, printre urmașii declarați ai lui Cristos. Violența mulțimii care este bine ținută în frâu prin forță militară în Europa, dar care în această țară se manifestă în repetate cazuri prin linșaj etc., este cea care proclamă cu voce tare nerăbdarea ca sentimentul în creștere. Aceeași stare greșită este ilustrată în recenta inaugurare a campaniei împotriva vinderii ilegale a băuturilor spirtoase în Statul Kansas, la care au participat cei care iubesc dreptatea și urăsc nelegiuirea, nediscernând instrucțiunile Cuvântului Domnului cu privire la îndurarea răbdătoare a răului, până când va veni timpul Său pentru îndreptarea acestor lucruri — prin stabilirea Împărăției, legarea lui Satan și subjugarea răului.

În adevăr, putem aștepta creșterea acestui spirit în creștinătate — sentimentul că în trecut ei au fost prea răbdători, nu suficient de agresivi — sentimentul că dacă ar fi luat lucrurile în mâinile lor cu mult timp în urmă, lumea ar fi putut fi convertită până acum. Dar cei care au păzit cuvântul răbdării Domnului, de îndurare răbdătoare, și care au căutat la El înțelepciunea de sus de care aveau nevoie, care mai întâi este curată, apoi pașnică, ușor de înduplecat, plină de îndurare și de roade bune, și îndurarea răbdătoare, au învățat că El are un timp potrivit în care toate scopurile Sale vor fi împlinite; și învățarea acestui lucru i-a ajutat în cultivarea îndurării răbdătoare așa cum Domnul lor a îndurat împotrivirea răului, a răutății lui, a dușmăniei lui, a falsităților lui, a persecuției lui — îndurând toate acestea cu bucurie, cu răbdare, ca pentru Domnul — dându-Și seama că este programul pe care Domnul l-a permis, și l-a permis pentru un scop înțelept, în legătură cu chemarea și pregătirea „turmei mici” care vor fi comoștenitori cu Cristos, Domnul lor, în Împărăție.

20. Ce lecții învățăm din exemplul de răbdare al lui Isus?

Evrei 12:3 „Uitați-vă bine la Cel care a suferit din partea păcătoșilor o împotrivire așa de mare față de Sine, ca nu cumva să vă pierdeți inima și să cădeți de oboseală în sufletele voastre.”

R 2313, col. 2, par. 2:

Relatarea rușinii iubitului nostru Răscumpărător, îndurată pentru noi cu atâta răbdare, este cât se poate de mișcătoare, și poate că relatarea ei și citirea ei a adus mai multe inimi la pocăință decât orice altceva. Ea nu-și pierde puterea nici asupra celor care L-au acceptat pe Domnul nostru și răscumpărarea efectuată de sângele Lui: ea ne înmoaie inima ori de câte ori ne gândim la Cel care a îndurat o împotrivire așa de mare din partea păcătoșilor, când ne amintim că El n-a meritat-o și că ea a făcut parte din sacrificiul Lui pentru noi. Apostolul ne indică una din cele mai convingătoare lecții despre acest subiect, îndemnând ca toți urmașii Domnului să se gândească la smerenia, răbdarea și suferințele lui Cristos, îndurate pe nedrept, ca nu cumva să cădem de oboseală în sufletele noastre, când îndurăm necazuri relativ ușoare, în timp ce mergem pe urmele Lui (Evr. 12:3). Apostolul se referă iarăși la aceasta, în legătură cu celelalte suferințe ale lui Cristos, zicând că Cel care a fost bogat, pentru noi S-a făcut sărac, pentru ca noi să ne putem îmbogăți prin sărăcia Lui; că El a suferit, Cel drept pentru cei nedrepți, ca să ne aducă la Dumnezeu; și că așa cum El Și-a dat viața pentru noi, o jertfă de bună voie, „și noi trebuie să ne dăm viața pentru frați”.

