IUBIREA

1. Ce este iubirea?

R 3150, col. 1, par. 4:

Pare imposibil a descrie iubirea în sine; cel mai bun lucru ce-l putem face este să descriem purtarea ei. Cei care au o iubire cu asemenea caracteristici sunt capabili s-o aprecieze, dar nu sunt capabili s-o explice. Ea este de la Dumnezeu, este asemănare cu Dumnezeu în inimă, în limbă, în mâini și gânduri; ea supraveghează toate însușirile omenești și caută să le stăpânească pe deplin.

R 3151, col. 2, par. 2:

Ca ucenici sau elevi ai lui Cristos suntem în școala Sa, și marea lecție pe care El ne-o dă zi de zi și pe care trebuie s-o învățăm în amănunțime, dacă vrem să ajungem ținta înaltei noastre chemări în toate diferitele ei trăsături și ramificații, este lecția iubirii. Iubirea pune stăpânire pe toate vorbele, cugetele, faptele vieții noastre zilnice și este în legătură cu ele. Precum a spus poetul:

„Așa cum fiecare nuanță este lumină,

Tot așa, fiecare îndurare este iubire."

1 Cor. 13:1 „Chiar dacă aș vorbi în limbi omenești și îngerești, și n-aș avea dragoste, sunt o aramă sunătoare sau un chimval răsunător.”

R 3150, col. 1, par. 5:

Înainte de a descrie acțiunea iubirii, apostolul ne învață importanța ei, asigurându-ne că dacă posedăm chiar cele mai alese „daruri” deja explicate și nu avem cu ele iubire, ne va lipsi dovada că suntem Noi Creaturi în Cristos Isus. Am fi numai „aramă sunătoare sau chimval răsunător” — făcând numai zgomot, dar neavând sentimente acceptabile sau virtute în noi înșine în legătură cu ceea ce spunem. El ne asigură astfel că abilitatea noastră de a vorbi fluent chiar despre teme evanghelice, ar putea să nu fie o dovadă a relației noastre cu Domnul ca Noi Creaturi. Apostolul își introduce declarația cu „dacă”, declarație care poate fi discutată, într-o anumită măsură, prin afirmația că nimeni n-ar putea vorbi cu putere, cu forță Evanghelia iubitului Fiu al lui Dumnezeu dacă n-ar avea spiritul iubirii. Chiar dacă toți am întâlnit vorbitori publici care puteau prezenta discursuri foarte frumoase, am observat în general o lipsă de conținut în învățăturile lor dacă nu vorbeau din inimă, îndemnați de iubirea de adevăr — nu de iubirea de aplauze, nu de iubirea de bani.

1 Cor. 13:2 „Și chiar dacă aș avea darul prorociei și aș cunoaște toate tainele și toată știința, chiar dacă aș avea toată credința încât să mut și munții, și n-aș avea dragoste, nu sunt nimic.”

R 3150, col. 1, par. 6:

Printre daruri, prorocia sau oratoria este una pe care apostolul o laudă. Cunoștința tainelor lui Dumnezeu este de asemenea lăudată, și cunoștința mare este socotită printre cerințele creștine principale; totuși apostolul declară că, chiar le-ar avea pe toate acestea în cea mai deplină măsură și iubirea ar lipsi, el n-ar fi nimic — pur și simplu nimic — nu un membru al Noii Creații, deoarece iubirea este chiar spiritul conceperii la natura cea nouă. Ce probă minunată este aceasta! Fiecare să și-o aplice sieși. Dacă sunt ceva sau nu sunt nimic în socoteala lui Dumnezeu trebuie să fie măsurat prin iubirea mea pentru El, pentru frații Lui, pentru cauza Lui, pentru lume în general, și chiar pentru vrăjmașii mei, mai degrabă decât prin cunoștința, faima sau oratoria mea. Totuși, nu trebuie să înțelegem că cineva poate avea o cunoștință a tainelor adânci ale lui Dumnezeu fără să fi fost conceput de Spiritul sfânt al iubirii; căci lucrurile adânci ale lui Dumnezeu nimeni nu le cunoaște decât prin Spiritul lui Dumnezeu; dar se poate pierde spiritul înainte de a pierde cunoștința care l-a adus pe acesta. În măsurarea caracterului deci, trebuie să punem iubirea întâi, și s-o considerăm proba principală a apropierii și a acceptării noastre de Domnul.

1 Cor. 13:3 „Și chiar dacă mi-aș împărți toată averea pentru hrana săracilor, chiar dacă mi-aș da trupul să fie ars, și nu aș avea dragoste, nu-mi folosește la nimic.”

R 3150, col. 2, par. 1, 2:

Apostolul ia apoi altă linie de argumentare: ascultătorii lui au înțeles deja că bunăvoința, pomenile pentru cei săraci sunt lăudabile; și pentru a le insufla importanța iubirii ca principiu stăpânitor al inimii lor, apostolul declară că dacă și-ar da toate bunurile pentru hrană săracilor — fără a-și păstra ceva — și totuși ar face aceasta fără iubirea corespunzătoare ca resortul principal al conduitei, nu i-ar folosi la nimic. El merge mai departe și declară că, chiar dacă ar fi martir și ar fi ars pe rug, aceasta nu i-ar aduce răsplata binecuvântată pe care o caută, decât dacă acel martiriu ar fi determinat, impulsionat de iubire.

Dar s-ar putea întreba: Cum ar putea practica cineva astfel de lepădare de sine, astfel de sacrificiu, astfel de credință etc., și totuși să fie fără iubire? Gândul nostru nu este că unii le-ar putea practica pe acestea și totuși să fie fără iubire; este că trebuie să fie o măsură de iubire. Înțelegem că apostolul face această declarație tare a cazului pentru a ne arăta că pomenile noastre, sacrificiile noastre, cunoștința noastră, învățătura noastră, sunt plăcute Domnului și apreciate de El numai în măsura în care la baza lor este iubire. Dacă este puțină iubire, ele sunt puțin apreciate; dacă este multă iubire în ele, atunci Dumnezeu le apreciază mult. Dacă sunt determinate cu totul de iubire, atunci Dumnezeu le acceptă pe deplin. Dacă iubirea este numai o parte din puterea motrice care stă la baza conduitei noastre ca Noi Creaturi, aceasta sugerează că alte motive se află în noi, care tind să neutralizeze în aprecierea Domnului chiar și serviciile și sacrificiile făcute în numele Său și cu obiective vrednice. Să fim în gardă împotriva acestor influențe de neutralizare și să căutăm cu seriozitate să fim cu toată inima, plini de iubire — ca fiecare serviciu făcut Domnului, fraților, adevărului, să fie dintr-o inimă curată, fără ambiție, mândrie personală etc.

1 Cor. 13:4 „Dragostea este îndelung răbdătoare, este plină de bunătate; dragostea nu este invidioasă; dragostea nu se laudă, nu se umflă de mândrie.”

R 3150, col. 2, par. 3-6:

După ce ne-a dat o astfel de idee despre importanța iubirii, apostolul continuă și descrie ce este și ce nu este ea — cum operează și cum nu operează sau nu se poartă ea. Fiecare să-și facă o aplicare practică a acestei chestiuni la sine însuși, și să întrebe: Am eu astfel de iubire, în special pentru casa credinței, care mă face să sufăr considerabil și pentru timp îndelungat, și totuși să fiu plin de bunătate? Cât de repede mă supăr? Dacă foarte repede, aceasta desigur arată că am foarte puțin din Spiritul Domnului — iubirea. Dacă sunt înclinat să fiu iritat în cele mai mărunte rele ale vieții — dacă am spiritul de iritare, dacă sunt dispus să întorc rău pentru rău, insultă pentru insultă — aceasta marchează deficitul meu în acest har, cel mai mare dintre toate, atât de important, esențial pentru reușita mea ca biruitor, la inspecția divină.

Se spune despre Tatăl ceresc că „El este bun cu cei nemulțumitori”. Am eu acest spirit de bunătate — Spiritul Lui? Sunt eu bun cu prietenii, gentil, amabil? Pătrunde acest spirit al iubirii toate acțiunile, cuvintele și gândurile mele — încât mă gândesc la alții și sunt plin de considerație față de ei, încât simt și manifest bunătate față de ei, în cuvânt, în privire, în faptă? Un creștin, mai presus de toți, trebuie să fie bun, amabil, gentil, la el acasă, la locul său de muncă, în Biserică — peste tot. La copilul lui Dumnezeu, această răbdare și această bunătate nu sunt numai afișate, cum ar fi legați strugurii pe un spin, ci dimportivă, ele sunt roadele Spiritului — produse sau rezultate ale părtășiei cu Dumnezeu, învățate de la El, primite de la Spiritul Său de sfințenie, spiritul iubirii.

Am eu iubirea care nu invidiază, așa încât îi pot vedea pe alții că prosperă și mă bucur de prosperitatea lor, chiar dacă atunci afacerile mele nu sunt atât de prospere? Aceasta este generozitate, tocmai opusul geloziei și invidiei. Rădăcina invidiei este egoismul: invidia nu va crește din rădăcina iubirii. Iubirea nu invidiază, ci se bucură de prosperitatea a tot ce este bun.

Am eu iubirea care nu se laudă — iubirea care tinde spre smerenie, care nu este lăudăroasă, nu se umflă de mândrie? Cineva a spus în mod adevărat că „iubirea îl cruță pe om de a se face de râs printr-o purtare plină de importanță și prin a se vârî într-o poziție care-i trădează incompetența”. Lauda — supraestimarea de sine — i-a dus pe mulți oameni nu numai la nechibzuință, ci și la păcate mari, în străduința lor de a-și înfăptui laudele. Spiritul Domnului este un spirit al minții sănătoase, care caută nu numai să-i aprecieze cu generozitate pe alții, ci și să se aprecieze pe sine cu sobrietate și să nu se umfle de mândrie.

R 2204, col. 1, par. 2-5:

Iubirea desăvârșită este răbdătoare cu slăbiciunile și imperfecțiunile celor care dau vreo dovadă de intenții bune. Mai mult, este răbdătoare chiar și cu cei care nu sunt pe cale și care se împotrivesc dreptății, dându-și seama că toată lumea este mai mult sau mai puțin sub influența marelui adversar, care, așa cum declară apostolul, orbește mințile maselor. Această manifestare a Iubirii a fost foarte proeminentă la Domnul nostru Isus: ce răbdător a fost El cu împotrivitorii Săi. Să dăm atenție cuvintelor apostolului: „Uitați-vă bine la Cel care a suferit din partea păcătoșilor o împotrivire așa de mare față de Sine, ca nu cumva să vă pierdeți inima și să cădeți de oboseală îîn facerea binelui și în răbdareș în sufletele voastre”. Evr. 12:3.

Iubirea desăvârșită este blândă în metodele ei. Ea caută nu numai să facă bine altora, dar caută să-l facă în cel mai blând mod posibil. Și cine n-a descoperit că modul și tonul au mult de-a face cu fiecare afacere a vieții. În măsura în care se ajunge la iubire desăvârșită, efortul inimii este ca fiecare cuvânt și faptă, precum și gândul care le determină pe acestea, să fie pline de bunătate. Este bine să ne amintim motto-ul bătrânului quaker: „Voi trece prin această lume numai o dată. Prin urmare, orice lucru bun pe care-l pot face, sau orice amabilitate pe care o pot face vreunei ființe umane, s-o fac acum. Să n-o amân, să n-o neglijez, căci nu voi mai trece pe aici încă o dată”.

Iubirea desăvârșită este generoasă și nu dă loc la invidie, care, dimpotrivă, izvorăște dintr-o natură pervertită — din egoism. Iubirea, dimpotrivă, se bucură cu cei ce se bucură, în prosperitatea fiecărei fapte și a fiecărui cuvânt bun, și de înaintarea harului creștin și de serviciul divin al tuturor celor care sunt însuflețiți de Spiritul divin.

Iubirea desăvârșită este smerită — „nu se laudă”. Ea nu trâmbițează înaintea sa. Faptele sale bune nu sunt făcute pentru a fi văzute de oameni, ci ar fi făcute exact la fel și dacă nimeni nu le-ar vedea sau cunoaște în afară de Dumnezeu. Ea nu se laudă nici cu cunoștința ei, nici cu favorurile ei, ci în smerenie recunoaște că orice dar bun și desăvârșit vine de la Tatăl; și este recunoscătoare pentru fiecare îndurare. Adevărat a zis cineva, că „Iubirea îl scutește pe om de a se face de râs printr-o purtare plină de importanță, și prin aceea că se vâră într-o poziție care îi trădează incompetența”.

1 Cor. 13:5 „Nu se poartă necuviincios, nu caută folosul său, nu se aprinde de mânie, nu se gândește la rău.”

R 3151, col. 1, par. 1-6:

Am eu iubirea care nu se poartă necuviincios — fără amabilitate, nepoliticos? Politețea a fost definită ca iubire în lucruri mărunte. Curtoazia se spune că este iubire în lucruri mici. Secretul politeții este fie un lustru de suprafață, fie o iubire din inimă. În calitate de creștini, noi trebuie să avem iubire din inimă, care ne va îndemna să acționăm din bunătate și curtoazie, nu numai în casa credinței, ci și în casele noastre și în relațiile noastre cu lumea.

