Mai multe dovezi convingătoare sunt cerute

„Nu fi necredincios, ci credincios.” Ioan 20:27.

R5624 W. T. 1 februarie 1915 (pag. 40-42)

Cuvintele textului nostru sunt în legătură cu apariția Domnului nostru în fața celor unsprezece ucenici în odaia de sus, Sf. Toma fiind unul dintre ei. Din istorisire aflăm că tocmai cu o săptămână înainte de aceasta Isus li Se arătase ucenicilor, dar Sf. Toma fusese absent atunci. Cei zece care fuseseră martori ai arătării Domnului nostru i-au spus lui Toma ceea ce văzuseră; dar relatările lor păreau povești fără sens și nu le-a putut crede. El a spus că gândește că ei se convinseseră prea ușor și că se cerea dovadă mai puternică pentru ca el să se convingă. Numai dacă vedea urmele cuielor de la mâinile Domnului nostru și punea degetele pe aceste urme, și dacă putea să pună mâna pe rănile suliței din coastă, va crede.

Pentru unii, acesta ar putea fi un exemplu de necredință extremă, o lipsă a dispoziției de a primi mărturia celor zece în privința experiențelor prin care trecuseră. Totuși, pentru alții n-ar părea așa de ciudat. Unora dintre noi le-ar fi greu să creadă pe cineva că o persoană pe care cu trei zile înainte o văzuseră moartă și pusă în mormânt dovedise altora prin prezența sa că era din nou vie; și în special ar fi greu de crezut că se arătase când ușile erau închise, și că dispăruse, ușile fiind tot închise. Mai degrabă ne temem că de eram în locul lui Toma am fi fost înclinați să spunem: „Arată-ne cum se poate așa ceva”. Noi am fi avut aceeași dificultate și la fel am fi spus: „Gândiți că ați văzut ceva; credeți că spuneți adevărul, dar noi gândim că ați fost înșelați”. Noi ne-am născut cu deosebiri în trăsăturile mintale și pentru unii este mai ușor să creadă decât pentru alții.

Sf. Toma n-a fost mustrat

Totuși, cu această ocazie Isus a făcut demonstrația dorită. Prima Lui apariție în fața lor ca grup a fost, credem noi, în prima zi a săptămânii, iar a doua manifestare a fost dată iarăși în prima zi a săptămânii cu opt zile mai târziu, în împrejurări asemănătoare. Sf. Toma fiind prezent, Isus i-a spus: „Adu-ți degetul încoace și uită-te la mâinile Mele; și adu-ți mâna și pune-o în coasta Mea; și nu fi necredincios, ci credincios” (Ioan 20:27). Acestea au fost chiar lucrurile pe care le ceruse Toma, chiar dovada pe care o ceruse. Cuvintele lui Isus nu dau ideea vreunui reproș deosebit către Sf. Toma. Ar părea că faptul că Domnul i-a dat dovada dorită ca să-l convingă, a fost un indiciu că El nu i-a dezaprobat cererea mai multor demonstrații convingătoare decât avuseseră alții, înainte de a crede o declarație atât de minunată ca aceea a celorlalți zece ucenici; căci, dacă ar fi fost un lucru pe care să-l dezaprobe, El nu i-ar fi satisfăcut dorința lui Toma.

Domnul nostru a spus însă (chiar dacă vorbea despre aceia dintre noi care trăim mai târziu și nu despre ucenici): „Ferice de cei care n-au văzut și au crezut”. Aceasta este poziția noastră. Domnul indică o binecuvântare specială peste aceia care, nevăzând, vor putea crede. Dar ne amintim că noi avem mărturii și dovezi pe care Sf. Toma nu le-a avut. Dacă am auzi că zece oameni au văzut anumite lucruri într-o noapte, ne-am putea întreba dacă n-au avut o viziune, întocmai ca aceea de pe Muntele schimbării la față. Ne-am fi putut imagina că au avut un vis sau o halucinație. Iată însă pe Sf. Toma, un om ca foarte mulți dintre noi, încăpățânat și practic; dar când i s-a dat dovada, când s-a făcut demonstrația, el a recunoscut că n-a fost o fantomă, ci Domnul stătea în fața lui într-un corp de carne. Acest incident s-a dovedit un întăritor al credinței multora dintre noi.