R 2879, col. 2, par. 1, 2:

Oamenii combativi sunt gata întotdeauna (cât timp sunt în trup) să se răzbune; dar cei care au învățat de la Domnul lecția stăpânirii de sine și care au dezvoltat smerenia, amabilitatea frățească și mila, vor fi pregătiți să împlinească cerințele textului nostru — să nu întoarcă rău pentru rău sau insultă pentru insultă. Și privind la Domnul ca model, ei vor vedea cum a făcut El, că atunci „Când era insultat, nu răspundea cu insulte”. Nu fiindcă vrăjmașii Lui au găsit în El ceva ce putea fi în mod potrivit și pe drept insultat și vorbit de rău — nu fiindcă vrăjmașii Lui au fost atât de aproape de perfecțiune încât El n-a putut găsi nimic la ei de insultat și de vorbit de rău; ci fiindcă a fost atât de plin de supunere la voința divină, încât a putut să ia asupra Sa batjocurile și ocările poporului, să le poarte cu umilință și răbdare și să-Și aducă aminte că tocmai pentru aceasta a fost chemat, să îndure cu răbdare și să învețe lecțiile, să Se dovedească credincios și să-Și dezvolte și demonstreze adevăratul caracter, și să simtă și să-Și manifeste mila pentru popor, în orbirea și ignoranța lor, și iubirea Sa față de ei.

Așa trebuie să fie și cu noi pe măsură ce creștem în asemănarea caracterului Domnului nostru. Și noi vom fi mai puțin înclinați să ocărâm pe cei care ne ocărăsc și să insultăm pe cei care ne insultă. Și noi vom fi gata să suferim pierderea tuturor lucrurilor, și s-o facem cu bucurie, da, chiar să ne bucurăm în încercările și dificultățile de acum, știind, după cum declară apostolul, că acestea lucrează pentru noi mai presus de orice măsură o greutate veșnică de slavă. Observăm aici armonia între declarația lui Petru și aceea a Domnului nostru în legătură cu aceasta: „Binecuvântați pe cei care vă prigonesc; binecuvântați și nu blestemați” (Filip. 3:8; 2 Cor. 4:17; Mat. 5:44; Rom. 12:14). Astfel apostolul spune că mai degrabă trebuie să dăm binecuvântări. Dacă n-am ajuns încă la acest standard înalt care este la sfârșitul alergării, ținta iubirii desăvârșite, unde iubim pe vrăjmașii noștri și suntem gata, dispuși, doritori să-i binecuvântăm, să-i ajutăm, să dorim ridicarea lor din întuneric și degradare, și să dorim și să facem tot ce putem în armonie cu planul divin, să nu fim descurajați; ci să continuăm cu stăruință, pentru a ajunge cât se poate de repede la acest punct, care este ținta caracterului desăvârșit. Căci, așa cum zice apostolul, „chiar la aceasta suntem chemați: să moștenim o binecuvântare”.

R 2616, col. 2, par. 1:

Apostolul menționează unele din aceste cruci și declară că suportarea lor este semn al credincioșiei sale ca servitor al Domnului: „Prin multă răbdare, în necazuri, în nevoi, în strâmtorări, în bătăi, în închisori, în răscoale, în munci obositoare, în vegheri, în posturi ... în dispreț, în vorbire de rău și în vorbire de bine; ca niște înșelători, măcar că spunem adevărul ... ca niște întristați, dar totdeauna bucurându-ne; ca niște săraci dar îmbogățind pe mulți; ca neavând nimic, și stăpânind toate” (2 Cor. 6:4-10). Ce bine a știut Învățătorul că era socotit înșelător, în timp ce El era Cel adevărat, că era numit Belzebul, în timp ce de fapt era Prințul luminii! Ce cruce trebuie să fi fost îndurarea unor astfel de denaturări defăimătoare și împotriviri ale păcătoșilor; și ce credincios a purtat crucea. Să nu se aștepte oare toți urmașii Lui să participe în mod asemănător la această cruce cu El și să fie înțeleși greșit, prezentați într-o lumină falsă, judecați greșit de către cei care sunt mai mult sau mai puțin orbiți de Adversar?! Asemenea dezonoare, asemenea vorbire de rău, sunt printre lucrurile pe care Domnul nostru le-a declarat a fi parte din purtarea crucii când a zis: „Ferice de voi când, din cauza Mea, oamenii vă vor insulta, vă vor prigoni și vor spune tot felul de lucruri rele și neadevărate împotriva voastră! Bucurați-vă și săltați de veselie îîn toate aceste purtări ale cruciiș pentru că răsplata voastră este mare în ceruri”.

