BAZA POTRIVITĂ DE ONOARE ÎN BISERICĂ

R 5793 W. T. 1 noiembrie 1915 (pag. 326-328)

Întrebare — În Matei 20:27 citim: „Și oricare va voi să fie cel dintâi între voi, să fie robul vostru”. Este o dorință potrivită să fii cel dintâi printre poporul Domnului, și să înțelegem că pozițiile în Împărăția Cerurilor vor fi stabilite în întregime în funcție de cât serviciu facem aici?

Răspuns — Domnul le-a arătat ucenicilor Săi o anumită slăbiciune a lor — o dorință de a fi cel mai mare — o dorință care este generală în familia umană — un spirit ambițios. Contextul spune că între neamuri sunt unii care domnesc și au pe alții care să-i servească, dar că nu acesta trebuia să fie cazul între ucenicii lui Isus. Ei trebuiau să fie însuflețiți de un spirit diferit. La urmașii lui Cristos nu trebuie să fie un spirit de dominare, de a conduce pe alții, ci un spirit de iubire care caută să servească pe alții, să facă ceva pentru alții, un spirit care voiește să sacrifice interesele personale în serviciul altora.

Pe această bază luăm în considerare mai departe cuvintele acestui text. Vor exista unii în poporul Domnului care vor fi cei dintâi. Este necesar să fie așa în fiecare companie, adunare sau asociație unde oamenii nu sunt toți egali în talente — unde unii s-au născut cu mai multe talente și alții cu mai puține. Cineva trebuie să fie cel dintâi. O egalitate absolută nu este posibilă.

Este recomandabil, de asemenea, să fie unii între sfinții lui Dumnezeu care să călăuzească Biserica. Atunci care trebuie să fie standardul referitor la cine să fie cel mare? Să fie unul care să înfrunte pe alții? Nu; nu acesta este standardul. Să fie unul care să aibă o influență stăpânitoare și cuvinte plăcute, care să domine numai pentru că are vreun talent, sau datorită educației superioare sau bogăției — ceva de felul acesta? Nu; nu poate fi acesta standardul. Care să fie atunci standardul pentru aceia care să fie recunoscuți ca cei dintâi în Biserică?

SĂ NU AIBĂ AMBIȚIE DUPĂ GLORIE PERSONALĂ

Răspunsul nostru este: trebuie să căutăm pe aceia care au cel mai mult din spiritul de serviciu. Cel care face cel mai mult serviciu și aduce cea mai mare binecuvântare spirituală adunării — cel care încearcă într-adevăr să servească cel mai mult — considerați-l cel dintâi între voi. În timp ce cuvintele Domnului nostru au fost adresate tuturor apostolilor, și nu numai unei persoane, ele sunt de asemenea aplicabile și individual. Gândul care să-și găsească loc în inima fiecăruia trebuie să fie că, dacă vreunul din noi avem ambiție pentru serviciu în vreo calitate deosebită, nu trebuie să facem ca și oamenii lumești. Trebuie să facem invers și să lăsăm orice onoare a oamenilor complet în afara problemei. Trebuie să-L lăsăm pe Dumnezeu să Se îngrijească de acest lucru după cum I se va părea Lui mai bine și să fim mulțumiți să fim doar un serv al fraților. Să vadă Domnul cât de mult vrei să servești în oricare fel.

Persoana fără nici o ambiție nu ajunge niciodată la nimic. Trebuie să avem ambiție, fie că semănăm, fie că arăm, sau orice am face — avem nevoie de ambiție care să ne îndemne să facem ceea ce facem într-un mod satisfăcător. Și astfel, dacă avem ocazia de a servi Adevărul, trebuie să căutăm a-l servi în cel mai bun mod posibil. Altfel nu vom fi servi buni pentru Domnul.

Dar trebuie să lăsăm deoparte orice dorință de a fi cel dintâi în ceea ce privește ambiția după glorie personală. Trebuie să căutăm să servim pe Domnul cât putem mai bine. Dacă voi puteți să-L serviți pe Domnul în unele privințe mai bine decât mine și eu pot învăța ceva de la voi, foarte bine. Și dacă după aceea voi puteți învăța ceva de la mine, așa să fie. Este adevărat, trebuie să fim modelați după ceea ce este în mod special vrednic de laudă și să facem tot ce putem pentru promovarea Cauzei Domnului. Și acest serviciu trebuie determinat de iubire. Orice serviciu care nu este determinat de iubire nu este acceptabil în ochii Domnului.