Este foarte posibil ca sfântului Toma să nu i se fi permis să fie prezent la prima întrevedere, tocmai cu scopul de a se putea face acea demonstrație, cu scopul de a fi mai ușor pentru unii dintre noi să credem. Putem ușor vedea că o credință stabilită a fost cât se poate de importantă pentru ucenici. „Fără credință este cu neputință să fim plăcuți Lui” (Evr. 11:6). Dacă ucenicii s-ar fi îndoit de învierea Domnului nostru, ei n-ar fi fost în stare să ne dea o mărturie clară asupra acestui subiect, și cum am fi știut faptele altfel? Unii am fi crezut că El S-a înălțat la cer, iar alții am fi gândit altfel, dacă n-am fi avut mărturia, dovada clară. Așa că scopul Domnului a fost ca acești unsprezece ucenici să fie cu totul convinși. Dacă nu aveau credință absolută în El ca Răscumpărătorul și Avocatul înălțat, ei nu erau pregătiți să primească Spiritul sfânt la Cincizecime. Și dacă nu primeau Spiritul sfânt, nu erau pregătiți pentru slujire.

Aceste patruzeci de zile deci, par să fie cea mai importantă parte a slujirii Domnului nostru; pentru că de ele depindea tot succesul Mesajului Evangheliei care urma să fie trimis nu prin îngeri, ci prin oameni — chiar acești oameni cărora li S-a arătat — ei trebuiau să spună ce ((692)) au văzut și au crezut. Să-și fi pierdut credința și să se fi întors la afacerile obișnuite ale vieții, ar fi fost contrar aranjamentului divin.

Isus S-a arătat de patru ori — o dată femeilor în dimineața învierii Sale, o dată, mai târziu în aceeași zi, la doi dintre ucenicii Săi care mergeau spre Emaus; mai târziu, în aceeași seară, celor zece în odaia de sus; apoi, după o săptămână, această arătare lui Toma și celorlalți zece ucenici. Apoi au trecut încă două sau trei săptămâni, în care nici nu L-au văzut, nici n-au auzit despre El. Isus le dădea ceva timp să-și dezvolte credința. Ei au avut aceste dovezi, că El avea putere spirituală să vină și să plece ca vântul. El nu le-a spus ce să facă, așa că, în ciuda tuturor celor văzute, ei au gândit că era cel mai bine să se întoarcă la pescuit.

Acesta a fost momentul așteptat de Isus. El știa că ei vor avea îndoieli și nedumeriri, și a fost atent să fie cu ei invizibil ca să-i învețe o lecție necesară imediat ce s-au întors la pescuit. Ca rezultat, ei n-au prins nici măcar un pește. Nici unul n-a fost lăsat să intre în năvodul lor. Ucenicii au trudit toată noaptea în zadar.

Dimineața Isus stătea pe țărm. Nu-L văzuseră cam de trei săptămâni și la început nu L-au recunoscut. Le-a spus să arunce năvodul de cealaltă parte a corăbiei. Dacă nu erau pești pe o parte, probabil nu erau nici pe cealaltă; deoarece o mică distanță nu avea mare importanță. Dar avuseseră așa o experiență grea în timpul nopții, încât erau dispuși să facă aproape orice. Deși nu părea rațional că ar avea vreun rost să arunce năvodul doar cu câțiva metri mai departe, totuși, după ce-și pierduseră toată încrederea, ei erau gata să urmeze sugestia străinului. Astfel că au aruncat năvodul și au scos o mare captură de pește. Era un miracol, fiindcă năvodul era plin. Dar pentru o ființă spirituală nu era nimic remarcabil în această dovedire, în această manifestare a puterii divine.

Prin această experiență ucenicilor li s-au dat două lecții mari — că fără binecuvântarea divină nu puteau reuși nici măcar în pescuit, ocupația în care fuseseră angajați toată viața. A doua lecție mare a fost că Acela care fusese Pescar de oameni avea puterea divină să le satisfacă toate necesitățile; că, după cum a avut puterea să le dea pește, tot așa avea puterea să le satisfacă toate necesitățile. Mai mult, când au ajuns pe țărm, El avea pește și-l fripsese — El nu depindea de peștele din năvod. Desigur că noi nu înțelegem puterea — era Putere divină, nelimitată. Această experiență a devenit pentru ucenici aproape o demonstrație finală a Puterii divine. Ei știau că este Isus, deși nu L-au întrebat. El le-a arătat că știuse tot timpul chiar ce făceau ei, și că avea putere absolută să le dea sau să le oprească binecuvântările. Trebuie să fi fost un mare întăritor al credinței lor faptul că și-au dat seama că El putea să Se îngrijească de ei într-un loc ca și în altul, și că ei nu trebuiau să se întoarcă în lume și la scopurile ei, fiindcă El va fi cu ei întotdeauna, până la sfârșitul veacului. Mat. 28:20.