Am eu iubirea care nu caută numai ale sale — care ar putea fi chiar dispusă să lase unele din drepturile sale să fie sacrificate în interesul altora — sau am egoismul care nu numai că va cere drepturile mele cu fiecare ocazie, ci va cere acele drepturi indiferent de comoditatea, confortul și drepturile altora? A avea iubire în acest sens înseamnă că vom fi în gardă împotriva folosirii nedrepte a altora, și vom prefera mai degrabă să suferim răul decât să facem un rău — să suferim nedreptate decât să facem nedreptate.

Am eu iubirea care nu se aprinde ușor de mânie? De fapt, originalul nu conține cuvântul „ușor” și dă mai degrabă ideea că iubirea nu se irită, nu se aprinde de mânie. Iubirea permite posesorului ei să vadă ambele laturi ale chestiunii; ea face din el un filosof veritabil, îi dă spiritul minții sănătoase. El își dă seama că exasperarea și mânia violentă sunt urâte, și mai rău de atât, dăunătoare, nu numai pentru cei împotriva cărora ar putea fi ele îndreptate, ci dăunătoare și pentru propria inimă și propriul corp. Pot fi împrejurări când iubirea va trebui să fie fermă, aproape până la asprime și inflexibilitate, acolo unde sunt implicate principii, unde trebuie învățate lecții valoroase; și aceasta ar putea veni sub titlul de mânie, folosind acest cuvânt în sensul potrivit în legătură cu o mânie dreaptă, exercitată cu un scop iubitor, pentru a face bine — dar și atunci numai pentru un timp. Dacă ne mâniem pe drept, să căutăm să nu păcătuim, nici chiar cu buzele sau în inima noastră, în care niciodată nu putem întreține altceva decât sentimente iubitoare și generoase față de cei care ne sunt vrăjmași, sau față de prietenii noștri pe care vrem să-i ajutăm, sau să-i instruim sau să-i corectăm.

A se aprinde ușor înseamnă a fi țâfnos. A se lăsa prins într-o patimă, unde sunt implicate priviri rele și cuvinte rele și sentimente mânioase. Acest lucru este contrar spiritului iubirii, și oricine este de partea Domnului și caută să-I fie plăcut și să ajungă la poziția unui biruitor, trebuie să se păzească cu gelozie împotriva acestui asalt ge-neral din zilele noastre. Cei concepuți de Spirit sfânt trebuie să fie într-o dispoziție bună. În nici un alt mod nu putem arăta mai bine laudele Celui care ne-a chemat din întuneric la lumina Sa minunată, decât prin manifestarea spiritului iubirii în afacerile zilnice ale vieții.

Am eu spiritul iubirii care nu se gândește la rău — care este fără prefăcătorie, nu suspectează de rău sau nu caută greșeli la alții, sau nu le atribuie motive rele? Este o veche zicătoare, că „greșelile sunt mari unde iubirea este mică”.

Versiunea revizuită prezintă aici o idee ușor diferită: „Nu ține seama de rău” — nu-l pune la socoteală împotriva răufăcătorului, ca și cum ar aștepta o scuză sau o reparare sau o ocazie de „a fi chit”. Dar deși iubirea trece peste ofense și nu le pune în socoteală, nu poartă pică, aceasta n-ar însemna că iubirea va trata în mod necesar pe răufăcători exact în același mod în care i-ar trata pe prieteni. Ar putea fi potrivit sau chiar necesar să se țină seama de ofense, în măsura de a nu manifesta aceeași cordialitate ca înainte, dar să nu se manifeste nici o ură, răutate sau ceartă — nimic în afară de bunătate și gentilețe, lăsând ușa ocaziei deschisă pentru o cât mai grabnică reconciliere; făcând tot ce se poate pentru a promova o reconciliere și dând dovadă de bunăvoința de a ierta și a uita răul.

R 2204, col. 1, par. 6, până la col. 2, par 2:

Iubirea desăvârșită este amabilă — „nu se poartă necuviincios”. Mândria este rădăcina din care crește în mare parte conduita necuviincioasă și grosolănia atât de obișnuite la cei care se cred cineva, intelectual sau financiar. Dragostea perfectă, dimpotrivă, dezvoltă amabilitatea împreună cu smerenia. Un om cugetător a spus: „Politețea a fost definită ca dragoste în lucruri mărunte. Curtoazia se spune că este dragoste în lucruri mici. Unicul secret al politeții este a iubi. Un gentleman îdomnș este acela care face lucrurile cu gentilețe, cu dragoste”.

Iubirea desăvârșită este neegoistă — „nu caută folosul său”, interesele sale, exclusiv. Nimic de aici nu înseamnă că trebuie neglijată datoria de a se îngriji și a-i aproviziona pe cei care sunt dependenți de ei prin legături de familie, ca să le poată face bine altora. În toate sensurile, „iubirea începe acasă”. Ideea potrivită, cum înțelegem noi, este că bărbații și femeile stăpâniți de spiritul iubirii desăvârșite, nu s-ar gândi exclusiv la interesele lor în nici una din afacerile vieții. În târguieli vor avea interes și pentru binele celui de la care au cumpărat sau căruia i-au vândut. Ei nu vor dori să profite de un vecin, ci simțitor și generos vor dori să „trăiască și să lase și pe alții să trăiască”. Pus în acțiune, acest element al iubirii va avea mare influență asupra tuturor afacerilor vieții, în interiorul și în exteriorul casei și familiei.

Iubirea desăvârșită este bine echilibrată, „nu se aprinde de mânie”. Printre relele care abundă și sunt foarte comune astăzi, este acesta unul al dezechilibrului, agitației, toanelor rele, sensibilității prea mari, ofensării prea repede. Totuși, în orice măsură această dispoziție este întreținută, sau nutrită cu voia, sau nu este combătută, devine o dovadă a deficienței și imperfecțiunii dezvoltării noastre în Spiritul sfânt al Tatălui nostru, și a deficienței noastre în asemănarea cu Domnul nostru Isus, Modelul nostru. Foarte puține dintre dovezile unui spirit greșit primesc atâta amabilitate și atât de multe scuze pentru a fi continuate, ca aceasta una. Dar oricât ar duce depravarea naturală, ereditatea și dereglarea nervoasă la acest spirit de agitație, de închidere în sine, de prea mare sensibilitate, fiecare inimă plină de Spiritul Domnului trebuie să se opună acestei înclinări spre rău a trupului și să lupte o luptă bună împotriva ei. Nu este suficient a zice, „acesta este obiceiul meu", pentru că toate obiceiurile naturii căzute sunt rele. Este treaba creaturii noi să biruiască pe cea veche, atât în această privință cât și în alte fapte ale cărnii și ale diavolului. Puțini dintre noi arată prietenilor și familiei mai mult decât atât din puterea harului iubirii. Acest har, pe măsură ce crește, trebuie să facă din fiecare copil al Domnului un temperament blând.

Iubirea desăvârșită este fără prefăcătorie — „nu se gândește la rău”. Ea caută să interpreteze caritabil conduita altora. Dacă ea însăși este curată și bine intenționată, preferă și pe cât posibil se străduiește să vadă cuvintele și conduita altora din același punct de vedere. Ea nu adună animozități și suspiciuni, nici nu fabrică un șir de dovezi amănunțite în legătură cu intențiile rele din micile afaceri ale vieții. Cineva a remarcat în mod înțelept că „greșelile sunt mari unde iubirea este mică”. Iubirea face toată îngăduința posibilă pentru erorile de judecată, mai degrabă decât să pună la îndoială motivele inimii.

1 Cor. 13:6 „Nu se bucură de nelegiuire, ci se bucură de adevăr.”

R 3151, col. 1, par. 7:

Am eu iubirea care nu se bucură de nelegiuire, ci se bucură de adevăr? Oare sunt principiile de drept și nedrept atât de bine fixate în mintea mea și sunt eu în deplin acord cu dreptatea și atât de în opoziție cu nedreptatea, încât să nu încurajez nedreptatea, ci s-o condamn chiar dacă mi-ar aduce avantaj? Sunt eu într-un asemenea acord cu dreptatea, cu adevărul, încât să nu pot evita a mă bucura în Adevăr și în prosperitatea lui, chiar dacă el răstoarnă unele din părerile mele preconcepute sau chiar dacă este spre dezavantajul unora din interesele mele pământești? Iubirea lui Dumnezeu, pe care apostolul o descrie aici ca spiritul poporului Domnului, este o iubire mult deasupra egoismului și este bazată pe principii fixate, pe care, zi de zi, trebuie să le deosebim tot mai clar și să ne ținem ferm de ele, întotdeauna, cu orice preț.

R 2204, col. 2, par. 3-5:

Iubirea desăvârșită este sinceră — „nu se bucură de nelegiuire”. O întristează relele oriunde le întâlnește, dar este compătimitoare față de toți cei care cad în rău din cauza slăbiciunii sau care sunt asediați de ispite. În această privință iubirea îndeamnă la o cale de acțiune opusă față de cea a lui Balaam, care a iubit „plata nedreptății”. Ne amintim că Balaam se temea de Domnul, și ca proroc al Său nu se putea gândi să facă altfel decât după litera strictă a poruncii Domnului; dar el nu avea spiritul ascultării și loialității, spiritul iubirii; și, prin urmare, când i s-a oferit o răsplată dacă va blestema pe Israel, el a fost dispus, pentru a primi plată, să se conformeze propunerii rele numai dacă îi permitea Domnul. Tot așa, sunt unii creștini care au respect pentru litera Cuvântului Divin din teamă, dar cărora le lipsește Spiritul (dispoziția) sfânt al iubirii, și care, datorită unei iubiri pentru bogăție sau popularitate sau confort etc., sunt dispuși să se angajeze în diferite practici care vin cât se poate de aproape de lezarea Cauzei Domnului, fără să se opună deschis Lui. Unii dintre acești balaami sunt în slujire; și pentru salariu, prestigiu și prietenia balaacilor bogați, sunt dispuși să predice învățături pe care ei nu le cred (în privința chinului veșnic etc.), și în diferite feluri să arunce pietre de poticnire în fața Israelului spiritual (Num. 22:7; 31:16; Apoc. 2:14). Apostolul menționează că acești balaami sunt în mod special reprezentați de învățătorii falși din Biserica nominală. Vezi 2 Pet. 2:15; Iuda 11; Apoc. 2:14.

Fiecare persoană care caută să dezvolte în inima sa Spiritul sfânt, iubirea perfectă, ar trebui să apere cu grijă acest punct al sincerității motivului, precum și al integrității purtării. Cea mai mică sugestie de bucurie la căderea unei persoane sau lucru care în vreun grad reprezintă dreptatea și bunătatea, trebuie să fie deplânsă și biruită. Iubirea perfectă nu se bucură de nelegiuire în nici o împrejurare sau condiție și n-ar avea nici o simpatie, ci numai tristețe la căderea cuiva, chiar dacă aceasta ar însemna câștigul său.

Iubirea desăvârșită „se bucură de adevăr.” Oricât de avantajoasă ar fi eroarea, iubirea n-ar putea lua deloc parte la ea și n-ar putea dori răsplata răului și a erorii. Dar ea se bucură în Adevăr — adevărul asupra fiecărui subiect, și în special Adevărul Revelației Divine, oricât de nepopular ar putea fi el, oricâtă persecuție ar putea implica susținerea lui, oricât ar cauza pierderea prieteniei acestei lumi și a celor orbiți de dumnezeul acestei lumi. Spiritul Iubirii are o afinitate atât de puternică pentru Adevăr, încât se bucură să aibă pierdere, persecuție, necaz, sau orice ar veni împotriva Adevărului și a slujitorilor lui. În estimarea Domnului este totuna dacă ne rușinăm de El sau de Cuvântul Lui; și despre aceștia spune că și El Se va rușina înaintea Tatălui când va veni să fie slăvit în sfinții îngeri.

1 Cor. 13:7 „Suferă toate, crede toate, nădăjduiește toate, rabdă toate.”

R 3151, col. 2, par. 1:

Am eu iubirea care suferă toate — care este de neînvins împotriva asalturilor răului, care rezistă la rău, la necurăție, la păcat și la tot ce este contrar iubirii? Am eu iubirea care crede toate, care nu vrea să impute altuia răul decât dacă este forțată, prin dovezi indiscutabile — care ar crede mai degrabă binele decât răul despre cineva — căreia nu i-ar face plăcere să audă rău, ci ar fi dispusă să-l respingă? Am eu iubirea care speră toate, care perseverează în condiții nefavorabile, și continuă să spere și să lucreze pentru cei care au nevoie de ajutorul meu? Am eu iubirea care rabdă toate — adică aceea care continuă să spere la ce este mai bine în privința tuturor și să se străduiască pentru ce este mai bine, și aceasta cu perseverență — care nu se descurajează ușor?

R 2205, col. 1, par. 1-3:

Iubirea desăvârșită „suferă toate”. Este dispusă și în stare să sufere pentru Cauza lui Dumnezeu: ocări, reproșuri, insulte, pierderi, denaturări, lipsuri și chiar moarte. „Ceea ce câștigă biruința asupra lumii este credința noastră" — însuși centrul și viața acestei credințe fiind Spiritul sfânt al iubirii față de Domnul și față de cei care sunt ai Săi, și al iubirii compătimitoare față de lume. Iubirea perfectă va putea suporta cele mai grele împrejurări și condiții pe care Domnul le va permite să vină peste copiii Săi, și prin harul lui Dumnezeu să-i scoată „mai mult decât biruitori prin Acela care ne-a iubit” și „S-a dat pe Sine Însuși pentru noi”.