UMILINȚA, O PRIMĂ CERINȚĂ

Apostolul Pavel spune că acei care doresc funcția de episcop doresc un lucru bun. Este un serviciu nobil. Funcția în zilele apostolilor nu era poziția oficială înaltă cum se înțelege azi în sistemele bisericii nominale. Un episcop era atunci un serv umil al Bisericii, fără titlu, îngrijindu-se de interesele oilor. Fiecare servitor al Bisericii trebuie să caute să fie eficient, să-i placă a fi, pe cât este în stare, un îngrijitor peste turma lui Dumnezeu. Printre acești frați Bătrâni, pastori ai adunării, vor fi unii cu diferite abilități naturale. Fiecare trebuie să caute să-și folosească talentele sale, ocaziile sale, în serviciul Domnului, al fraților și al Adevărului.

E păcat ca vreunul din poporul Domnului de astăzi să uite standardul pe care ni-l pune aici Învățătorul. Aceștia par să creadă că funcția de Bătrân le revine lor de drept, în loc să înțeleagă că numirea în această funcție este prin votul Eclesiei, turma poporului Domnului, și trebuie să fie glasul Bisericii. Credem că atitudinea ((390)) fiecăruia trebuie să fie să vrea să accepte vocea Eclesiei, a Bisericii, fără rezerve. Dacă el devine un membru al adunării, unindu-și soarta cu ceilalți, devine astfel supus regulilor care reprezintă controlul majorității, fie că această majoritate va fi de unul sau mai mare. Făcând aceasta, el trebuie să caute a continua în această atitudine, fie că este ales el de Bătrân, fie, că este ales altul.

Foarte frecvent o adunare face greșeala de a alege de Bătrân un frate care nu are calitățile potrivite. Aceasta înseamnă uneori nemulțumire din partea unora din adunare și conduce la separarea unora pentru a forma altă adunare. Credem că nu aceasta este calea înțeleaptă. Credem că dacă adunarea a făcut o greșeală, Domnul este în stare s-o conducă spre bine; și că prin urmare cei care se retrag pierd unele experiențe care ar fi valoroase pentru ei.

Totuși, noi nu suntem totdeauna siguri că adunarea a făcut o greșeală. Cum putem ști că Domnul are o lecție în acest lucru? Dacă am cerut binecuvântarea Domnului asupra celor care ar fi aleși, trebuie să rămânem cu acea alegere. Dacă cel neales are abilitate pentru a prezenta potrivit Adevărul și știe anumite locuri unde poate fi folosit și folositor, noi credem că fratele trebuie să profite de orice ocazii i s-ar ivi. Totuși, nu e nevoie să părăsească adunarea. Ar putea îndeplini orice serviciu i-ar veni la mână. Probabil și-ar putea folosi timpul și talentul în activitatea extinsă a adunării — nesimțindu-se împiedicat în această direcție din cauză că n-a fost ales ca Bătrân. Ar putea merge să găsească ocazii de a servi. Așa că schimbarea Bătrânilor poate însemna pentru fratele neales sau nereales, că Domnul i-a indicat un alt teren de a fi folosit. Providența Domnului ar putea să-l conducă în afară pentru o mai largă influență și folosință a lui.

Noi nu trebuie să fim influențați de ceea ce vor spune sau vor gândi despre noi oamenii din lume. Aceasta este fără însemnătate; și este fără importanță ce va gândi Biserica. Noi trebuie să căutăm să-i plăcem Domnului. Nu trebuie să ne estimăm prea înalt, ci mai curând în estimarea noastră să dăm altora preferința. Pozițiile în Împărăția Cerurilor, înțelegem noi, vor fi acordate după gradul de dezvoltare a roadelor Spiritului sfânt; și aceasta înseamnă o iubire care ne va conduce la zel în serviciul Domnului.

ALEGEREA DE BĂTRÂNI ȘI DIACONI

Numeroase întrebări au ajuns la noi indicând faptul că unii frați au dificultăți în aplicarea sugestiilor date în Vol. VI la subiectul despre alegerea de servitori pentru adunări.

Gândul nostru n-a fost ca să fixăm o regulă invariabilă în acest subiect. Biblia nu dă nici una, și nimeni nu are dreptul să stabilească o astfel de regulă. Sugestia noastră a fost ca alegerea să fie unanimă oricând este posibil, și dacă 75% din adunare, sau mai mult, n-ar favoriza alegerea unui frate, ar fi mai curând neînțelept ca el să accepte funcția — serviciul. Nu vrem să spunem prin aceasta că o minoritate de 25% sau 30% trebuie să fie încurajată să obstrucționeze adunarea și să împiedice o alegere.

Strict vorbind, o majoritate de unul într-o adunare ar hotărî orice lucru dacă nu ar interveni iubirea ca să încurajeze o luare în considerare a sentimentelor celorlalți. Dacă, de exemplu, există o adunare de 100 de frați, 51 ar avea dreptul să decidă cu privire la cine să fie servii Bisericii, iar ceilalți 49 ar trebui să accepte liniștiți, recunoscând faptul că ei constituie doar o minoritate și trebuie să se străduiască cu loialitate să sprijine voința majorității.