Două fapte mari stabilite

După aceea Domnul S-a arătat ucenicilor Săi încă de două ori — de șapte ori cu totul. Apoi S-a înălțat la cer. Mai târziu i S-a arătat Sf. Pavel. Prin aceste diferite demonstrații Isus i-a convins cu totul pe ucenicii Săi de două lucruri mari: primul, că El nu mai era mort, că era viu; al doilea, că avea putere supremă. „Toată autoritatea Mi-a fost dată în cer și pe pământ” (Mat. 28:18). Această Ființă mare a fost Învățătorul lor. El nu pierduse nimic, ci câștigase mult prin intrarea în moarte și apoi ieșirea din ea. Astfel că ei puteau avea mare încredere în El și puteau merge să vorbească despre moartea Sa, despre faptul învierii și înălțării Sale în prezența lui Dumnezeu, așa cum s-a manifestat prin trimiterea Spiritului sfânt. Dar ei nu erau gata să declare nici unul din aceste lucruri dacă nu erau cu totul convinși.

Nu credem că Isus l-a mustrat pe Sf. Toma pentru îndoielile sale. Este o mare satisfacție pentru unul al cărui minte se întâmplă să fie de felul celei a Sf. Toma. Unele minți cer mai multe dovezi decât altele. Fără îndoială că toată Biserica a fost binecuvântată prin acțiunea Sf. Toma în timpul acela. Dacă noi am fi fost unul dintre ucenici și am fi fost absent când S-a arătat Isus prima oară și altul ne-ar fi spus despre cele petrecute, am fi spus: „Visezi, domnule. În nedumerirea și emoția ta ne spui un basm”. Am dori să fim mulțumiți și să pipăim pentru a verifica problema. Acum Domnul ne-a dat această dovadă și este o mare binecuvântare pentru noi.

O putere posedată de ființele spirituale

Dovada învierii lui Isus stă în faptul că în acea odaie de sus se afla o Persoană care avea puterea să vină și să plece ca vântul și să demonstreze că nu era mort în nici un caz. Corpul pe care l-au văzut Sf. Toma și ceilalți ucenici nu era corpul răstignit și îngropat în mormântul lui Iosif, ci un corp materializat — cu aceeași expresie facială, aceleași mâini, aceleași picioare pe care le avusese corpul uman al lui Isus. Isus a spus că era carne, că „un duh n-are carne și oase, cum vedeți că am Eu”. El avea și carne și oase. Luke 24:39.

Sf. Toma și ceilalți n-au putut înțelege cum putea un spirit să materializeze un corp. De fapt, cu toate câte știm, la mai bine de o mie opt sute de ani de atunci, nici noi nu înțelegem cum se poate. Știm însă că îngerii s-au arătat ca oameni și au putut vorbi, mânca și umbla. Știm că diferite ființe spirituale rele s-au arătat în zilele lui Noe și au căutat să locuiască pe pământ ca oameni. Ucenicii știau acest lucru dar nu s-au ((693)) gândit să-l aplice la Domnul. Ei învățau cum să aplice aceste lucruri la Domnul — cum un spirit se putea materializa și dematerializa în prezența lor. Aceasta era o chestiune de educație. Mai târziu aveau să ajungă la o înțelegere mai bună a acestui lucru — când au primit Spiritul sfânt; întocmai cum este și cu noi. Când ajungem la o cunoștință mai bună, în măsura aceea Spiritul sfânt ne-a îndrumat înțelegerea.

Noi am ajuns la o capacitate deplină de a crede aceste lucruri, deși nu le înțelegem încă; pentru că, a le înțelege, ar însemna a intra în problemă într-un mod filosofic și a ști cum se face. Noi nu gândim că apostolii au văzut corpul Domnului la înviere. Dar ceea ce au văzut a fost o dovadă că El nu mai era ființă umană, ci ființă spirituală. A face un corp potrivit pentru acea ocazie nu era un miracol mai mare decât oricare alte lucruri legate de înviere.