R 3543, col. 2, par. 2:

Putem fi siguri că purtarea Domnului nostru cu Iuda este nu numai o prezentare în linii generale a ceea ce trebuie să fie purtarea noastră, ci în plus, să observăm lecția că Domnul este îndelung răbdător cu toți cei care devin ucenicii Lui, că El nu dorește ca vreunul să piară, ci este dispus să aibă răbdare cu ei chiar până la capăt și se le aducă în atenție în mod repetat eroarea căii lor, în speranța că astfel se vor întoarce de la ea. Cu lecția din urmă este asociată ideea că acei care au primit Adevărul și care în pofida tuturor favorurilor legate de el încurajază și dezvoltă în ei spiritul egoismului, sunt potriviți să devină atât de împietriți, atât de duri, încât nici chiar mustrările Învățătorului și cuvintele Scripturilor nu-i vor influența. Aceasta ne amintește de cuvintele apostolului: „Este cu neputință ... să fie reînnoiți spre pocăință” — la o cale potrivită — dacă odată Spiritul Domnului a fost pe deplin supus spiritului egoismului în inimile lor.

21. Ce alte exemple notabile de răbdare sunt consemnate în Scripturi?

Iac. 5:10, 11 „Frații mei, luați ca exemplu de suferință și de răbdare pe prorocii care au vorbit în Numele Domnului. Iată, noi numim fericiți pe cei care au răbdat. Ați auzit de răbdarea lui Iov și ați văzut ce sfârșit i-a dat Domnul, pentru că Domnul este plin de milă și de îndurare.”

2 Cor. 6:4-10 „Ci în toate privințele, arătăm că suntem niște slujitori ai lui Dumnezeu, prin multă răbdare, în necazuri, în nevoi, în strâmtorări, în bătăi, în închisori, în răscoale, în munci obositoare, în vegheri, în posturi, prin curăție, prin cunoștință, prin îndelungă răbdare, prin bunătate, prin Duhul Sfânt, prin dragoste neprefăcută, prin cuvântul adevărului, prin puterea lui Dumnezeu, prin armele dreptății de lovire și de apărare, în slavă și în dispreț, în vorbire de rău și în vorbire de bine; ca niște înșelători, măcar că spunem adevărul; ca niște necunoscuți, măcar că suntem bine cunoscuți; ca unii care murim, și iată, trăim; ca niște pedepsiți, măcar că nu suntem omorâți; ca niște întristați, dar totdeauna bucurându-ne; ca niște săraci, dar îmbogățind pe mulți; ca neavând nimic, și stăpânind toate.”

2 Cor. 12:12 „Într-adevăr, dovezile unui apostol le-ați avut printre voi în toată răbdarea, prin semne, minuni și lucrări pline de putere.”

22. Este răbdarea o calitate esențială la un Bătrân?

1 Tim. 3:3 „Să nu fie nici dedat la vin, nici bătăuș, ci să fie blând îrăbdătorș, nu certăreț, nu iubitor de bani.”

Vol. VI, pag. 251, par. 1:

Citim: „Bătrânii care cârmuiesc bine să fie învredniciți de îndoită cinste, mai ales cei care lucrează în cuvânt și în învățătură" (1 Tim. 5:17, 18). În virtutea acestor cuvinte, biserica nominală a dezvoltat o clasă de Bătrâni Conducători și a pretins pentru toți bătrânii o poziție conducătoare sau autoritară, dacă nu dictatorială, printre frați. O astfel de definiție a „conducerii” este contrară cu toate prezentările din Scripturi despre acest subiect. Timotei, ocupând poziția de supraveghetor general sau Bătrân, a fost instruit de către apostol, zicând: „Nu mustra cu asprime pe un bătrân, ci sfătuiește-l ca pe un tată" etc. „Robul Domnului nu trebuie să se certe, ci să fie blând cu toți". Nimic, desigur, n-ar aproba aici o conducere autocrată sau o purtare dictatorială — smerenia, blândețea, îndelunga răbdare, iubirea frățească, iubirea, trebuie să fie calitățile proeminente ale celor recunoscuți ca bătrâni. Ei trebuie să fie exemple pentru turmă în toate sensurile. Dacă ei, prin urmare, ar fi dictatoriali, exemplul pentru turmă ar fi ca toți să fie dictatoriali; dar dacă ei ar fi smeriți, îndelung răbdători, răbdători, blânzi și iubitori, atunci ilustrația ar fi pentru toți în conformitate cu acestea. O redare mai literală a pasajului pe care-l avem în analiză arată că bătrânilor trebuie să li se dea onoare în măsura în care ei manifestă credincioșie față de responsabilitățile serviciului pe care l-au acceptat. Am putea prin urmare să redăm pasajul astfel: Bătrânii proeminenți să fie socotiți vrednici de îndoită cinste, în special cei care sunt împovărați de lucrarea grea a propovăduirii și învățării.

Vol. VI, pag. 298, par. 2:

Acest îndemn nu este pentru bătrâni, ci pentru întreaga Biserică, inclusiv bătrânii. El ia cunoștință de faptul că deși Biserica întreagă, ca Noua Creație a lui Dumnezeu, are o stare perfectă înaintea Lui ca Noi Creaturi în Cristos Isus, cu toate acestea, toți au imperfecțiunile lor după trup. Arată mai departe ceea ce toți recunoaștem, și anume, că există diferențe în gradul și felul imperfecțiunilor noastre trupești, așa încât, după cum la copiii unei familii pământești diferite dispoziții cer un tratament diferit din partea părinților, cu mult mai mult în familia lui Dumnezeu există diferențe de dispoziție atât de mari, încât cer considerație specială a unuia față de altul. A lua în seamă imperfecțiunile altora din punctul de vedere al criticii, ar însemna a ne dăuna mult nouă înșine, cultivând în inimile noastre o dispoziție de găsire a greșelilor, foarte atenți la slăbiciunile și imperfecțiunile altora, și proporțional, poate, înclinați să fim orbi față de propriile defecte. Asemenea tendință de a critica este cu totul străină de spiritul și intenția îndemnului apostolului.

Îndemnul li se adresează celor care au fost concepuți de spiritul adevărului, spiritul sfințeniei, spiritul smereniei, spiritul iubirii. Cei care cresc astfel în darurile Spiritului se vor teme și vor critica mai ales propriile lor defecte, în timp ce iubirea față de alții îi va face să-i scuze pe aceștia și să-i îngăduie în mintea lor cât se poate de mult. Dar în timp ce acest spirit al iubirii scuză ofensele și slăbiciunile fraților, el trebuie să fie totuși treaz pentru a le face bine — nu prin gâlceavă, conflict, ceartă, dispută, găsire de greșeli și defăimarea unuia de către altul, ci într-o manieră cum ar aproba Regula de Aur. Cu blândețe, smerenie, îndelungă răbdare și răbdare, va căuta să îngăduie slăbiciunile celuilalt și în același timp să se ajute reciproc să iasă din ele, fiecare amintindu-și de propriile slăbiciuni de vreun fel.

23. Cum putem cultiva îndurarea răbdătoare?

(a) Prin rugăciune.

R 2005, col. 2, par. 8, până la pag. 2006, par. 1:

În legătură cu aceasta să observăm în mod special că privilegiul rugăciunii, sau orice altă favoare de la Dumnezeu, nu este acordat pentru scopuri egoiste. Un lucru care ar putea fi în mod cuvenit dorit și cerut într-un caz, ar putea fi necuvenit dacă ar fi cerut din alt motiv. A dori și a cere ceva bun în sine, pentru a ne putea slăvi pe noi înșine înaintea oamenilor, este o cerere greșită, datorită unui motiv greșit.

