Vol. 20, Ianuarie-Februarie, Nr. 2

Smerenia un ELEMENT AL CURAJULUI ADEVĂRAT

Nu te socoti singur înțelept; teme-te de Domnul și abate-te de la rău! Prov. 3:7

R 5186 W. T. 15 februarie 1913 (pag. 57-58)

Nimic nu este mai periculos pentru copilul lui Dumnezeu decât încrederea în sine; aceasta împiedică reformarea inimii, precum și adevăratul folos pentru alții și în special folosul în serviciul lui Dumnezeu; deoarece Cuvântul declară: Dumnezeu stă împotriva celor mândri, dar dă har celor smeriți” (Iac. 4:6). Peste tot în Scripturi este proeminent arătat faptul că acei care vor să fie în armonie cu Dumnezeu trebuie să fie smeriți. Domnul acordă binecuvântări celui smerit, blând, cu spirit de învățăcel. Isus a spus: „Ferice de cei blânzi” (Mat. 5:5). Apostolul îndeamnă: Smeriți-vă, deci, sub mâna cea tare a lui Dumnezeu, ca la timpul potrivit, El să vă înalțe”. 1 Pet. 5:6.

Cuvântul lui Dumnezeu arată că Isus a fost blând și smerit cu inima (Mat. 11:29, 30). Această smerenie a minții și a inimii a fost, în multe privințe, secretul succesului Său. Dacă n-ar fi fost smerit, n-ar fi ajuns la poziția glorioasă la care a fost înălțat.

Există un contrast însemnat între Isus și Satan. Unul s-a gândit să se înalțe, iar Celălalt să Se smerească (Is. 14:13, 14; Filip. 2:8). Satan a zis: „Mă voi ridica mai presus de îngeri; voi fi ca Cel Preaînalt și voi exercita o putere ca El. Aș putea arăta îngerilor o mare înțelepciune dacă aș avea control asupra lucrurilor”. Inspirat de acest spirit greșit, Satan a devenit ambițios să arate ceea ce ar putea el face.

Scripturile ne dau de înțeles că dorința nestăpânită a lui Satan de a câștiga distincție a fost secretul căderii lui. Ambiția este bună, dar numai când este bazată pe smerenie. Orice spirit care nu respectă Înțelepciunea lui Dumnezeu este într-adevăr nebunie.

Spiritul lui Satan a fost unul de ambiție și mândrie. Fiind deja mult favorizat de Dumnezeu ca unul din îngerii de cel mai înalt grad, el n-a fost mulțumit cu marile onoruri și binecuvântări, ci a dorit să ajungă încă la mai mare influență și putere decât I-a plăcut lui Dumnezeu să-i acorde. Această aspirație ilegală de a obține control, l-a condus nu numai la răzvrătire împotriva Guvernării Divine, ci și să devină „ucigașul” (Ioan 8:44) primilor noștri părinți, ca să poată câștiga controlul asupra lor obiectivul ambiției sale.

Cât de mărginit a fost Adversarul, să se gândească să-L depășească pe Iehova, să se înalțe și să zidească o împărăție rivală. Curând nebunia lui Satan va fi arătată. Când va veni timpul potrivit al Domnului, Cel care S-a smerit în ascultare de voia Tatălui, va fi înălțat la putere și autoritate împărătească, la poziția de la dreapta Tatălui în Împărăția Universului; dar cel care a întreprins uzurparea va fi legat și complet distrus.

SMERENIA PRECEDE ÎNĂLȚAREA

Domnul nostru Isus a luat o cale diferită de cea a lui Satan. În loc de a încerca să exercite putere, El a avut reverență supremă față de Iehova. El a zis: „Desfătarea mea este să fac plăcerea Ta, Dumnezeul meu” (Ps. 40:8). Urmând acest curs al umilinței în fața Celui Etern, Isus a fost condus de Tatăl cum n-ar fi fost condus dacă ar fi avut un spirit încrezător în sine. Sub conducerea Tatălui, El a fost smerit. „A învățat ascultarea prin lucrurile pe care le-a suferit” (Evr. 5:8); și după moartea și învierea Sa a primit răsplata naturii divine. El a devenit Moștenitorul tuturor făgăduințelor pline de har ale Cuvântului lui Dumnezeu, „Moștenitor al tuturor lucrurilor”. Evr. 1:2.