Iubirea desăvârșită „crede toate.” Este încrezătoare — „crede toate”. Nu este suspicioasă, ci dimpotrivă, este dispusă să aibă încredere în alții pe cât este posibil, și să creadă în sinceritatea lor. Ea acționează pe principiul că este mai bine, dacă-i necesar, să fii înșelat de o sută de ori decât să treci prin viață înăcrit de o minte neîncrezătoare, suspicioasă — cu mult mai bine decât să acuzi sau să suspectezi pe nedrept chiar și o singură persoană. Aceasta este dispoziția îndurătoare aplicată la gânduri; și despre această dispoziție Învățătorul a spus: „Ferice de cei milostivi, căci ei vor găsi milă". Mintea și inima nemiloase, gata la orice provocare ușoară sau imaginară să gândească rău despre alții, sunt tatăl cuvintelor și purtării nemiloase față de alții.

Iubirea desăvârșită „nădăjduiește toate”. Nu se descurajază ușor. Speranța este secretul perseverenței Iubirii. Învățând de la Dumnezeu și devenind părtașă sfințeniei Sale, ea se încrede în El și neînfricată speră în împlinirea Legământului Său îndurător, oricât de întunecate ar fi împrejurările imediate. Acest element de speranță al iubirii este unul din aspectele remarcabile ale perseverenței sfinților, făcându-i capabili să îndure „suferința, ca buni ostași al lui Hristos Isus”. Calitatea ei de speranță o împiedică să fie cu ușurință ofensată sau cu ușurință oprită în lucrarea Domnului. Unde alții ar fi descurajați și puși pe fugă, spiritul iubirii dă rezistență; pentru că ancora speranței ei este fixată ferm „dincolo de văl”. Ea se ține ferm de Stânca Veacurilor și de aceea nu poate fi împinsă la disperare.

1 Cor. 13:8 „Dragostea nu piere niciodată. Prorociile se vor sfârși; limbile vor înceta; cunoștința va avea sfârșit.”

R 3151, col. 2, par. 3:

Apoi apostolul arată că după cum iubirea este lucrul cel mai mare, tot așa este și cel mai durabil. Darul profeției va trece; valoarea și necesitatea vorbirii în limbi va înceta; și cunoștința de acum, imperfectă cum este, trebuie desigur să înceteze a fi valoroasă când vor fi introduse perfecțiunile noii dispensații. Cei mai bine informați de acum cunosc numai în parte, dar când va fi atinsă perfecțiunea în Împărăție și sub administrarea ei, toate condițiile parțiale și imperfecte de acum vor fi depășite, și numai despre acel singur lucru se poate spune că va dura și va fi veșnic — și acel lucru este Iubirea.

R 2205, col. 1, par. 4:

Iubirea este nu numai cel mai mare dintre toate harurile, ci într-adevăr, după cum am văzut, ea este suma tuturor roadelor Spiritului. Ea este veșnică — „Dragostea nu piere niciodată". Viața veșnică este pregătită pentru cei care dezvoltă această calitate în perfecțiunea ei glorioasă. Iar cei care au iubirea sacrificatoare pe care a avut-o iubitul nostru Învățător, care iubesc așa încât să-și dea viața bucuroși pentru frați, vor câștiga viața cea mai deplină și mai măreață dintre toate — viața divină.

1 Cor. 13:9-12 „Căci cunoaștem în parte și prorocim în parte; dar când va veni ce este desăvârșit, acest „în parte” se va sfârși. Când eram copil, vorbeam ca un copil, simțeam ca un copil, gândeam ca un copil; când am devenit matur, am terminat cu ce era copilăresc. Acum vedem ca într-o oglindă în chip întunecos, dar atunci vom vedea față în față; acum cunosc în parte, dar atunci voi cunoaște deplin, cum am fost cunoscut și eu pe deplin.”

R 3151, col. 2, par. 4, 5:

O ilustrație a creșterii pe care trebuie s-o așteptăm între cunoștința și realizările de acum și cele viitoare este aceea a unui copil și a creșterii lui la starea de bărbat. Altă ilustrație este a vederii neclare în una din oglinzile de demult, care dădea numai o imagine imperfectă. Cu perfecțiunile stării noi, vom vedea perfect, vom cunoaște perfect, vom înțelege perfect. Tot așa, darurile care au fost în Biserica timpurie au fost foarte potrivite pentru ea, potrivite pentru starea ei de copilărie; dar când s-a dezvoltat până la maturitate, valoarea acelor „daruri” a scăzut și ele n-au mai fost; dar trebuiau așteptate mai mari manifestări de favoare divină, credința, speranța și iubirea. Biserica lui Dumnezeu trebuie să le cultive pe toate acestea trei și să le socotească roade ale spiritului, mult mai presus de darurile spiritului — și cel mai mare dintre ele este Iubirea.

Iubirea este și cea mai durabilă; căci, nu va înceta de fapt credința când vom vedea și vom cunoaște amănunțit? Și nu va înceta de fapt speranța când vom ajunge la împlinirea tuturor speranțelor noastre și vom deveni posesori ai plinătății făgăduințelor Tatălui nostru ceresc? Iubirea însă nu se va sfârși niciodată, după cum n-a avut nici început. Dumnezeu este iubire, și fiindcă El n-a avut început, tot așa și iubirea, este fără început; căci ea este caracterul Său, firea Sa, și fiindcă El durează pentru totdeauna, și iubirea va dura pentru totdeauna. Prin urmare, oricine învață amănunțit lecțiile din prezent în școala lui Cristos și astfel este bine înzestrat cu acest minunat har al iubirii, își adună comori care pot fi ale sale toată eternitatea — o mare binecuvântare pentru sine și pentru toți aceia cu care vine acum în contact; și o binecuvântare pentru lume, căreia lui îi va fi permis să-i slujească în timpul Mileniului — o binecuvântare veșnică, fiindcă este o pecete a aprobării divine.

R 2205, col. 1, par. 6, până la col. 2, par. 1:

După ce descrie acest minunat și necesar element al caracterului în perfecțiunea lui, apostolul se întoarce și-l compară cu acele „daruri” pe care ei le apreciau și le doreau atât de mult, și arată că principalul dintre aceste „daruri” este inferior Iubirii. El spune că darul prorociei va dispărea, va înceta, fiindcă necesitatea prorociei va înceta: puterea miraculoasă de a vorbi în limbi necunoscute va înceta pentru același motiv; cunoștința tainelor și capacitatea de a expune lucrurile adânci ale lui Dumnezeu vor înceta treptat, pe măsură ce lumina perfectă va ajunge treptat la toți oamenii; căci atunci când lumina deplină, clară, va fi venit, nimic nu va mai fi ascuns, totul va fi descoperit și toți vor putea vedea; ca atare, darurile capacității de a înțelege tainele planului divin și de a le expune altora, deși sunt două dintre cele mai mari daruri, vor dispărea în cele din urmă în lumina desăvârșită; dar Iubirea nu va înceta niciodată. Ea este cel mai mare lucru din această lume și va continua să fie cel mai mare lucru și în lumea viitoare; căci Dumnezeu este Iubire; și toți cei care vreau să se bucure de favoarea Sa și de răsplățile acesteia, viața veșnică, trebuie să-l aibă pe acesta, caracterul Său sfânt.

Făcând o pauză, apostolul remarcă ce puțin cunoaștem toți în prezent; chiar și cei care au cea mai mare cunoștință și pot expune Cuvântul divin și tainele ascunse cunosc numai în parte, văd numai neclar; și deși neclaritatea va dispărea treptat în lumina desăvârșită pe măsură ce răsare Soarele Dreptății, totuși vom cunoaște numai în parte până când vom fi „schimbați”; când imperfecțiunea va ceda locul perfecțiunii.

Privind în urmă la copilărie, putem vedea că așa cum ne-am dezvoltat fizic și am crescut în cunoștință în lucrurile pământești, și corespunzător s-a schimbat procesul gândirii noastre, purtarea și limbajul, tot așa în lucrurile spirituale trebuie să ne dăm seama că la începutul căii noastre creștine am fost „prunci”; și să nu fim satisfăcuți să rămânem așa, ci să dorim să creștem individual în Cristos în toate lucrurile. Și ceea ce este adevărat despre fiecare individual, este adevărat și despre Biserică în ansamblu. Perioada darurilor limbilor și minunilor a fost o perioadă de pruncie, copilărie; pe măsură ce s-a făcut progres, sub conducerea Spiritului sfânt, unele dintre aspectele acelea foarte necesare și bine adaptate stadiului copilăriei au trecut, și în locul lor au venit alte experiențe, metode și conduceri în adevăr. Prin urmare, astăzi „limbile” au dispărut, „prorociile” în sensul prezicerii evenimentelor viitoare au trecut etc., după ce au servit bine scopurile. Dar Domnul continuă să dea Bisericii „cunoștință”, chiar dacă este o cunoștință imperfectă; El continuă să dea metode de evanghelizare sau de răspândire a veștilor adevărului pentru cei necredincioși; El dă încă învățători și ajutoare în Biserică. Dar de obicei acestea nu sunt date miraculos, ca la început, ci natural și prin adăugarea binecuvântării Domnului la calitățile naturale. Dar toate acestea vor înceta în ceea ce privește Biserica, atunci când se va sfârși calea ei — „când va veni ce este desăvârșit”, ea nu va mai avea nevoie de aceste ajutoare imperfecte.

1 Cor. 13:13 „Acum, deci, rămân aceste trei: credința, nădejdea și dragostea; dar cea mai mare dintre ele este dragostea.”

R 2205, col. 2, par. 2:

Trei daruri ale spiritului, de felul celor dezvoltate ca roade, vor supraviețui; și acestea trei trebuie căutate cu sârguință și cultivate cu hărnicie; ele sunt: Credința, Speranța și Iubirea; dar cel mai mare, principalul dintre acestea este Iubirea. Credința și Speranța, deși sunt două dintre calitățile cele mai necesare în prezent, ajutându-ne să ne întărim chemarea și alegerea, și două care nu vor înceta niciodată, toată eternitatea, își vor pierde în mare măsură operarea activă „când va veni ce este desăvârșit”, fiindcă în mare măsură și în legătură cu multe subiecte, vederea și cunoștința vor lua locul Credinței și Speranței. Dar iubirea nu va pieri niciodată, nu va scădea, nu va slăbi. Va fi la fel de activă, de glorioasă și de folositoare în viața viitoare ca și acum. De fapt, esența vieții perfecte viitoare va fi Iubirea.

3. Cum ne ajută ilustrația spectrului să înțelegem iubirea?

R 2203, col. 1, par. 3, până la col. 2, par. 2:

Ce este deci Iubirea, această calitate minunată fără de care nimic nu este plăcut în ochii lui Dumnezeu? Apostolul nu încearcă să definească Iubirea, ci se mulțumește să ne dea o descriere a unora dintre manifestările ei. Faptul este că Iubirea, ca viața și lumina, este greu de definit; și cele mai bune străduințe ale noastre de a o înțelege sunt pe linia efectelor ei. Unde lipsește Iubirea, rezultatele sunt mai mult sau mai puțin rele; unde Iubirea este prezentă, rezultatele diferă potrivit gradului Iubirii și sunt proporțional bune. Un profesor de colegiu făcând comentarii asupra cuvântului Iubire a spus:

„Cum ați vedea că un om de știință ia o rază de lumină și o trece printr-o prismă de cristal, cum ați vedea că ea iese în partea cealaltă descompusă în culorile componente ale ei — roșu, albastru, violet și portocaliu, și toate culorile curcubeului — așa Pavel trece acest lucru, Iubirea, prin magnifica prismă a intelectului său inspirat și ea iese în partea cealaltă descompusă în elementele ei. Și în aceste câteva cuvinte avem ceea ce s-ar putea numi spectrul Iubirii, analiza Iubirii. Vreți să vedeți care sunt elementele ei? Vreți să remarcați că ele au nume comune; că ele sunt aspecte despre care auzim în fiecare zi, că ele sunt lucruri care pot fi practicate în viață de fiecare om, în fiecare loc; și cum dintr-o mulțime de virtuți obișnuite este format lucrul suprem, summum bonum (cel mai mare bun — n. t.)?

Spectrul Iubirii are nouă ingrediente:

Răbdare — „Dragostea este îndelung răbdătoare”;

Bunătate — „și este plină de bunătate”;

Generozitate — „dragostea nu este invidioasă”;

Smerenie — „dragostea nu se laudă, nu se umflă de mândrie”;

Amabilitate — „nu se poartă necuviincios”;

Lipsă de egoism — „nu caută folosul său”;

Blândețe — „nu se aprinde de mânie”;

Nevinovăție — „nu se gândește la rău”;

Sinceritate — „nu se bucură de nelegiuire, ci se bucură de adevăr”."

