PARADOXURI DIVINE

„Fiindcă bunătatea îfavoareaș Ta prețuiește mai mult decât viața, buzele mele Te vor lăuda.” Psalmul 63:3.

R 5475 W. T. 1 iunie 1914 (pag. 173-174)

Există două modalități în care poate fi văzut acest text, ambele fiind foarte potrivite. Una este de a-l socoti numai din punctul de vedere al psalmistului și ce a vrut el să spună. Cealaltă este de a-l socoti din punctul de vedere al profeției. Noi înțelegem că profetul David a vrut să spună că a avea favoarea lui Dumnezeu este mai de dorit decât viața; adică mai degrabă ar muri decât să trăiască fără favoarea divină. Celălalt mod, de al vedea profetic, este să presupunem că aici, ca și în multe alte locuri, psalmistul a reprezentat pe Cristosul, Isus Capul și Biserica membrele Sale.

Consacrarea noastră este până la moarte. Dumnezeu ne-a invitat să ne prezentăm corpurile ca sacrificii vii, sfinte și plăcute Lui, și ne-a dat promisiuni nespus de mari și scumpe pentru viața viitoare. De aceea, datorită iubirii noastre pentru El și pentru principiile dreptății pe care El le ((933)) reprezintă, nu numai că suntem dispuși să ne jertfim viața, ci suntem și bucuroși să o facem. Ne bucurăm să ne jertfim viețile umane făcând lucruri care sunt plăcute lui Dumnezeu.

Alt Psalm al lui David ne dă ideea că favoarea lui Dumnezeu este viață veșnică (Ps. 30:5). Aceste afirmații paradoxale sunt în armonie cu celălalt paradox divin, că „cine își va fi pierdut viața ... o va găsi”. Cine renunță la viața pământească va câștiga glorie, onoare și nemurire, natura divină. Suntem bucuroși că putem aprecia aceste lucruri glorioase reprezentate prin favoarea divină oferită Bisericii și ne jertfim viața cu bucurie. Am ales partea mai bună.

„De aceea buzele mele Te vor lăuda.” Scripturile declară: „Căci cu inima ta crezi și ești îndreptățit și prin mărturisirea cu gura ajungi la mântuire” (Rom. 10:10). Putem spune că a trăi drept este una din cele mai bune căi de a ne dovedi ascultarea față de Domnul. Totuși, există unii care încearcă din greu să trăiască plăcut Domnului, care ar putea fi reținuți de a face o mărturisire a Lui. Există motive pentru binecuvântarea pe care o primim prin mărturisire. Un motiv este acela că este o mărturie pentru lume — vestind virtuțile Celui care ne-a chemat din întuneric; și al doilea motiv este că această mărturie are un efect bun asupra noastră. Noi ne înrolăm forțele naturale să sprijinim această mărturie și astfel aducem la unison toate puterile naturii noastre.

Predicarea Evangheliei aduce opoziție. Dacă Domnul nostru ar fi umblat scoțând demoni, vindecând bolnavi etc., și n-ar fi spus nimic despre Planul divin, probabil că ar fi fost privit ca un personaj frumos — un om care umbla să facă bine. Dar deoarece El predica diferit de cărturari și farisei, și predicarea Adevărului era împotriva învățăturilor celor din jurul Său, le-a stârnit mânia.

Așa este și acum. Toată persecuția vine din faptul că Adevărul este făcut cunoscut. Acest lucru a fost adevărat în toate timpurile. În Veacurile Întunecate și de-a lungul Veacului Evanghelic, predicarea Adevărului a adus persecuții asupra celor care aduceau vești bune, din partea celor ale căror minți au fost întunecate de prințul întunericului. În măsura în care ne deschidem buzele și vorbim despre Evanghelia Domnului, Satan și cei care sunt orbiți de el ni se împotrivesc. Cu buzele cineva ar putea lăuda pe Dumnezeu și cu buzele ar putea răni pe oameni. Buzele acestei clase consacrate lui Dumnezeu — cei care își jertfesc viața prezentă în serviciul Său — ar trebui să fie devotate laudei Lui, arătării caracterului glorios și bunătății iubitoare a Dumnezeului nostru și vorbirii despre minunile Planului divin, care este minunat în ochii noștri.