Aceste două exemple mari ne oferă o lecție impresionantă. Ele ne arată că dacă copiem atitudinea ambițioasă și înfumurată a lui Satan, aceasta ne va înstrăina de Dumnezeu. Noi trebuie să ne dăm seama de Înțelepciunea lui Dumnezeu și să ne supunem complet voinței Sale. Dacă mergem ascultători în urmele Învățătorului, vom obține glorie și onoare cu Domnul nostru.

Înțelepciunea lui Dumnezeu este o nebunie pentru oameni. Oamenii din lumea aceasta se bizuie pe propria lor înțelegere. Câteodată oamenii se laudă în această direcție zicând: „Am niște idei proprii”. Toți știm că ceea ce cunoaștem nu este decât foarte puțin și în general foarte incorect. Experiența este un învățător excelent.

Lecțiile pe care le învățăm în Școala lui Cristos sunt în mare măsură de smerenie, din care se cere foarte multă de la elevii din această Școală. Calea vieții este atât de îngustă încât cei care iubesc calea cea lată și bătătoare la ochi nu se vor gândi să meargă pe cea îngustă. Domnul permite celor care sunt plini de sine să se depărteze. Chiar dacă au început să meargă pe calea Lui, li se permite să meargă potrivit neînțelegerilor lor nechibzuite. Dacă ei continuă pe această cale, aceasta îi va duce la distrugere.

ÎNȚELEPCIUNEA LUMII ACESTEIA ESTE NEBUNIE ÎN FAȚA LUI DUMNEZEU

În ceea ce privește omenirea, fie că oamenii trăiesc în țări creștine sau păgâne, toți vor ajunge la o cunoștință a Adevărului (1 Tim. 2:3, 4). Această cunoștință nu va fi numai teoretică, pentru că omenirea va fi adusă la ea prin experiență practică. De fapt întreaga lume obține o lecție mare în prezent. Când Noua Dispensație va fi introdusă și Adevărul va fi clarificat, omenirea va înțelege cât de nechibzuită a fost. Oamenii vor vedea neînțelepciunea celei mai mari părți a cursului lor. „Înțelepciunea înțelepților lui va pieri.” Is. 29:14.

Va fi o experiență grea pentru omenire, să-și dea seama ce eforturi neîndemânatice a făcut pe diferite linii. Dacă oamenii de știință și filosofii, când au fost întrebați despre Dumnezeu, ar fi răspuns: Nu știm”, ar fi putut fi respectați pentru sinceritatea lor. Dar ei s-au lăudat cu geologia, evoluția etc., și au pretins că știu toate secretele Universului. Ce rușine le va fi când vor fi confruntați cu faptele! Va fi o corecție severă pentru ei să înțeleagă cât de nechibzuiți au fost, și să știe că și alții sunt conștienți de nechibzuința lor.

Sufletul cu adevărat nobil se simte smerit la gândul limitelor vastului necunoscut, acceptă cu mulțumire Revelația divină cu privire la natura, originea și destinul său etc., și așteaptă cu răbdare timpul bun al Domnului pentru o mai deplină înțelegere a tuturor tainelor harului Său minunat.

Ne putem bine imagina că unii din marii teologi care au învățat cu atâta siguranță ceea ce nu cunosc și ce este contrar Bibliei, se vor simți foarte ciudat când vor afla Adevărul. Acest lucru este deja adevărat într-o măsură. Le este rușine de învățăturile lui Calvin și de multe din teoriile trecutului. Totuși, ei se mai țin încă de crezurile creștinătății nominale, dar le ascund; în consecință, cu o astfel de atitudine a inimii, ei fac foarte puțin progres.