4. Care este deosebirea între iubirea naturală sau umană și iubirea spirituală sau divină?

R 2648, col. 1, par. 4:

Trebuie să facem deosebire între iubirea naturală și iubirea lui Dumnezeu. Toată omenirea are cel puțin o anumită parte de iubire naturală — iubire de sine, de familie, de prieteni. Domnul nostru, vorbind despre acest fel de iubire, sugerează că aceasta nu este iubirea lui Dumnezeu, spunând: „Dacă iubiți pe cei care vă iubesc, ce mulțumire aveți? Și păcătoșii iubesc pe cei care-i iubesc pe ei” (Luca 6:32). Prin urmare, iubirea lui Dumnezeu este un alt fel de iubire decât aceea comună omului natural, și noi trebuie să fim conduși în ea și să creștem și s-o dezvoltăm, după cum mărturisește apostolul zicând: „Și Domnul să vă îndrepte inimile spre dragostea lui Dumnezeu” (2 Tes. 3:5). Suntem îndreptați spre această iubire prin Cuvântul divin care aduce în atenția noastră caracterul specific al iubirii lui Dumnezeu, spre deosebire de aceea a omului natural decăzut. În timp ce iubirea omului natural este mai mult sau mai puțin egoistă, chiar în exercitarea ei cea mai bună, față de prieteni, Dumnezeu Își recomandă iubirea Sa față de noi ca o iubire de un fel superior, prin aceea că pe când eram noi încă păcătoși, străini, înstrăinați, vrăjmași prin fapte rele, în planul Său îndurător, iubitor, Cristos a murit pentru noi. Acest fel de iubire nemeritată, sacrificatoare, este cu totul diferită de orice îi este cunoscut omenirii decăzute. Cum a spus Domnul nostru Isus, cea mai mare iubire printre oameni ar fi ca un om să-și dea viața pentru prietenii Săi, dar a-și da viața pentru prietenii săi este desigur un fel mult mai înalt de iubire — neegoistă, îndurătoare, cerească. Ioan 15:13; Rom. 5:7.

R 3233, col. 2, par. 1-3:

Într-un cuvânt, sunt două planuri de prietenie — un plan natural, pe care oamenii ce se aseamănă în privința însușirilor naturale sunt atrași unii spre alții; și un plan spiritual, pe care cei ce nu se aseamănă în privința însușirilor naturale, dar se aseamănă în privința speranțelor, scopurilor și ambițiilor spirituale, sunt atrași încă mai aproape unii de alții prin noua legătură, noua iubire care leagă, nu carnea, ci inima în iubire și unitate creștină.

Aceste Creaturi Noi în Cristos Isus se cunosc unele pe altele nu potrivit cărnii, ci potrivit Spiritului. În spiritul sau mintea nouă a fiecăruia dintre aceștia se află cele mai nobile sentimente, cele mai înalte aspirații, ceea ce este bun, adevărat, nobil, curat — oricare ar fi slăbiciunile lor potrivit cărnii. Ei se iubesc unii pe alții din punctul de vedere nou, al intenției, al voinței, al armoniei cu Dumnezeu, și prietenia lor unul pentru altul crește tot mai mult, pe măsură ce fiecare vede energia celorlalți în lupta bună a credinței împotriva răului și a influențelor lumii, a cărnii și a Adversarului. Nici limba, nici penița nu pot exprima cum se cuvine iubirea și prietenia care există între aceste Noi Creaturi în Cristos Isus, pentru care cele vechi au trecut și toate s-au făcut noi.

Aceasta însă nu înseamnă că un părinte trebuie să aibă aceeași iubire față de alți copii cum are față de ai săi — el are o răspundere mai mare față de copiii săi și trebuie să și-o îndeplinească. Nici nu înseamnă că toți sfinții vor fi iubiți în același grad. Ni se spune că Domnul nostru i-a iubit în mod deosebit pe unii dintre ucenicii Săi. Curând, când perfecțiunea va înlocui imperfecțiunea, toți „frații” vor fi perfecți și toți cei din jur vor fi frați preaiubiți. Până atunci însă, noi trebuie să-i iubim pe toți, dar „făcând o deosebire” — potrivit obligațiilor naturale și dezvoltării spirituale. Iuda 22.

5. Care este deosebirea între iubirea din datorie (phileo) și iubirea dezinteresată sau divină (agape)?

R 2807 — Iubirea din datorie (phileo) ilustrată:

„Cine iubește pe tată ori pe mamă mai mult decât pe Mine, nu este vrednic de Mine; și cine iubește pe fiu ori pe fiică mai mult decât pe Mine, nu este vrednic de Mine.” Mat. 10:37.

Iubirea din datorie față de rudele familiei noastre este corectă, dar nu trebuie să fie la egalitate cu iubirea din datorie față de Domnul, altfel nu-L putem urma pe El ca „biruitori”.

„Cine își iubește viața, o va pierde.” Ioan 12:25.

Este datoria noastră să iubim viața, în sensul de a o aprecia și a nu vrea să o distrugem sau să o irosim cu nechibzuință; dar cel care a devenit ucenicul lui Cristos și care este angajat să meargă în urmele Sale până la moarte, trebuie să țină minte că el și-a predat deja viața ca om, schimbând-o cu o speranță de viață ca „nouă creație”, ființă spirituală. El nu trebuie să mai fie stăpânit de iubirea phileo sau iubirea din datorie pentru viața pământească, ci, mișcat de iubirea agape, trebuie să-și dea viața naturală de bunăvoie în serviciul lui Dumnezeu — „pentru frați”.

„Căci Tatăl Însuși vă iubește, PENTRU CÂ M-ați iubit.” Ioan 16:27.

În ambele din aceste cazuri phileo înseamnă iubire din datorie. Aceasta era cea mai înaltă formă de iubire pe care ucenicii în general o puteau aprecia, cum a mărturisit Petru. Și iubirea Tatălui față de ei a fost aceeași iubire din datorie: ucenicii nu primiseră încă Spiritul sfânt și iubirea agape sau iubirea dezinteresată mai înaltă și caracterul ei, și de aceea Tatăl nu putea să-i iubească pentru ceea ce erau, ci avea o iubire din datorie față de ei numai fiindcă ei ajunseseră la o iubire din datorie față de Cristos și deveniseră prietenii și ucenicii Lui.

„Dacă ați fi din lume, lumea ar iubi ce este al ei.” Ioan 15:19.

Phileo sau iubirea din datorie este exercitată de părintele, copilul și aproapele lumesc pe baze egoiste — „ai săi”.

„Dacă nu iubește cineva pe Domnul nostru Isus Hristos, să fie anatema. Maran atha! (Domnul vine!). îVa fi blestemat sau condamnat la Moartea a Doua când va veni Domnul.ș” 1 Cor. 16:22.

O apreciere a lucrării lui Cristos va fi așteptată de la toți când vor fi aduși la o cunoștință a mântuirii pe care Dumnezeu a pregătit-o prin El: și oricine va refuza să răspundă prin phileo sau iubire din datorie, va fi îndepărtat de la viață devreme în domnia milenară. Dar de la cei care vor exercita phileo sau iubirea din datorie, se va aștepta să înainteze și să ajungă la „ținta” iubirii agape, caracterul de iubire adevărată, dezinteresată — dacă vor vrea să ajungă la viață veșnică. Mulțumim lui Dumnezeu că viața actuală nu închide ușa ocaziei pentru nici unul care n-a ajuns la iubirea phileo sau iubirea din datorie, nici pentru mulți care au cunoscut-o, dar n-au ajuns încă la agape.

„Iubirea de bani”, „iubitori de sine”, „le place să aibă scaunele dintâi”, „iubitori mai mult de plăceri”, „primitor de oaspeți” și prieten, sunt din phileo, iubire din datorie sau iubire care are un motiv sau o cerință asupra ei. Petru ne îndeamnă să unim cu amabilitatea frățească (phileo) gradul următor și mai înalt al iubirii dezinteresate — agape. 2 Pet. 1:7.

Iubirea dezinteresată (agape) ilustrată

„Fiindcă atât de mult a iubit Dumnezeu lumea, că a dat pe singurul Său Fiu.” Ioan 3:16.

Iubirea care a determinat răscumpărarea omului n-a fost phileo sau iubirea din datorie, căci Dumnezeu n-a nedreptățit pe creaturile Sale prin condamnarea la moarte; nici omul n-a făcut ceva vreodată pentru Creator care să-L pună pe El sub obligație sau iubire din datorie în schimb. Iubirea lui Dumnezeu care a determinat răscumpărarea noastră a fost agape, sau caritatea dezinteresată, bunăvoința, iubirea.

„Dar Dumnezeu Își arată dragostea Sa față de noi prin faptul că, pe când eram noi încă păcătoși, Hristos a murit pentru noi.” Rom. 5:8.

Această dragoste (agape) pe care Dumnezeu a arătat-o este felul de dragoste pe care o pune în fața noastră ca cel mai înalt standard sau „țintă” spre care trebuie să alergăm dacă vrem să câștigăm premiul — o țintă care este imposibilă pentru carnea noastră decăzută, dar la care se poate ajunge prin mintea, voința, inima noastră reînnoită. Acest standard este exprimat în cuvintele:

„Să iubești pe Domnul Dumnezeul tău, cu toată inima ta, cu tot sufletul tău, cu toată puterea ta și cu toată cugetarea ta; și pe aproapele tău ca pe tine însuți.” Luca 10:27. Rom. 3:9.

„Scopul poruncii este dragostea.” 1 Tim. 1:5.

Adică, obiectivul întregii instruiri și disciplinări din partea lui Dumnezeu este să ne aducă la această asemănare a caracterului Său, reprezentată prin cuvântul agape — iubire; căci „Dumnezeu este dragoste îagapeș; și cine rămâne în dragoste îagapeș rămâne în Dumnezeu și Dumnezeu rămâne în el.” 1 Ioan 4:16.

Noi trebuie să recunoaștem ca frați și pe aceia care au numai gradul phileo al iubirii din datorie, cum a făcut Pavel când a scris: „Salută pe cei care ne iubesc îphileoș în credință” (Tit 3:15), dar trebuie să căutăm să „iubim pe frați” (1 Pet. 2:17) cu iubirea agape sau iubirea mai înaltă, care nu-și socotește scumpă viața actuală și că trebuie cruțată, ci își dă cu bucurie viața pentru frați — în sacrificii zi de zi și ceas de ceas, de timp, de bani și de toate interesele pământești pentru ei. 1 Ioan 3:16.

Petru compară cele două feluri de iubire într-un singur verset, zicând: „Deci, ca unii care prin ascultarea de adevăr v-ați curățit sufletele ca să aveți o dragoste îphileoș de frați neprefăcută, iubiți-vă îagapeș cu căldură unii pe alții, dintr-o inimă curată.” 1 Pet. 1:22.

„Dragostea îagapeș nu face rău aproapelui; dragostea îagapeș deci este împlinirea legii.” Rom. 13:10.

Agape este tradus greșit prin „caritate” (în limba engelză, n. t.) în 1 Cor. 8:1: „Dar cunoștința îngâmfă, pe când agape zidește.”

Agape este tradus greșit prin „caritate” în marele discurs al apostolului despre iubire, în 1 Cor. 13:1, 2, 3, 8, 13; 14:1. Aici el numește iubirea agape lucrul principal al caracterului creștin, cununa tuturor harurilor creștine, spunându-ne că fără ea, toate sacrificiile și negările de sine ar fi fără valoare în socoteala lui Dumnezeu, în timp ce cu ea ca motiv inspirator, chiar cele mai slabe eforturi ale noastre sunt acceptabile prin Cristos.

R 2032, col. 1, par. 7:

Manifestările acestui Spirit sfânt sunt întreite. (1) Iubire supremă față de Dumnezeu și loialitate voioasă față de cauza Sa, chiar cu prețul suferinței. (2) Iubire de frați — neegoistă, nobilă, pură — dorință pentru binele lor, care este totdeauna trează să le facă bine. (3) Iubire compătimitoare pentru lume, care îndeamnă la fapte bune, cum permite ocazia, și la dorință și efort de a trăi întotdeauna în pace cu toți oamenii. În mod necesar, cele anterioare vor implica dezvoltare în răbdare, smerenie etc.

Mana 27 iunie:

„Și Cel care ne întărește împreună cu voi, în Hristos, și care ne-a uns, este Dumnezeu, care ne-a și pecetluit.” 2 Cor. 1:21, 22.

Pecetea sau semnul Noii Creaturi este posesiunea Spiritului lui Cristos. Manifestarea acestui Spirit sfânt este triplă: (1) Iubire mai presus de toate față de Dumnezeu și loialitate bucuroasă față de cauza Sa, chiar cu prețul suferinței. (2) Iubire altruistă, nobilă și curată față de frați, dorință pentru bunăstarea lor, care întotdeauna este gata să le facă bine. (3) Iubire compătimitoare față de lume, care, în ocaziile ce se prezintă, ne îndeamnă spre fapte bune și spre dorința și efortul de a trăi întotdeauna în pace cu toți oamenii.

7. Cum putem face deosebire între iubirea adevărată și falsă?

R 1864 — Iubirea adevărată față de iubirea falsă:

Dumnezeu este iubire! Feriți-vă de oamenii care în timp ce vorbesc mult despre iubire și încearcă a străluci ca exponenți ai ei, fac aceasta pe socoteala caracterului lui Dumnezeu. Unii dintre ei se arată a fi atât de iubitori încât nu pot admite că Dumnezeu îl poate distruge pe Satan și pe cei răi, așa cum declară că va face. Ei pun ca standard argumentul lor și spun: „Desigur, Dumnezeu nu poate fi mai puțin iubitor decât mine — și eu l-aș salva pe Satan și pe toți”. Biete inimi nechibzuite, „necunoscând dreptatea lui Dumnezeu, au căutat să-și stabilească o dreptate a lor înșiși și nu s-au supus astfel dreptății lui Dumnezeu”, exponenții cei mai înalți ai acesteia fiind Cuvântul și conduita lui Dumnezeu. Astfel inimile lor nechibzuite se întunecă. Numai aceia vor fi iubiți de Domnul și feriți de cădere, și numai aceia vor fi socotiți ca „mărgăritare”, care respectă Cuvântul Său și își formează din el standardul judecății; și care nu încearcă să-l strice după propria lor concepție.