Dorința după un lucru bun, numai pentru confort și comoditate, este un motiv nepotrivit, egoist. Apostolul se referă la astfel de cazuri zicând: „Cereți și nu căpătați, pentru că cereți rău, ca să risipiți în plăcerile voastre” — adică, pentru scopuri de slavă deșartă sau alte motive egoiste (Iac. 4:3). A cere un lucru bun numai ca să facem din el o probă prin care să ne stabilim credința, se pare că este o cerere nepotrivită, căci numai celor plini de credință li se promite ceva.

În afară de aceasta, planul lui Dumnezeu este ca noi să umblăm prin credință, nu prin vedere. Ca atare, nu numai să nu cerem ceva neautorizat, dar pe măsură ce creștem în spiritualitate, rugăciunile noastre să fie în principal pentru favoruri spirituale; și chiar când le cerem pe acestea să fim atenți să nu specificăm cum să ne vină. Și să aștepăm răspunsurile la rugăciuni pe căi naturale, mai degrabă decât supranaturale, deoarece metoda obișnuită a lui Dumnezeu este să folosească mijloace supranaturale numai unde mijloacele naturale sunt inadecvate.

Se declară că harurile Spiritului sfânt sunt deschise pentru cererile și pentru eforturile corespunzătoare ale noastre: Tatăl vostru ceresc este mai dispus să dea Spirit sfânt celor care-l cer, decât sunt părinții pământești să dea daruri bune (pământești) copiilor lor. Luca 11:13.

Necazul pentru mulți este că nu se folosesc de marea rezervă de har divin pusă deoparte pentru folosul celor care, rămânând în El și Cuvântul Lui rămânând în ei, caută și găsesc. Nimeni să nu presupună că toate rugăciunile trebuie să fie egoiste. Chiar dimpotrivă, avem multă libertate în privința rugăciunii, în acord cu Cuvântul și voia Domnului.

Fiecare încercare a credinței și a răbdării este o ocazie de rugăciune pentru ajutorul promis. Fiecare pierdere a biruinței este o ocazie de rugăciune pentru iertare și totodată pentru binecuvântare divină, pentru ca lecția slăbiciunii noastre să poată fi adânc imprimată, astfel ca la următoarea încercare asemănătoare, de îndată să putem solicita și primi „har, ca să avem ajutorul făgăduit”. Fiecare învingere asupra noastră este ocazie de rugăciune ca să nu fim mândri și încrezuți, ci smeriți și veghetori în fața atacului următor al marelui potrivnic. Orice slujbă făcută Adevărului devine o ocazie de a mulțumi prin rugăciune pentru privilegiul de a sluji Marelui Rege și pentru că, poate, am suferit ceva pentru cauza Lui; este și un motiv de a ne ruga pentru alte posibilități de serviciu și pentru harul de a le folosi cu înțelepciune.

Dacă aveți ispite și încercări pe care le puteți birui și care rodesc în caracterul vostru răbdare, experiență, dragoste frățească, simpatie și iubire, bucurați-vă, mulțumiți în rugăciunile voastre și recunoașteți mila și ajutorul divin. Dacă încercările vi se par mai grele decât puteți suporta și par să vă strivească, duceți cauza voastră înaintea marelui Purtător de greutăți și cereți ajutorul Lui în purtarea a orice v-ar face bine și eliberarea de sub tot ce nu v-ar face bine, ci v-ar dăuna. Dacă inima voastră este plină de dorința de a asculta de porunca Domnului și „nu părăsiți strângerea voastră laolaltă”, și sunteți împiedicați în mod nejustificat, într-un mod pe care ați încercat să-l biruiți dar nu puteți, duceți chestiunea la Domnul în rugăciune, vegheați, așteptați și străduiți-vă potrivit rugăciunii voastre, și curând veți vedea manifestarea puterii divine pentru voi. Dacă vedeți un frate adevărat, un „soldat” adevărat clătinându-se și în pericol, inima să vă fie atât de plină de iubire pentru toți „frații” Domnului, încât nu numai să alergați spre a-l ajuta, ci și să interveniți neîncetat la tronul harului ceresc, până când l-ați recâștigat, sau până când din propria lui voință a renunțat cu totul la „calea îngustă”. Și dacă greșeala ar fi a voastră, rugăciunile și eforturile voastre vor fi desigur binecuvântate și făcute să lucreze spre profitul vostru. Dacă nu aveți zel arzător să vestiți veștile bune de mare bucurie, rugați-vă serios, credincios și stăruitor, străduiți-vă și curând îl veți dobândi. Dacă aveți zel și iubire pentru Evanghelie, dar nu aveți capacitate s-o puteți prezenta, rugați-vă pentru aceasta, folosind din plin ceea ce deja aveți. Dacă aveți zel și capacitate, dar vă lipsește ocazia favorabilă, duceți și această plângere cât veți putea mai degrabă înaintea Domnului în rugăciunile voastre, spunându-I că v-ați folosit cu credincioșie de toate ocaziile pe care le-ați avut. Apoi vegheați pentru mai multe posibilități, fără ca mâna voastră să lenevească în a folosi chiar și cele mai modeste, cele mai neînsemnate ocazii ce vă sunt la îndemână.

