PRIMA BĂTĂLIE A ARMAGHEDONULUI

Judec. 4:4-24; 5:1-22.

> Sisera și Barac — Debora și Iael — A fost cea din urmă o ucigașă? — Cum „de pe cărările lor, stelele se luptau împotriva lui Sisera.”

„Când cei drepți strigă, Domnul aude și-i scapă din toate necazurile lor.” Ps. 34:17.

R5604 W. T. 1 ianuarie 1915 (pag. 7-8)

Până aici am arătat că marea bătălie a Armaghedonului — cea antitipică — este aproape — că ea va urma repede după războiul mondial actual. Studiul de astăzi este în legătură cu prima dintre marile bătălii din Valea Meghido, însemnată pentru multele ei măceluri și de aceea făcută baza prezicerii divine în privința „timpului de strâmtorare cum n-a mai fost de când sunt popoarele”, care va preceda și va pregăti calea Stăpânirii glorioase de o mie de ani a lui Mesia. 1 Cor. 15:24-26; Apoc. 20:6.

Israeliții, vinovați de idolatrie, fuseseră pedepsiți, potrivit legământului lui Dumnezeu cu ei, prin permiterea ca vrăjmașii să-i învingă. Ei ajunseseră la mari strâmtorări. Vrăjmașii lor deveniseră puternici și opresivi. Generalul Sisera, dintre canaaniți, după ce a umilit pe israeliții din nordul Palestinei timp de ani de zile, a pornit cu o armată mare spre sud, pus pe biruințe. Puterea armatei sale este arătată în declarația că avea nouă sute de care de fier.

Când a ajuns în sud la Valea Meghido, mesagerii l-au ajuns, informându-l că Barac, un conducător printre israeliți, folosise ocazia absenței sale și conducea și el spre sud o armată de zece mii de israeliți. Sub îndrumare divină, Barac a stabilit baza armatei sale pe Muntele Tabor — același care în zilele lui Isus a devenit cunoscut ca Muntele Schimbării la Față, unde Împărăția viitoare a lui Mesia a fost reprezentată într-o viziune. Astfel avem încă un aspect remarcabil al viitorului — asocierea viziunii Împărăției în vecinătatea câmpiei dezastrului Armaghedonului care ilustrează răsturnarea instituțiilor prezente.

Armate puse în încurcătură

Generalul Sisera, disprețuind pe israeliții slab înarmați, a înaintat cu armata sa pe ambele maluri ale Râului Chison spre Muntele Tabor. Atunci cuvântul Domnului a venit din nou la generalul Barac, îndrumându-l să înainteze împotriva armatei canaaniților. Măcelul a fost mare, după cum se relatează în lecția noastră. Armata lui Sisera a fost pusă în încurcătură, așa că s-a risipit. O mare furtună și o rupere de nori au umflat râul, făcând mlaștini în văile mai joase, unde carele lui Sisera au fost nefolositoare. Soldații lui, fugind să-și scape viața, au fost omorâți de israeliți, în timp ce alte mii au fost luați de curenți în jos spre mare. Această intervenție a lui Dumnezeu pentru poporul Său Israel este descrisă în limbaj figurat ca lupta „stelelor cerului” împotriva armatei lui Sisera. În mod asemănător, în marele Armaghedon care acum este aproape, nu puterea umană va birui, ci oștile dezorientate vor efectua stricarea completă a ordinii de lucruri actuale, căci „vor ridica mâna unii asupra altora” (Ezec. 38:21; Zah. 8:10; 14:13). Ruperea de nori a Adevărului și umflarea apelor cunoștinței fac să se întâmple această mare catastrofă umană — pe care Domnul o va conduce pentru binecuvântarea lumii.

Puterea unei femei credincioase

Deși Domnul a binevoit să folosească de obicei bărbați în legătură cu lucrarea Sa, nu numai ca personaje tipice, ci și ca vestitori ai ((719)) Evangheliei, totuși Scripturile ne dau ilustrații de femei nobile care, din cauza abaterii bărbaților, au fost folosite și aproape forțate să intre în serviciu public prin providența lui Dumnezeu. Printre asemenea exemple este însemnat cel al Deborei. Ea a observat cum neglijarea Legii divine rodise în subjugarea poporului ei. Ea a observat că aceasta se răspândea în toată țara Canaanului și că era nevoie de un îndrumător să arate poporului calea dreaptă — înapoi spre Dumnezeu. Canaaniții, pe care ei nu-i cuceriseră, i-au cucerit pe ei.

Cucerirea a fost permisă de Dumnezeu. Ea și-a avut starea incipientă când israeliții au neglijat îndrumarea divină ca ei să trăiască separat de toate celelalte popoare. În loc de aceasta, ei începuseră să se amestece prin căsătorie cu femei canaanite. Acestea, la rândul lor, ademeniseră pe soții și pe copiii lor la zeii și la închinarea păgână. Se pare că mulți din Israel care nu se dedaseră la idolatrie aproape au uitat cunoștința și aprecierea adevăratului Dumnezeu.

Aceasta este și astăzi o greutate în această țară — peste tot. Retragerea creștinilor de la erorile monstruoase ale crezurilor trecutului i-au înstrăinat pe mulți de Biblie, în credința că Biblia și crezurile învață aceleași doctrine. Aceasta este explicația stranelor goale și a dezgustului pentru religie. Poporul are nevoie de informație corectă în privința adevăratului Dumnezeu al Iubirii și în privința Planului Său real schițat în Biblie.