Feriți-vă de toți aceia care vorbesc mult despre iubire! Căci Satan folosește adesea aceasta ca o haină de lumină ca să acopere conduita rea sau doctrinele rele — a căror lipsă reală de iubire el vrea astfel să o ferească de critică. De exemplu, iubirea adevărată începe cu Dumnezeu și zice: „Dumnezeu să fie găsit adevărat și orice om să fie găsit mincinos”. Iubirea falsă este adesea iubire de sine, care n-ar ezita să târască în noroi chiar și onoarea, iubirea și dreptatea divină pentru a se slăvi pe sine ca fondatorul unei teorii; de exemplu, teoria care pune pe seama lui Dumnezeu „tot păcatul, răutatea și nelegiuirea” din prezent și din trecut. Să prespunem noi că aceia care astfel hulesc numele sfânt al lui Dumnezeu și care pun pe seama Lui tot păcatul și faptele diavolești din cei șase mii de ani trecuți, Îl iubesc într-adevăr pe Dumnezeu cu toată inima, mintea, sufletul și puterea lor? Desigur că nu! Inima iubitoare și apreciativă Îl recunoaște pe Dumnezeu ca întruchiparea celui mai înalt standard de iubire și dreptate, de adevăr și neprihănire. Astfel de teorie ar fi o urâciune pentru oricine are adevărata iubire a lui Dumnezeu chiar și în grad limitat. Aceștia nu trebuie nici măcar să aibă asigurările Scripturii că „orice ni se dă bun și orice dar desăvârșit este de sus, coborându-se de la Tatăl luminilor”; că „în El nu este întuneric îrăuș” — că „lucrarea Lui este perfectă”; că „El Însuși nu ispitește pe nimeni” la rău , nici El nu este ispitit.

Dacă cineva crede și vorbește potrivit unei astfel de teorii, înseamnă că nu este lumină în el; este plin de întuneric.

8. Care este importanța acestui har?

R 2202, col. 1, par. 3, până la col. 2, par. 3:

Alături de predica de pe munte a Marelui Învățător, stă acest discurs despre Iubire al marelui apostol Pavel. Ambele discursuri dau aceeași învățătură, dar o abordează din puncte de vedere diferite. Ca elevi în Școala lui Cristos, toate instrucțiunile din Cuvântul și providențele divine sunt intenționate să ne dezvolte inimile și să ne influențeze purtarea în armonie cu liniile Iubirii. Aceasta a fost mărturia Învățătorului când a spus: „Vă dau o poruncă nouă: Să vă iubiți unul pe altul”. La fel a declarat că toată legea lui Dumnezeu pentru oameni se împlinește în iubire — față de Dumnezeu și față de oameni: „Să iubești pe Domnul Dumnezeul tău, cu toată inima ta, cu tot sufletul tău, cu toată puterea ta și cu toată cugetarea ta; și pe aproapele tău ca pe tine însuți”. Atunci, deoarece „Dragostea este împlinirea Legii” și legătura desăvârșirii, fără de care nici un alt har al caracterului n-ar fi cu adevărat frumos, nu ne mirăm să aflăm declarația din Scriptură că „Dumnezeu este dragoste” și că „Cine nu iubește, n-a cunoscut pe Dumnezeu”.

Domnul nostru declară: „Viața veșnică este aceasta: să Te cunoască pe Tine, singurul Dumnezeu adevărat” — Dumnezeul care este Iubire. A-L cunoaște pe Dumnezeu în sensul indicat aici înseamnă mai mult decât doar a ști că există Dumnezeu; înseamnă mai mult decât doar a ști ceva din planul și ceva despre caracterul iubitor al lui Dumnezeu; înseamnă a-L cunoaște pe Dumnezeu în sensul cunoștinței personale și al aprecierii caracterului Său; și nimeni nu poate avea această cunoștință decât dacă primește, are parte de Spiritul lui Dumnezeu, spiritul sfințeniei, spiritul Iubirii. Și acest spirit al sfințeniei și al Iubirii nu poate fi obținut instantaneu; este ceva ce crește, și dezvoltarea lui este afacerea principală și trebuie să fie preocuparea principală a tuturor celor care speră să-L cunoască pe Dumnezeu în sensul complet, care va fi răsplătit cu viață veșnică.

Ca atare, după ce Dumnezeu a făcut marea pregătire a Mielului lui Dumnezeu și răscumpărarea întregii omeniri realizată prin El, diferiții pași pentru eliberarea noastră din păcat și moarte au fost pe linia dezvoltării în noi a acestui caracter de Iubire, caracterul lui Dumnezeu, singurul care, potrivit standardului divin, ne va face plăcuți înaintea Tatălui și ne va aduce harul Său al vieții veșnice. O, cât este de important deci să fim „învățați de Dumnezeu” și să dezvoltăm caracterul Lui. „Învățați de la Mine”, a spus iubitul nostru Răscumpărător; și putem învăța bine, căci El este reprezentarea e-xactă a caracterului glorios de iubire al Tatălui. „Dacă n-are cineva duhul lui Hristos îSpiritul sfânt al Tatălui, Iubireaș, nu este al Lui.”

La început noi suntem material foarte slab din care să formeze asemănarea iubitului Fiu al lui Dumnezeu (Rom. 8:29). Am fost „copii ai mâniei, ca și ceilalți” — asemănarea inițială a lui Dumnezeu avută de tatăl Adam înainte de încălcarea sa a fost în mod trist pierdută în cei șase mii de ani care au intervenit: ca atare, în loc să fim găsiți în asemănarea Iubirii lui Dumnezeu, aflăm că „am fost născuți în nelegiuire și în păcat am fost concepuți”, în asemenea grad, încât, în loc ca Iubirea să fie principiul natural conducător în caracterul nostru, aceasta este în multe cazuri aproape cu totul ștearsă; și ceea ce rămâne este în mare măsură contaminat cu rău, iubire de sine, iubire de păcat și iubire carnală — stricăciuni care sunt în direct antagonism cu Iubirea neegoistă, sănătoasă care este esența caracterului divin.

Lucrarea harului pentru lume în Veacul Milenar va fi să facă cunoscut întregii omeniri caracterul îndurător al lui Dumnezeu și prevederea Sa pentru mântuirea tuturor; și să-i transforme pe toți care vor vrea, de la depravarea păcatului la perfecțiunea caracterului — Iubire: făcând omenirea încă o dată chipuri ale lui Dumnezeu. Nu numai le va transforma voința, ci aceasta va fi însoțită și de o transformare fizică, ceea ce va îndepărta din ei toate stigmatele păcatului și toate înclinațiile ereditare spre acesta, și-i va lăsa în asemănarea lui Dumnezeu, cu o amintire a faptului că păcatul nu este de dorit și că are consecințe rele.

9. Cum se obține iubirea?

R 2203, col. 2, ultimul par., până la 2204, col. 1, par. 1:

Scripturile ne informează că în starea noastră decăzută iubirea neegoistă este străină naturii noastre, și trebuie introdusă în ele prin puterea lui Dumnezeu, zicând: „Nu ... noi am iubit pe Dumnezeu, ci ... El ne-a iubit pe noi și a trimis pe Fiul Său ca ispășire pentru păcatele noastre”. Aflând despre această mare iubire a lui Dumnezeu, crezând cu adevărat și apreciind-o, „Dragostea lui Hristos ne constrânge îla Iubireș”. Suntem „concepuți prin Cuvântul adevărului” — mesajul Iubirii lui Dumnezeu în iertarea păcatelor noastre și chemarea Lui să ne întoarcem la favoarea și asemănarea Sa, și prevederea Sa de a ne ajuta pe cale ca să putem deveni asemănări ale iubitului Său Fiu.

Măsura aprecierii Iubirii Divine va fi măsura zelului nostru în conformarea caracterelor după modelul divin. O dispoziție naturală aspră, necioplită, degradată, poate cere un timp mult mai îndelungat după ce harul iubirii divine intră în inima sa, înainte ca acel har să se manifeste în toate cuvintele, gândurile și faptele omului exterior. Alții, dimpotrivă, din naștere mai nobili și mai cultivați, ar putea chiar și fără harul lui Dumnezeu în ei, să aibă multe din rafinamentele exterioare, așa încât conduita lor ca creștini să fie mai plăcută. Nimeni în afară de Cel care citește inima nu este competent să judece cine a primit și cine n-a primit acest har și gradul dezvoltării lui în inimile noastre: dar fiecare poate judeca pentru sine, și fiecare conceput de acest Spirit sfânt, Iubirea, să caute să-și lase lumina să strălucească prin toate căile de comunicare cu semenii săi, așa încât să slăvească pe Tatăl nostru din ceruri și să „vestească virtuțile Celui care ne-a chemat din întuneric la lumina Sa minunată”.

R 2648, col. 2, par. 6:

Această înnoire a spiritului, această minte nouă, această minte în acord cu iubirea lui Dumnezeu, apostolul ne asigură că nu este primită decât de cei care primesc Spiritul sfânt. Cei care fac numai pasul îndreptățirii, pot într-o măsură să aibă o reformare a vieții, așa încât în loc să aibă în mod deschis o cale rea, vor căuta să trăiască cel puțin o viață morală. Dar nimeni nu se poate aștepta să primească conceperea Spiritului sfânt al iubirii și să fie astfel posesorul „iubirii lui Dumnezeu”, o iubire sacrificatoare de sine, decât dacă face pasul consacrării față de Domnul, care-l aduce într-o stare în care poate avea într-adevăr Spiritul sfânt, spiritul iubirii divine, revărsat larg în inima sa. Nimeni deci să nu spere să obțină iubirea lui Dumnezeu în vreun alt mod decât în modul prevăzut de Dumnezeu. Fără îndoială, în Veacul Milenar va fi posibil ca omul natural să ajungă la „iubirea lui Dumnezeu” printr-un proces de restabilire; pe măsură ce el va ajunge treptat la perfecțiunea naturii umane, va avea tot mai mult din iubirea lui Dumnezeu, până când în final fiind desăvârșit, va putea avea această iubire a lui Dumnezeu în măsură deplină — fiindcă omenirea, în starea ei perfectă, este chipul de carne al invizibilului Dumnezeu. Dar acum, în timp ce avem încă aceste corpuri muritoare imperfecte, și în timp ce restabilirea n-a început, este numai un singur mod de a ajunge la iubirea lui Dumnezeu — prin ascultare de chemarea acestui veac, să ne prezentăm corpurile ca jertfe vii, sfinte și plăcute lui Dumnezeu, prin Isus Domnul nostru.

R 2242, col. 1, par. 5:

Să ne amintim însă că la această stare a iubirii perfecte nu se ajunge într-un moment, ci va fi rezultatul experiențelor vieții actuale, în ascultare de sfatul divin. Totuși, gradul succesului și rapiditatea cultivării acestui spirit depinde foarte mult de zelul nostru și de atenția pe care o dăm marelui Sfătuitor. Cei care s-au predat complet Domnului și care au fost acceptați de El, au cunoscut fără îndoială chiar de la începutul vieții lor noi în Cristos considerabil din această iubire devoțională pentru Dumnezeu și pentru poporul Său, care trebuie să crească zilnic. Dar flacăra devoțională care la începutul experienței creștinului este temătoare și caută pe Domnul numai pentru siguranță, curând poate să ajungă la astfel de dezvoltare care strigă către Dumnezeu: „O, Doamne, îmi place să fac voia Ta. Voi trudi și voi suferi cu bucurie, sau voi purta ocările Tale și voi servi poporului Tău, dacă astfel pot ști că-Ți sunt plăcut și acceptabil!” Acesta este spiritul corect, și acest spirit trebuie să continue până la încheierea bătăliei. Dar aceștia vor găsi probe și încercări pe cale, ca să probeze cât de adânc și cât de sincer este spiritul lor de iubire: și unde acesta este veritabil, unde sămânța bună a adevărului divin a căzut într-o inimă onestă, ea va crește, va prospera în încercări, în dezamăgiri; și împotriva tuturor împotrivirilor ea va produce în viță roade de fapte bune, de serviciu pentru Domnul și pentru poporul Său — care pot fi mari sau mici, potrivit ocaziilor de care se bucură toți „biruitorii”.

10. De ce este necesară o „luptă agresivă” pentru a ajunge la iubire?

R 1751, col. 1, par. 5, 6:

Calea dreaptă este încă tot „calea îngustă" a înjosirii și a negării de sine — calea blândeții și umilinței. Mersul pe această cale îngustă și în anul acesta cere același efort și același har sau poate chiar mai mult decât în anul trecut. Căci cu cât câștigăm mai mult har și mai multă cunoștință, cu atât mai puternice devin ispitele de a fi lăudăroși, umflați de mândrie, obraznici, îngâmfați; și cu cât ne ridicăm mai sus în credință, speranță, iubire și activitate în slujba Domnului, cu atât mai mult marele adversar se va împotrivi progresului nostru și cu atât mai mult agenții săi ne vor calomnia, ne vor ataca pe la spate și în general vor căuta să ne rănească. „Păziți-vă de câinii aceia!” Filip. 3:2.