Aveți o dispoziție certăreață, sau alte obiceiuri rele, de care vă dați seama că sunt o povară pentru casă și familie, și pentru frații voștri din casa Domnului? Duceți la Domnul în rugăciune, cerând har ca să biruiți, și între timp folosiți cea mai bună străduință și efort, în armonie cu rugăciunea voastră.

Vă lipsește înțelepciunea, așa încât eforturile voastre de a servi Domnului și adevărului sunt de obicei eșecuri? Duceți-o la Domnul în rugăciune, amintindu-vă de făgăduința: „Dacă vreunuia dintre voi îi lipsește înțelepciunea, s-o ceară de la Dumnezeu, care dă tuturor cu mână largă și fără mustrare, și ea îi va fi dată”. Iac. 1:5.

Aveți complicații în afaceri, produse de lipsa voastră de judecată, sau de necinstea altora, sau de generozitatea voastră față de săraci etc.? Și acestea vă neliniștesc și vă împiedică progresul în cele spirituale și astfel vă amenință binele ca „noi creații”? Aceasta este desigur o chestiune potrivită să fie pusă în fața Domnului la tronul harului ceresc. Și deși n-ar fi corect să încercați să-I dictați Domnului cum să vă vină ușurarea, și să nu așteptați ca Domnul să facă o minune ca să reușească aventura voastră imprudentă, totuși puteți cere ca înțelepciunea Lui să conducă și să supravegheze în privința rezultatelor, mai bine decât ar putea-o face înțelepciunea voastră.

(b) Prin creștere în cunoștință.

R 3136, col. 1, par. 5:

„Fiți răbdători față de toți” pare să implice că cei mai bine echilibrați din poporul Domnului trebuie să privească compătimitor și să exercite îngăduință răbdătoare față de clasele mai sus menționate: nu numai față de cei slabi și față de cei cărora le lipsește curajul, ci față de toți, inclusiv față de cei care au prea mult curaj și inițiativă. Scripturile ne îndeamnă în mod repetat: „Aveți nevoie de răbdare”, și zi de zi copiii avansați ai Domnului își dau seama de adevărul acestui lucru și ajung să aprecize răbdarea ca unul din harurile creștine principale. (1) Creșterea în cunoștință ne ajută să creștem în acest har al răbdării, căci, pe măsură ce apreciem tot mai mult răbdarea Tatălui ceresc cu noi, aceasta ne ajută să aplicăm același principiu față de alții. (2) Ajungând să ne dăm seama de marele dezastru care este asupra rasei în ansamblu — starea noastră decăzută și cum căderea afectează pe unii mai mult într-un fel, pe alții mai mult în alt fel — pe unii mai ales mental, pe alții mai ales fizic, iar pe alții mai ales moral, aceasta ne lărgește compătimirea față de semeni și astfel ne crește răbdarea în raporturile cu ei. Acest lucru este mai ales adevărat în privința casei credinței, în care, printre cei pe care atât de îndurător i-a chemat Domnul, recunoaștem pe unii mai plini de cusururi decât noi, poate în unele privințe — deși în alte privințe noi putem fi mai deficitari. Ideea că Tatăl ceresc a favorizat și a chemat pe cineva, să ne facă extrem de atenți cum cooperăm cu Domnul în privința chemării, și să fim cât se poate de mult de ajutor celor care caută să umble pe urmele Domnului nostru pe calea îngustă. Prin urmare, noi desigur trebuie să avem răbdare deosebită cu toți frații. Rom. 14:15; 1 Cor. 8:11.