În ceasul întunecat al asupririi Israelului, prinților semințiilor părea că le lipsește patriotismul și credința în Dumnezeu. Fiecare seminție era un stat separat și nu era nici o coeziune între ele — legătura de unire intenționată divin, adevărata religie, fiind slăbită. Cam în acest timp, Domnul, căutând un canal prin care să fie îndurător față de poporul Său, a găsit acel canal într-o femeie — Debora. Ea și-a dat seama de situație mai adânc decât alții, probabil fiindcă era mai adânc consacrată lui Dumnezeu și serviciului Său. Ea s-a mutat de la casa ei din partea de nord într-un loc central din ținuturile deluroase ale lui Efraim. De acolo ea a trimis mesaje încurajatoare, stimulatoare la bărbații de frunte ai diferitelor seminții. Ea a fost respectată. Sfatul ei a fost apreciat. Sfatul ei a fost căutat. În acest sens ea a judecat — a sfătuit, a îndrumat, a ajutat — pe Israel.

Devotarea deplină a inimii, esențială

Debora este numită profetesă. Aceasta ar putea însemna învățător public, sau unul prin care Domnul a trimis mesaje speciale. Unele lucruri legate de această istorie indică acest sens din urmă. Desigur că Domnul a folosit-o, și aceasta fiindcă ea a fost o servitoare dispusă și consacrată Cauzei Sale, poporului Său. Ce lecție este aici pentru tot poporul lui Dumnezeu — că pentru a fi folosit în serviciul Domnului și a realiza lucruri pentru El și ai Lui, este necesară deplina devotare a inimii!

La un timp oportun, când armata lui Sisera cu nouă sute de care pornise spre sud către Meghido, Debora a trimis vorbă lui Barac, un conducător în seminția ei — Neftali. Ea a sfătuit că atunci era timpul să facă ceva pentru eliberarea poporului lui Dumnezeu și el să meargă imediat la luptă cu zece mii de israeliți. Barac a refuzat dacă ea nu coopera. Ea a fost de acord, prevenindu-l însă că onoarea va fi împărțită cu ea și el va pierde o parte din binecuvântarea sa din cauza lipsei lui de curaj. Astfel s-a întâmplat că armata lui Barac a mers spre Muntele Tabor sub comanda generalului Barac, dar o femeie a fost adevăratul purtător de cuvânt sau agent al lui Dumnezeu, îndrumând afacerile bătăliei care a adus o victorie așa de răsunătoare lui Israel.

A fost războiul justificat? — Iael

Carele generalului Sisera s-au împotmolit în mlaștină; armata sa fiind înfrântă, el a fugit pe jos cu alții, numai ca să fie ajuns din urmă de biruitori. Intrând într-un cort care părea ospitalier, s-a ascuns și a adormit. Gazda sa a folosit ocazia și a bătut un țăruș de cort în tâmpla lui. Unii au denunțat acest act ca o călcare a ospitalității, dar a fost apărat de către alții pe motivul că și acum obiceiul arabilor din Palestina este că orice bărbat care intră nepoftit în cortul unei femei este vrednic de moarte. Oricum, să nu uităm că Iael nu era creștină, nu era concepută de Spiritul sfânt, nu era învățată în Școala lui Cristos, și că, prin urmare, orice s-ar spune despre ea n-ar avea nici o legătură cu creștinii care sunt sub Legea Spiritului lui Cristos — Legea Iubirii.

În același timp, să ne amintim că nici unul dintre evrei n-a fost în relația cu Dumnezeu și cu scopul Său divin pe care o ocupă creștinii adevărați. Lupta lor în trup simbolizează lupta noastră ca Noi Creaturi împotriva slăbiciunilor și poftelor cărnii noastre. Să ne amintim că moartea lui Sisera și a armatei sale nu i-a trimis într-un iad de chinuri veșnice, ci a fost numai calea prin care ei „au fost adăugați la părinții lor” — „au adormit împreună cu părinții lor”. De atunci ei nu știu nimic și nici nu vor ști nimic în viitor până la timpul trezirii lor; și acea trezire Dumnezeu a plănuit-o îndurător, așa încât va fi după ce Mesia va fi luat în stăpânire lumea, și prin stabilirea Împărăției Sale va fi răsturnat împărăția lui Satan și domnia Păcatului și Morții.

Sisera și armata sa vor veni afară, ca restul omenirii, drept rezultat al operei răscumpărătoare a lui Isus, sfârșite la Calvar. Ei vor veni afară pentru ca harul lui Dumnezeu ((720)) să le poată fi mărturisit și pentru ca ei să poată avea ocazia, prin ascultare de legile Împărăției, să se pregătească să intre în viață veșnică pe planul perfecțiunii umane într-un Paradis pământesc. Cu acest gând în fața noastră, puțin contează pentru noi dacă moartea vine peste noi prin război, ciumă sau boală. Numai cei care au auzit de Cristos, care L-au acceptat și care au fost concepuți de Spiritul sfânt sunt Creații Noi — numai aceștia sunt în încercare în prezent. Încercarea restului lumii este în viitor; pentru că cunoștința este un aspect esențial al încercării pentru viață veșnică sau moarte veșnică.

„O mie de ani! gloria viitoare-a pământului,
Ziua fericită prezisă atât de demult;
Dimineața strălucită a slavei Sionului,
Profeții au văzut-o de la-nceput.”