Dar aceasta este numai o latură a problemei; căci, în timp ce suntem cu atât mai expuși atacurilor lui Satan și probelor mai severe ale speranței, credinței și iubirii noastre, pe măsură ce înaintăm pe calea îngustă, vom avea bucurii spirituale crescânde, pace incomparabilă, și ne vom putea bucura chiar și în probe și încercări, știind că acestea lucrează pentru noi mai presus de orice măsură o greutate veșnică de slavă. Vom putea îndura, văzând pe Acela care este nevăzut, fiind susținuți și conduși de mâna Sa. Vom avea făgăduința prezenței Sale în fiecare necaz, și că El nu ne va lăsa, niciodată nu ne va părăsi; și că toate lucrurile (chiar și lucrurile care par rele în viață), El este capabil și vrea să le conducă pentru binele nostru cel mai mare — fiindcă iubim pe Dumnezeu, calea Sa și planul Său mai mult decât pe noi înșine și căile noastre — fiindcă suntem chemați potrivit scopului Său și am acceptat chemarea, suntem în armonie cu obiectivul ei și căutăm, cât depinde de noi, să umblăm vrednici de Domnul și de chemarea Sa de sus, și astfel să ne asigurăm chemarea și alegerea.

Mana 9 aprilie:

„Nu știți că cei care aleargă pe locul de întrecere, toți aleargă, dar numai unul primește premiul? Tot așa și voi alergați ca să-l dobândiți.” 1 Cor. 9:24

Ca să câștigăm victoria nu este de ajuns numai să îmbrăcăm armătura lui Dumnezeu, ci trebuie să fim eroi în luptă și să ducem un război agresiv împotriva plăcerilor ochiului și trupului, trufiei vieții și tuturor dușmanilor dreptății și curățeniei. Iubirea pentru Domnul, pentru Adevăr și dreptate trebuie să ne însuflețească, altfel nicicând nu putem fi învingători. Numai iubirea ne poate ține în credință până la moarte și ne poate face potriviți pentru moștenirea sfinților în lumină. Dacă inima e cârmuită de iubire fierbinte, înseamnă că ea este cu totul supusă Domnului și înseamnă că nouă zecimi din luptă este deja câștigată. Dar chiar și atunci, după cum zice apostolul (Iuda 21), trebuie să ne păstrăm în iubirea lui Dumnezeu, în veghere, rugăciune și zel. Harul va fi din belșug acolo unde este iubire din belșug.

11. Care este importanța relativă a „darurilor” timpurii ale spiritului și a spiritului iubirii?

Vol. VI, pag. 238, par. 2:

În mod rațional ei nu puteau dori cu înflăcărare sau nu puteau aștepta slujba de apostol, deoarece erau numai doisprezece apostoli; dar puteau dori cu înflăcărare să fie profeți (expunători) sau învățători. „Și”, adaugă apostolul, „vă voi arăta o cale nespus mai bună" (versetul 31, din 1 Cor. 12). Mai departe el arată că mult mai presus de oricare din aceste daruri sau servicii în Biserică este onoarea de a poseda în mare măsură spiritul Învățătorului — Iubirea. El arată că și cel mai umil membru al Bisericii care ajunge la iubirea desăvârșită, a ajuns la o poziție mai înaltă și mai nobilă în ochii Domnului decât aceea a oricărui apostol, profet sau învățător căruia îi lipsește darul iubirii. El spune că nu contează care sunt darurile, dacă iubirea lipsește, totul este gol și nesatisfăcător în ochii Domnului.

R 2225, col. 2, par. 2:

Nu era decât natural și de așteptat ca acei credincioși din Biserica timpurie să treacă cu vederea cea mai importantă binecuvântare, pecetluirea, ungerea Spiritului sfânt al iubirii, și să se gândească mai ales la „daruri” — limbi, vindecări, minuni etc. De aceea a fost necesar ca Domnul prin apostol să le atragă atenția că roadele spiritului, credința, speranța, dragostea erau cele esențiale, și nu limbile, minunile și alte daruri. El zice: „Și vă voi arăta o cale nepus mai bună” — urmărind iubirea, a cărei dezvoltare și coacere va fi o lucrare treptată, progresivă. Și apostolul arată clar că unii ar putea avea toate „darurile”, puteri de vindecare, puteri miraculoase, abilitatea de a vorbi în limbi etc., totuși dacă n-ar poseda pe lângă acestea spiritul lui Dumnezeu, spiritul lui Cristos, spiritul Adevărului, spiritul Iubirii, ar fi numai chimvale zăngănitoare, alămuri sunătoare — tobe fără viață spirituală sau vitalitate în vreun grad, și prin urmare fără vreo speranță potrivită în privința unei vieți viitoare sau a Împărăției.

12. De ce trebuie să fie iubirea resortul principal al tuturor acțiunilor noastre?

R 3166, col. 1, par. 4:

Un alt gând pe care toți trebuie să-l ținem minte este că, în timp ce avem daruri care diferă de la unii la alții, și de aceea putem contribui la cauza Domnului cu mai multă sau mai puțină energie sau serviciu sau bogăție, Domnul, când va face socoteala, va lua cunoștință de spiritul care ne-a pus în mișcare, mai degrabă decât de rezultatele asigurate prin eforturile noastre; așa încât despre un talant mic se poate spune, cum s-a spus despre văduva sărmană care a aruncat în vistieria Domnului doi bănuți — că darul mai mic a fost mai apreciat de Domnul, mai degrabă decât unele din cele mai mari. Având în vedere aceasta, să căutăm nu numai să facem cu puterea noastră ceea ce găsesc de făcut mâinile noastre, ci și ca orice sacrificiu făcut Domnului și cauzei Sale să fie atât de plin de iubire și devotare, încât Domnul să-l aprobe în mod sigur; ca făcut din iubire pentru El și ai Lui, și nu din slavă deșartă.

13. Care este relația între iubire și curățenia inimii și cum ne putem curăți inimile?

Tit 1:15, 16 „Toate lucrurile sunt curate pentru cei curați; dar pentru cei necurați și necredincioși, nimic nu este curat, ci și mintea și conștiința le sunt întinate. Ei mărturisesc că Îl cunosc pe Dumnezeu, dar cu faptele Îl tăgăduiesc, căci sunt o urâciune, nesupuși și netrebnici pentru orice faptă bună.”

R 2516, col. 2, par. 7:

Apostolul sugerează despre aceștia că nu numai mintea lor a ajuns să fie stricată, ci și conștiința; așa încât ei vor face rău, vor vorbi rău, vor gândi rău, și totuși nu-i va mustra conștiința, deoarece conștiința și mintea lor lucrează în armonie, și, după cum spun Scripturile, ajung să fie orbiți, se înșală pe ei înșiși. Ce stare groaznică este aceasta și ce atent trebuie să fie tot poporul Domnului, nu numai să aibă inimă curată, minte curată, ci și să-și păstreze conștiința foarte sensibilă, în acord strâns cu Cuvântul Domnului. Această stare poate fi menținută numai judecându-ne pe noi înșine, și aceasta în mod strict și frecvent, după standardul pe care ni l-a dat Dumnezeu, legea Sa de Iubire.

R 3596, col. 1, par. 2, 3:

Fiți curați: mențineți-vă o conștiință fără vină față de Dumnezeu și față de oameni. Începeți cu inima — cu gândurile: nu întrețineți gânduri care într-un sens al cuvântului ar fi rele. Pentru a vă asigura de aceasta, luați-L pe Cristos Isus ca model, bine și mult în mintea voastră. Când se impune răul asupra voastră, fie din afară fie dinăuntru, ridicați-vă inima către El în rugăciune pentru harul promis să ajute la orice timp de lipsă. Țineți aproape de voi în mod constant gândul și rugăciunea: „Primește cu bunăvoință cuvintele gurii mele și cugetarea inimii mele, Doamne, Stânca mea și Răscumpărătorul meu!”

În timp ce adunăm și căutăm să urmăm diferitele porunci specifice ale Scripturilor, să căutăm tot mai mult să înțelegem și să venim în armonie cu principiile care stau la baza legii divine: aceasta ne va permite să judecăm corectitudinea și incorectitudinea acelor cuvinte, gânduri și fapte ale noastre care nu sunt specificate în mod expres în Cuvântul lui Dumnezeu. Într-adevăr, pe măsură ce ajungem să înțelegem și să fim în armonie cu principiile legii divine, în acea măsură ajungem la spiritul Cuvântului lui Dumnezeu. Vezi Ps. 119:97-115.

14. Cum este iubirea dovada sau pecetea conceperii noastre ca Noi Creaturi?

Vol. V, pag. 264, par. 2:

A pecetlui înseamnă a însemna sau a desemna. Copiii acestei lumi pot fi deosebiți prin anumite semne, iar copiii lui Dumnezeu, Creaturile Noi în Cristos, prin alte semne sau caracteristici. Semnul primei clase este spiritul (mintea, dispoziția, voința) lumii; pecetea sau semnul celeilalte clase este Spiritul (mintea, dispoziția, voința) lui Dumnezeu. Din momentul adevăratei consacrări lui Dumnezeu dovezile, semnele sau pecetluirea, pot fi observate în cuvinte, gânduri și purtare. Aceste semne devin tot mai distincte pe măsură ce mintea cea nouă crește în har, cunoștință și iubire. Cu alte cuvinte, Spiritul (mintea) lui Dumnezeu devine mintea sau spiritul nostru, în măsura în care noi renunțăm la voința sau spiritul uman și ne supunem în toate lucrurile voinței sau Spiritului lui Dumnezeu. Astfel suntem îndemnați să permitem sau să lăsăm să fie în noi acceași minte care era și în Cristos Isus Domnul nostru — o minte sau o dispoziție de a face numai voința Tatălui. Ca atare, mintea sau Spiritul nostru nou este sfânt sau îndrumat de Dumnezeu. În textul pe care-l avem în analiză apostolul ne îndeamnă să nu facem nimic ce ar fi o încălcare a legământului nostru — să nu facem nimic ce ar cauza întristare minții noastre noi sau ne-ar vătăma conștiința prin abandonarea datoriei — nimic ce ne-ar leza conștiința ca Noi Creaturi în Cristos. Nu întristați Spiritul sfânt, mintea lui Dumnezeu din voi, care este pecetea divină a calității voastre de fii.

Vol. V, pag. 246, până la pag. 248 — Pecetea Spiritului:

„În care îCristosș și voi, după ce ați auzit cuvântul adevărului, Evanghelia mântuirii voastre, ați crezut în El și ați fost pecetluiți cu Duhul Sfânt al făgăduinței și care este o arvună a moștenirii noastre.” Efes. 1:13, 14.

În timpurile vechi pecețile erau folosite pentru diferite scopuri. (1) Ca un însemn personal sau semnătură, un semn de atestare sau recunoaștere. (2) Pentru a ascunde, a asigura împotriva intrării nedorite — ca în Matei 27:66; Apoc. 10:4; 20:3.

În primul din aceste sensuri se spune despre poporul Domnului că sunt „pecetluiți cu Duhul Sfânt al făgăduinței”. Apostolul nu spune, după cum par să presupună unii, că noi am fost pecetluiți cu Spiritul sfânt ca persoană, o așa-zisă a treia persoană dintr-o treime de dumnezei egali între ei: el spune că noi am fost pecetluiți „cu Duhul Sfânt al făgăduinței”; cu totul alt gând, după cum toți vor observa. Spiritul sfânt este de la Tatăl: El face pecetluirea prin Cristos cu Spiritul sfânt care este pecetea în sine. Acest lucru este atestat de către apostol (Fapt. 2:33) și este în acord deplin cu relatarea despre Domnul nostru Isus, care a fost primul din casa fiilor astfel pecetluit. Citim: „Dumnezeu, pe El L-a pecetluit” — cu Duhul sfânt. Ioan 6:27.

Expresia „Duhul făgăduinței”, asemenea altor termeni folosiți în legătură cu influența sfântă a lui Dumnezeu, cum sunt, „Duhul sfințeniei”, „Duhul Adevărului”, este descriptivă: arată că există o legătură între această pecetluire și făgăduința pe care ne-a dat-o Dumnezeu. Este o dovadă avansată sau o atestare a legământului lui Dumnezeu cu cel „pecetluit”, că „făgăduințele Lui nespus de mari și scumpe” ale „lucrurilor pe care le-a pregătit Dumnezeu pentru cei ce-L iubesc îîn grad supremș” sunt adevărate; și că el va moșteni acele binecuvântări făgăduite după ce a îndurat cu credincioșie probele iubirii și devotării sale pe care Dumnezeu le va aplica.

Apostolul se referă la această pecetluire mai târziu în aceeași epistolă, și acolo identifică „făgăduința” cu „ziua răscumpărării îeliberării — n. e.ș” (Efes. 4:30). Cu alte cuvinte deci, pecetea Spiritului făgăduinței pentru ziua eliberării este numai o altă formă de a exprima ideea — noi (Biserica) „avem cele dintâi roade” ale Duhului — am primit plata, cum s-ar zice, făcând obligatoriu contractul sau legământul între Domnul și noi și asigurându-ne că dacă nu cădem de oboseală vom moșteni deplin făgăduința.

Această pecete sau relație de legământ a calității de fiu și moștenitor nu este un semn exterior pe frunțile noastre; nici nu este un semn sau o manifestare a favorii lui Dumnezeu în afacerile pământești, în prosperitatea lumească; nici nu este acum și nici n-a fost vreodată „darurile” vindecării sau ale vorbirii în limbi etc., pentru că multora din cei care au posedat acele „daruri” miraculoase le-a lipsit pecetea sau mărturia Spiritului. Fapt. 8:13-23; 1 Cor. 13:1-3.