(c) Prin creștere în credință.

R 3245, col. 1, par. 6:

„Aveți nevoie de răbdare”, scrie apostolul. „Prin răbdarea voastră, vă veți câștiga sufletele voastre”, ne învață Domnul nostru. „Dar răbdarea trebuie să-și facă desăvârșit lucrarea, ca să fiți desăvârșiți, întregi și să nu duceți lipsă de nimic”, explică apostolul. Foarte evident deci, răbdarea include și alte haruri ale caracterului — implică posesia lor într-o oarecare măsură. În poporul Domnului răbdarea trebuie desigur să preceadă credința, și gradul răbdării, foarte general, măsoară mărimea credinței. Creștinul care constată că este nerăbdător și neliniștit, evident este deficitar în credință față de Domnul; căci altfel ar putea să se odihnească în făgăduințele îndurătoare ale Domnului și să aștepte împlinirea lor. După ce folosește sârguință și energie rezonabile, el trebuie să fie mulțumit să lase rezultatele, timpurile și perioadele în seama Domnului.

(d) Prin recunoașterea elementului timp în planurile lui Dumnezeu.

R 2155, col. 1, par. 5:

A patra anexă este răbdarea. Timpul este un element foarte important în procesul desăvârșirii oricărui lucru bun. Fructul cules devreme este necopt, tare, acru, amar. Timpul, ca și îngrășământul, cultivarea, ploaia și soarele, este necesar pentru fructul copt și bogat care delectează gustul. Așa este și cu roadele planurilor și scopurilor, de educație și de har. Scopurile adânci ale lui Dumnezeu se realizează încet, nu numai în marele Său guvern universal, ci și în inimile și mințile creaturilor Sale inteligente. Dumnezeu lucrează cu toate lucrurile potrivit voinței Sale după liniile principiilor fixe ale legilor Sale înțelepte și drepte — fizice, morale și intelectuale. A fi nerăbdător în orice caz înseamnă a insista în mod neînțelept să obții roade necoapte, grabnice, acre, amare, care, dacă Domnul le dă, se vor dovedi o pedeapsă dăunătoare pentru nerăbdarea care le-a cerut. Răbdarea să-și facă desăvârșit lucrarea, așteaptă timpul Domnului: Odihnește-te în Domnul și așteaptă-L cu răbdare. Să așteptăm timpul și modul Domnului și indicațiile voinței Sale în fiecare caz, atât în privința noastră, cât și a altora, și cei care-și pun încrederea în El nu vor fi dați de rușine niciodată.

R 2792, col. 2, par. 4:

Într-adevăr, putem aștepta creșterea acestui spirit în creștinătate — sentimentul că în trecut au fost prea răbdători, nu suficient de agresivi — sentimentul că dacă ar fi luat chestiunea în mâinile lor cu mult timp în urmă, lumea ar fi putut fi convertită până acum. Dar cei care au păzit cuvântul Domnului de îndurare răbdătoare și care au căutat la El înțelepciunea de sus de care aveau nevoie, care mai întâi este curată, apoi pașnică, ușor de înduplecat, plină de îndurare și de roade bune, și îndurarea răbdătoare, au învățat că El are un timp potrivit în care scopurile Sale vor fi împlinite; și învățând, acest lucru i-a ajutat în cultivarea îndurării răbdătoare așa cum Domnul lor a îndurat împotrivirea răului, a răutății lui, a dușmăniei lui, a falsităților lui, a persecuției lui — îndurând toate acestea cu bucurie, cu răbdare, ca pentru Domnul — dându-Și seama că acesta este programul pe care Domnul l-a permis, și l-a permis pentru scopuri înțelepte în legătură cu chemarea și cu pregătirea „turmei mici” care va fi comoștenitoare cu Cristos, Domnul ei, în Împărăție.

24. Ce alte idei sunt sugerate în Indexul subiectelor din Mana cerească?