Numai spiritul iubirii și interesele cele mai bune ale tuturor din adunare sugerează mai mult de 51%. Iubirea trebuie să se străduiască pentru un vot unanim. Dar cum poate fi obținut acesta? Vom oferi o sugestie.

Să presupunem că într-o adunare de 100 se consideră că sunt necesari pentru serviciu șase bătrâni. A, B, C, D, E, F ar reprezenta posibilii candidați, cu mai multă sau mai puțină abilitate. A ar putea avea 100 de voturi; B, 90; C, 80; D, 70; E, 60; F, 50. La o votare strictă pe linia preferinței la un procent de 90% numai doi ar fi aleși; dar gândul nostru ar fi că toți cei șase ar putea fi unanim aleși, dacă ei sunt media celui mai bun material pe care-l are adunarea și dacă nu se cunoaște nimic defavorabil la adresa caracterului lor moral.

Este o greșeală să gândim că standardele stabilite de Sf. Pavel trebuie să fie luate literal, pentru că nimeni n-ar fi găsit să împlinească pe deplin toate cerințele. Apostolul a arătat cum ar fi bătrânul ideal. Cel care votează trebuie să aibă acest ideal în mintea sa când se gândește la voia Domnului; dar adunarea nu trebuie lăsată fără bătrân decât dacă sunt neajunsuri serioase.

Similar, Domnul nostru a pus un exemplu perfect înaintea noastră când a spus: „Voi fiți deci desăvârșiți, după cum și Tatăl vostru Cel ceresc este desăvârșit” (Mat. 5:48). Cine este desăvârșit în felul în care Dumnezeu este desăvârșit? „Nu este nici un om drept, nici unul măcar” (Rom. 3:10). Învățătorul, evident, a vrut să spună că noi nu trebuie să ne măsurăm cu un standard mai mic, ci cu standardul perfect, ca astfel să ne ridicăm la cele mai ((391)) înalte idealuri în ceea ce privește propria noastră viață și caracter și în ceea ce-i privește pe cei aleși să fie bătrâni și exemple pentru Turmă.

Să se amintească întotdeauna că nimeni nu trebuie să voteze în afară de cei care declară o deplină consacrare, manifestată prin simbolul obișnuit — scufundarea în apă. Cei care nu și-au simbolizat consacrarea, nu trebuie negați ca frați, dar trebuie să fie considerați nedezvoltați, astfel încât să nu fie competenți să-și exprime opinia cu privire la cine ar fi calificat să servească Biserica, și, bineînțeles, n-ar fi calificați ca ei înșiși să fie servi.

REFERITOR LA ANGAJAMENT

O altă întrebare care se ridică din loc în loc este: Să fie ales a servi în biserică unul care n-a făcut Angajamentul special pe care atât de mulți dintre noi l-au găsit de mare ajutor și care a fost recomandat tuturor?

Noi nu putem face din acest Angajament simplu un test de frăție; pentru că, deși credem că Domnul l-a dat în mod special în acest timp și că într-o anumită măsură El intenționează ca acesta să servească ca o încercare între cei consacrați, totuși Biblia nu ne autorizează să-l facem un test de frăție. Este mai curând un lucru de judecată decât de îndrumare divină, exact cum destul de potrivit ar putea fi luate în considerare și întrebuințarea greșită a limbii engleze de către candidat sau manierele nedelicate, deși nu sunt menționate în Biblie între calitățile pentru funcția de bătrân.

Ne va bucura mult să știm că toți bătrânii și diaconii dragi din poporul Domnului din orice loc pot vedea la fel în ceea ce privește caracterul rațional al Angajamentului și armonia lui cu Cuvântul divin și cu Legământul nostru de consacrare, la care Angajamentul este, ca niște franjuri albaștri sau o poală și un tiv. Cu greu se poate cineva reține să nu se mire ce obiecție ar putea avea un frate creștin sau o soră la acest Angajament. Pentru unii dintre noi acesta pare ca și cum ar implica ceva rău cu privire la intențiile inimii lor sau ceva defect în facultățile lor mintale. Oricum, noi nu suntem competenți să judecăm atât de bine. Învățătorul a spus: „Nu judecați”.

Gândul nostru este că în alegerea de bătrâni sau diaconi pot fi preferați aceia care au făcut Angajamentul și care sunt de aceeași părere în acest subiect. Totuși, dacă frații competenți să conducă adunările sunt acceptabili în celelalte privințe și nu se opun Angajamentului, pot fi aleși. Aceasta ar fi în special adevărat despre aceia care declară că ei îndeplinesc toate cerințele Angajamentului cum pot mai bine, și refuză să-l accepte doar de teamă ca nu cumva acceptarea acestui Angajament simplu să le dăuneze în timp ce pe alții Îi ajută. S-ar putea ca noi să nu înțelegem nici procesul gândirii lor nici atitudinea inimii lor, dar, în astfel de circumstanțe, putem trece peste ceea ce nu putem nici înțelege nici aprecia.