Pecetea sau garanția Spiritului sfânt este în inima celui pecetluit, și de aceea nimeni n-o știe în afara celui care o primește (Apoc. 2:17), decât că alții pot vedea roadele ei în viața sa zilnică. „Cel care ne întărește împreună cu voi, în Hristos, și care ne-a uns, este Dumnezeu, care ne-a și pecetluit și ne-a pus în inimi arvuna Duhului.” 2 Cor. 1:21, 22.

Această arvună sau pecete a calității de fiu este Spiritul iubirii care este una cu Tatăl și cu toate aranjamentele Sale sfinte, strigând: Ava, Tată; Îmi place să fac voia Ta, O, Dumnezeul meu. Cel care are această pecete sau semn al stării de fiu este cel care nu numai caută să facă voia Tatălui, dar și află că a o face „nu este greu”, ci plăcut. 1 Ioan 5:3.

Spiritul înfierii sau pecetluirea ca fii, posesia primelor roade sau arvuna moștenirii viitoare, este deci una din cele mai avansate „mărturii” ale Spiritului — însăși crema experiențelor creștine în viața prezentă. Înainte de a ajunge la acest stadiu al experienței, noi trebuie să primim partea noastră de ungere prin intrarea în corpul uns al lui Cristos, Biserica, prin aceea că suntem concepuți de Spiritul Adevărului spre sfințirea spiritelor noastre, ca să cunoaștem și să facem voia Domnului. Această experiență vine după ce am fost însuflețiți de Spirit pentru serviciul dreptății; este o dovadă, ca să spunem așa, că am trecut din starea de embrion într-una în care Dumnezeu ne poate considera fii și ne poate pecetlui în această calitate.

După cum toți care cred ar trebui să caute să vină sub influența de ungere și concepere a Spiritului sfânt al lui Dumnezeu, a Spiritului Adevărului, tot așa, toți care au fost astfel concepuți de Spirit la starea de fii ar trebui să caute să ajungă la acea poziție a plinătății armoniei cu Tatăl pe care El o poate recunoaște și pecetlui. Și după ce au ajuns la acea poziție, toți să aibă grijă să nu strice sau să nu întunece pecetea — să nu înăbușe sau să nu stingă această comoară prețioasă — să nu schimbe acest spirit al iubirii și bucuriei în Spiritul sfânt al părtășiei și comuniunii, într-un spirit de apăsare, întunecime, tristețe. Efortul constant al tuturor celor care o primesc trebuie să fie spre a nu strica această pecete, ci a o păstra întotdeauna strălucitoare și proaspătă.

R 2225, col. 1, par. 3, până la col. 2, par. 1:

Cum spune apostolul Ioan, oricine a primit spiritul Iubirii, spiritul sau dispoziția sfântă, spiritul Adevărului, are o ungere, învestire, lubrifiere de la Cel Sfânt; căci aceasta nu are alt autor: este Spiritul lui Dumnezeu, care a ieșit și a venit de la El, acordat credincioșilor Lui. După cum declară apostolul mai departe: „Voi ... îcare ați primit-oș știți.”

Posesia spiritului Iubirii, spiritului Adevărului, este o dovadă că posesorul a fost conceput de Dumnezeu și este un copil al lui Dumnezeu; și dacă este credincios Domnului și Capului său, chiar până la moarte, va fi făcut curând comoștenitor în Împărăția Sa. Posesia acestui spirit din partea celor care cred în Domnul Isus ca Răscumpărătorul lor constituie, prin urmare, cum zice apostolul, pecetea adoptării lor în familia lui Dumnezeu — „prin care ați fost pecetluiți pentru ziua răscumpărării îeliberăriiș” (Efes. 4:30). Absența acestei ungeri sau învestiri, chiar dacă este însoțită de ceva cunoștință a adevărului, este o dovadă că inima n-a fost pe deplin consacrată Domnului; voința n-a fost supusă complet voinței și Cuvântului lui Dumnezeu.

La începutul Veacului Evanghelic a fost potrivit ca manifestarea favorii divine să nu fie numai prin roadele spiritului, credința, speranța și iubirea, ci să se manifeste și prin semne exterioare, sau „daruri” ale spiritului — limbi, minuni, profeții etc. Și ca atare, binecuvântarea Cincizecimii nu numai că a pecetluit poporul Domnului cu spiritul Său de iubire, ci a și dat „daruri” miraculoase fizice Bisericii; acestea însă au trecut repede — puterea de a transmite aceste daruri fiind limitată la apostoli.

Spiritul veacului Legii a fost un spirit de Dreptate. În acea epocă Dumnezeu Și-a manifestat elementul caracterului Său pe care noi îl numim Dreptate, și Legea Sa „ochi pentru ochi, dinte pentru dinte” a fost aceea potrivit căreia au fost formulate ideile iudaice. Dar când la împlinirea timpului Dumnezeu Și-a manifestat alt element al caracterului, și anume Iubirea, atunci acesta a devenit modelul — lecția care a urmat pentru toți care vreau să fie învățați de El. „Dragostea lui Dumnezeu față de noi s-a arătat prin faptul că El a trimis în lume pe singurul Său Fiu, ca noi să trăim prin El. În aceasta este iubirea, nu în faptul că noi am iubit pe Dumnezeu, ci că El ne-a iubit pe noi și a trimis pe Fiul Său ca ispășire pentru păcatele noastre.” 1 Ioan 4:9, 10.

În consecință, Îl găsim pe Răscumpărătorul nostru, care a fost umplut cu Spiritul sfânt al iubirii, vorbind ca purtător de cuvânt al Tatălui și declarând: „Vă dau o poruncă nouă: să vă iubiți unul pe altul”. Îl găsim de asemenea explicând Legea și arătând că deși ea însemna dreptate, totuși putea fi împlinită numai prin iubire. „Dragostea este împlinirea legii.” Îl auzim făcând un rezumat al semnificației tuturor învățăturilor date lui Israel, zicând: (1) „Să iubești pe Domnul Dumnezeul tău, cu toată inima ta, cu tot sufletul tău, cu toată puterea ta și cu toată gândirea ta”; și (2) „Să iubești pe aproapele tău ca pe tine însuți! De aceste două porunci depind toată Legea și Prorocii”. Apostolul Ioan și alți ucenici ai Domnului au auzit aceste învățături minunate și au fost martori la dovedirea acestui Spirit sfânt al iubirii și s-au minunat; dar n-au avut privilegiul să posede acel spirit până la Cincizecime. Înainte de aceasta ei L-au primit și I-au devenit urmași, ucenici, și au primit unele instrucțiuni privind calea vieții; dar a fost necesar ca El să plece — să plătească prețul de răscumpărare, să fie înviat din morți prin puterea Tatălui și să Se înalțe la cer pentru a Se înfățișa ca marele lor preot și a face ispășire pentru păcatele lor — altfel nu putea veni Mângâietorul, ei nu puteau primi și nu puteau fi concepuți de spiritul adevărului, spiritul iubirii, Spiritul sfânt (Ioan 14:16, 17; 15:26, 16:7). Și aceasta este declarația apostolului Ioan: „Dar tuturor celor care L-au primit [pe Isus], adică celor care cred în Numele Lui, le-a dat dreptul [privilegiul] să fie copii ai lui Dumnezeu iîncepând de la Cincizecime], care au fost născuți nu din sânge, nici din voia firii lor, nici din voia vreunui om, ci din Dumnezeu”. Ioan 1:12, 13.

15. De ce iubirea este numită „ținta”?

R 2753, col. 1, par. 5, până la pag. 2754, col. 1, par. 3. Vezi fragmentul la pag. 381.

16. Care sunt cele patru „ținte” ale alergării creștinului?

Vol. VI, pag. 187, par. 2, până la pag. 189, par. 1. Vezi fragmentul la pag. 382.

Vol. VI, pag. 369, par. 2, până la pag. 373 — Alergarea spre țintă și rămânerea cu fermitate la ea. Vezi fragmentul la pag. 383.

17. Cum se deosebesc experiențele Bisericii de cele ale „Înaintemergă-torului” ei?

Vol. VI, pag. 187, par. 1:

Intrarea noastră în alergare corespunde cu consacrarea. Acesta a fost începutul. Noi ne-am consacrat Domnului — ca să fim stăpâniți de spiritul Său de iubire; totuși noi ne-am dat seama că datorită căderii eram grozav de deficitari în acele elemente de caracter pe care Tatăl le-ar aproba. Totuși, alergăm și perseverăm în dobândirea acestei asemănări de caracter cu Fiul Său — care este voința Sa în privința noastră și a condiției de părtășie a noastră cu El. În privința aceasta noi ne deosebim de Domnul nostru, deoarece El fiind perfect nu putea ajunge făcând un pas după altul sau trecând de la un grad la altul în dezvoltarea iubirii. El a fost umplut de spirit de la început — El a fost la țintă de la început; probarea Sa a fost ca să se constate dacă va sta sau nu va sta credincios la acea țintă a iubirii perfecte față de Dumnezeu, față de poporul Său și față de vrăjmașii Săi. Noi însă trebuie să alergăm, să ne străduim să ajungem la ținta aceea.

18. Care este semnificația iubirii ca „cingătoare”?

Col. 3:14 „Iar peste toate acestea, îmbrăcați-vă cu dragostea, care este legătura desăvârșirii.”

R 2481, col. 2 par. 4:

Dar apostolul, ca purtător de cuvânt al Spiritului sfânt, este un instructor desăvârșit: nu numai că ne spune ce fapte rușinoase să dezbrăcăm și ce haruri să îmbrăcăm, dar văzând corpul Domnului îmbrăcat cu aceste calități glorioase ale inimii — compătimirea, amabilitatea, smerenia, blândețea, îndurarea răbdătoare, îngăduința și iertarea — el adaugă: „Iar peste toate acestea, îmbrăcați-vă cu dragostea, care este legătura desăvârșirii”. Iubirea este astfel ilustrată ca o „cingătoare” care leagă și ține la un loc faldurile hainei dreptății lui Cristos, cu diferitele ei haruri. Cu alte cuvinte, apostolul vrea să vedem că îngăduința, blândețea, răbdarea etc. nu trebuie să fie numai chestiuni de diplomație, ci oricât de mult ar avea parte de aceste calități la început, purtătorii lor nu vor fi desăvârșiți în inimă, nu vor fi potriviți pentru Împărăție, până când au ajuns la locul unde aceste diferite haruri ale voinței, ale intenției lor să fie legate de ei prin corzile iubirii — iubirea pentru Domnul, iubirea pentru dreptate, iubirea pentru „frați” și iubirea compătimitoare pentru toată creația gemândă. Iubirea este într-adevăr legătura desăvârșirii, însuși Spiritul Domnului.

1 9. Cum este iubirea „scopul poruncii”?

1 Tim. 1:5 „Scopul poruncii este dragostea care vine dintr-o inimă curată, dintr-o conștiință bună și dintr-o credință neprefăcută.”

R 2734, col. 2, par. 6, până la pag. 2735, col. 1, par. 1:

Din partea cărnii și a minții ei va fi o tendință să ne înșele în privința acestei porunci a Iubirii. Mintea cărnii va căuta să intre în parteneriat cu mintea cea nouă, și va fi repede gata să recunoască iubirea ca regulă și lege a vieții, în anumite condiții. Mintea cărnii va recunoaște iubirea în cuvinte, în declarații, în maniere — o formă de evalvie fără puterea ei. Manierele blânde, așa cum ar cere iubirea, pot fi practicate de o inimă egoistă, înșelându-se pe sine și căutând să înșele pe alții; pe buze poate fi un zâmbet, un cuvânt de laudă, de amabilitate, de gentilețe, în timp ce în inimă pot fi sentimente de egoism, de ranchiună, de amărăciune, de animozitate, care, în condiții favorabile, se pot manifesta prin defăimare în cuvinte exprimate cu mai multă sau mai puțină grijă, sau prin bârfă sau prin reproșuri. Or, acestea continuând în inimă și otrăvind-o, pot, în condiții favorabile, să producă mânie, ură, răutate, ceartă și alte fapte rele ale cărnii și ale diavolului, cu totul contrare căii potrivite unei inimi curate și cu totul deosebite de porunca legii Noului Legământ — Iubirea.

Trebuie, prin urmare, să avem clar în minte faptul că obiectivul final al tuturor procedurilor divine cu noi și pentru noi și semnificația finală a tuturor făgăduințelor divine făcute nouă, este dezvoltarea iubirii, care este asemănare cu Dumnezeu, fiindcă Dumnezeu este iubire. Și pentru a avea această iubire dezvoltată în noi, în sensul și gradul intenționate de Domnul, este necesar ca aceasta să vină dintr-o inimă curată, în deplină armonie cu Domnul și cu legea Lui de iubire, și cu totul antagonistă Adversarului și legii lui de egoism. Pentru a avea această formă de iubire în dezvoltarea ei cuvenită se cere și o conștiință bună: căci să ne amintim că există și o conștiință rea — conștiința noastră cere să fie reglată, cum au nevoie toate celelalte aspecte ale naturii noastre căzute. Dacă conștiința noastră trebuie reglată, noi trebuie să avem un standard după care s-o fixăm și s-o reglăm. Conștiința este ca un ceas pe cadranul căruia sunt marcate corect orele, dar a cărui corectitudine, ca indicator al timpului, depinde de reglarea corectă a resortului, astfel încât să poată indica adevărat orele. Tot așa și conștiința noastră, este gata să ne indice binele și răul, dar ne putem baza pe ea că ne arată cu adevărat ce este bine și ce este rău, numai după ce a fost reglată în legătură cu resortul nou, inima nouă, voința curată, adusă în deplină armonie cu legea iubirii, așa cum ne este prezentată în Cuvântul lui Dumnezeu.

20. Cum este dragostea „împlinirea legii”?

Rom. 13:10 „Dragostea nu face rău aproapelui; dragostea este deci împlinirea legii.”

R 3180, col. 2, par. 1, 2:

Apostolul atrage atenția asupra declarației cuprinzătoare a Legii, prezentată de Domnul nostru, și anume, că iubirea este împlinirea legii, și că, prin urmare, iubirea pentru aproapele înseamnă că legea lui Dumnezeu este împlinită față de aproapele nostru. Ne vom aminti însă că legea iubirii este împărțită în două părți; întâi, iubirea de Dumnezeu, apoi iubirea de semeni; și iubirea de aproapele, prin urmare, ar fi numai o parte a împlinirii întregii iubiri de Dumnezeu. După iubirea aproapelui și chiar darea vieții pentru el, va trebui să căutăm să nu neglijăm primul aspect al acestei legi, și anume, să-L iubim pe Dumnezeu mai mult decât pe aproapele și mai mult decât pe noi înșine, așa încât orice interes și chestiune umană să fie sacrificate cu bucurie ca răspuns la convingerea noastră cu privire la voința divină.

Mergând mai departe și vorbind despre împlinirea acestei a doua părți a Legii Iubirii — datoria față de aproapele — apostolul enumeră esența unora dintre poruncile în privința uciderii, adulterului, mărturiei mincinoase, furtului, râvnirii, și a tuturor celorlalte porunci care se referă la semenii noștri — toate acestea sunt satisfăcute de legea Iubirii față de aproapele. Poruncile din decalog au avut toate un caracter negativ: „Să nu” faci aceasta sau aceea, care ar fi dăunătoare aproapelui. Dar noua Lege a Iubirii este pozitivă și declară, asupra celeilalte laturi a problemei: „Să iubești” pe aproapele tău. Iubirea, de aceea, satisface toate cerințele celor Zece Porunci „să nu”, și mult mai mult. Căci oricine caută să facă bine aproapelui, în ascultare de această Lege a Iubirii, desigur nu-l va defăima, nu-l va ucide, nu va fura de la el, nu va râvni la bunurile lui, nici altfel nu va face sau nu va vrea să-i facă daună, sau chiar să se gândească la el cu răutate.

21. Cum este iubirea „legea Noii Creații”?

Vol. VI, pag. 364, par. 1, până la pag. 367, par. 2: Vezi fragmentul la pag. 385.

22. De ce este numită iubirea „legea desăvârșită a libertății”?

Iac. 1:25: „Dar cine își va adânci privirile în legea desăvârșită, cea a libertății, și va stărui în ea nu ca un ascultător uituc, ci ca un împlinitor cu fapta, va fi fericit în lucrarea lui.”

Vol. VI, pag. 377-378:

Dacă cineva a fost dispus la început să gândească despre Noua Creație că este lăsată prea liberă de către Domnul, fără restricții și reguli cuvenite, acesta fără îndoială și-a schimbat părerea ajungând să vadă lungimea, lățimea și caracterul cuprinzător al acestei Legi a lui Dumnezeu, rezumată pe scurt în acest singur cuvânt, Iubire. Apostolul o numește, „legea libertății” (Iac. 1:25); dar Dumnezeu face ca această lege a libertății să se aplice numai la Noua Creație concepută de Spiritul Său. Ea nu s-ar putea aplica la nimeni altcineva. Alții sunt încă fie sub Legea Mozaică, servitori nepotriviți pentru „libertatea cu care Hristos eliberează” pe fii, fie sub condamnarea legii originare — condamnarea la moarte, iar ca păcătoși condamnați sunt încă tratați ca străini, înstrăinați, fără Dumnezeu și fără speranță în lume — ei nu știu nici măcar despre harul lui Dumnezeu care în cele din urmă aduce mântuire lumii în general, dar care în prezent a fost manifestat numai față de relativ puțini, marea masă fiind împiedicați de Adversar să audă mesajul iubirii și răscumpărării divine. El orbește mintea și închide urechile majorității omenirii cu doctrinele diavolilor etc. 2 Cor. 4:4; 1 Tim. 4:1.

Libertatea nu este pentru cei înclinați spre rău, după cum și societatea mărturisește când îi întemnițează; și astfel Legea desăvârșită a Libertății nu este potrivită pentru cei înclinați spre rău, ci pentru cei înclinați spre bine — pentru cei perfecți. Lumea nu va fi lăsată pe seama unei Legi a Iubirii în timpul Mileniului, ci va fi condusă cu Dreptate și Milă sub o lege a supunerii față de Împărăție. Numai la sfârșitul Împărăției (când răufăcătorii cu voia vor fi fost îndepărtați în Moartea a Doua) rasa — dovedită desăvârșită și în acord deplin cu standardul divin — va fi pusă sub Legea Libertății — Iubirea, și sub Regula ei de Aur. Atâta vreme cât vor fi minori, ei vor fi tratați în mare măsură ca servitori (Evr. 13:17). Noua Creație, care este acum sub Legea Libertății, este tratată astfel fiindcă pentru ei „cele vechi s-au dus; iată, toate s-au făcut noi” — ei acum urăsc păcatul, iubesc dreptatea și-și folosesc libertatea, nu ca o ocazie de a-și satisface carnea, ci s-o omoare — nu să se desfăteze în păcat, ci să-și sacrifice interesele pământești în cooperare cu Domnul pentru îndepărtarea păcatului și pentru eliberarea lumii de el și de plata lui, moartea. Cei concepuți din nou la acest spirit sau dispoziție nouă — Spiritul lui Dumnezeu — și care au devenit elevi în școala lui Cristos ca să învețe de la El și să umble în urmele Lui — aceștia, și numai aceștia, pot fi puși fără risc sub Legea Libertății. Și dacă își pierd spiritul înfierii, ei încetează a mai fi fii, încetează a mai fi sub această Lege a Libertății.

Cei care învață acum să folosească libertatea cu care Cristos ne face liberi — cei care prin consacrare vin sub această Lege desăvârșită a Iubirii și care sub ea își pun viața pentru frați, pentru adevăr și pentru dreptate — acești credincioși vor fi socotiți vrednici să fie agenții Domnului și moștenitori împreună cu Iubitul Său Fiu în marea lucrare de binecuvântare a lumii. Și cât este de necesară această calificare pentru lucrarea lor — cât de evidentă este necesitatea ca aceia care vor fi învățători și ajutoare, judecători și conducători ai lumii — binecuvântând astfel toate familiile pământului în timpul Veacului Milenar — să dezvolte pe deplin și să fie încercați în această calitate a Iubirii, pentru a fi Preoți Împărătești milostivi și credincioși!

R 2440, col. 1, par. 2-5:

Efectul general al luminii adevărului, a cărui candelă este Cuvântul lui Dumnezeu, este să rupă cătușele superstiției și să-i facă pe oameni independenți, dar aceste efecte au un folos discutabil pentru cei care nu sunt ucenici în școala lui Cristos. Pentru alții, libertatea și lumina cunoștinței pot aduce aproape tot atâta daună câtă binecuvântare, ducând adesea la aroganță, îngâmfare, răutate, lăudăroșenie, combativitate, nemulțumire și nefericire generală. Aceste rezultate rele vin pentru cei care sunt eliberați numai în anumite privințe și rămân legați în alte privințe: și aceasta este starea ge-nerală și crescândă a lumii civilizate de astăzi, inclusiv a majorității Bisericii nominale.

Dar adevărații ucenici, care dau atenție Cuvântului marelui Învățător și în toate lucrurile continuă să fie ucenicii Săi, sunt eliberați nu numai de superstiție și ignoranță, ci și de serviciul Păcatului; și primesc în schimb o apreciere corectă a propriilor slăbiciuni și neajunsuri naturale, și a gândului divin — Adevărul. În consecință, libertatea lor este una care îi binecuvântă, în loc să le dăuneze; una care aduce smerenie în loc de mândrie și lăudăroșenie; una care aduce răbdare în loc de mânie, una care aduce generozitate și bunăvoință în loc de egoism și dușmănie; una care aduce bucurie și pace în loc de nemulțumire și amărăciune a spiritului. Cu adevărat, numai Fiul ne poate face de fapt liberi.

Și totuși, să nu uităm, libertatea noastră nu este o libertate a cărnii, ci o libertate a inimii, a minții, a voinței, a noii naturi. Și această libertate este în mod necesar incompletă atâta vreme cât avem această comoară într-un vas de lut — atâta vreme cât Noua Creatură trebuie să folosească corpul imperfect de carne ca instrument și exponent al său. Acești „frați” ai lui Cristos, „fii ai Celui- Prea-Înalt”, vor fi liberi în sens absolut numai când vor obține partea lor în întâia înviere — „Când mă voi trezi, mă voi sătura de chipul Tău”.

Domnul nostru arată că acei care comit păcat sunt servitorii Păcatului și nu sunt liberi. Apostolul declară: „Cine practică păcatul este de la Diavolul”, și totuși spune că „dacă zicem că n-avem păcat, ne înșelăm singuri și adevărul nu este în noi” (1 Ioan 3:8; 1:8). Cum dar să împăcăm aceste două declarații opuse și să înțelegem scriptura care spune: „Și prin chiar faptul că ați fost eliberați de sub păcat, v-ați făcut robi ai dreptății”? Rom. 6:18.

R 3145, col. 2, par. 2 până la sfârșit. Vezi fragmentul la pag. 387.

23. Cum sunt „roadele Duhului” manifestări diferite ale iubirii?

Vol. VI, pag. 186, par. 1, 2:

Am văzut deja că aceste condiții și limitări sunt, pe scurt, asemănarea în inimă cu iubitul Fiu al lui Dumnezeu; dar, analizând această asemănare mai în amănunt, aflăm că înseamnă, așa cum arată aici apostolul Petru, că noi trebuie să avem roadele spiritului sfințeniei. Dumnezeu este sfânt, iar cei aleși trebuie să aibă spiritul Său, dispoziția Sa de iubire față de dreptate și de opoziție față de nelegiuire. În scriptura de mai sus apostolul arată diferitele elemente ale acestui Spirit sfânt al lui Dumnezeu și indică faptul că noi nu ajungem la această asemănare perfectă (perfecțiunea iubirii) la începutul căii noastre, ci mai degrabă ea este ținta sau standardul care indică sfârșitul căii. Iubirea ca expresie generală cuprinde toate aceste elemente ale caracterului, care de fapt sunt părți ale iubirii. Smerenia, blândețea, dragostea frățească, evlavia, toate sunt elemente ale iubirii.

Cineva a sugerat că aceste roade ale Spiritului lui Dumnezeu ar putea fi definite după cum sunt arătate mai jos, și noi suntem cu totul de acord:

(1) Bucuria — iubire exuberantă

(2) Pacea — iubire în liniște

(3) Îndelunga răbdare — iubire care îndură

(4) Blândețea — iubire în societate

(5) Bunătatea — iubire în acțiune

(6) Credința — iubire pe câmpul de luptă al vieții

(7) Smerenia — iubire în resemnare

(8) Înfrânarea poftelor (moderația) — iubire în antrenament.

24. Cum putem discerne adevăratele roade ale Spiritului sfânt?

R 3545, col. 2, par. 5, până la pag. 3546, col. 1, par. 2:

Roadele Spiritului sunt uneori luate a fi activitățile în serviciul Adevărului, ca, de exemplu, răspândirea Adevărului, vorbirea Adevărului, aducerea unora în lumina și cunoștința Adevărului, cheltuirea banilor pentru publicarea Adevărului — toate acestea sunt considerate roadele pe care Domnul le așteaptă de la mlădițe. Nu este așa! Roadele sunt ceva mai nobil și mai mare decât aceste lucruri și sunt descrise de apostol ca roade ale Spiritului. Spiritul Viței trebuie să pătrundă toate mlădițele și roada Viței trebuie să fie în fiecare mlădiță. Aceste roade ale Spiritului sunt enumerate: smerenia, blândețea, îndelunga răbdare, amabilitatea frățească, iubirea; dacă aceste lucruri sunt în noi și prisosesc, spune apostolul, ele nu ne vor lăsa să fim nici leneși nici neroditori în cunoașterea Domnului și Mântuitorului nostru.

Aceste roade sunt toate una în anumite privințe, esența răbdării creștine cuvenite este iubirea; esența speranței, credinței și bucuriei este iubirea pentru Tatăl nostru, și încrederea noastră în iubirea Sa, așa cum este exprimată în făgăduințele Sale pentru noi. Așa că numele tuturor acestor roade și haruri ale Spiritului este exprimat într-un cuvânt, Iubire. Acestea sunt roadele care trebuie să se găsească în fiecare mlădiță dacă vrea să-și păstreze locul ca mlădiță și curând să facă parte din Vița glorificată. Să nu ne înșelăm cu gândul că alte lucruri vor fi de ajuns și că noi putem trece la inspecția divină fără acestea. Celelalte lucruri, faptele bune, căutarea Adevărului, distribuirea literaturii etc. vor fi acceptabile pentru Tatăl în măsura în care ele vor fi rezultatele acestor roade în inimile noastre. Apostolul exprimă aceasta în mod convingător când zice: Chiar dacă mi-aș da corpul să fie ars și toată averea pentru hrana săracilor, și n-aș avea dragoste, nu mi-ar folosi la nimic.

Aceeași idee este adevărată și în privința serviciului Domnului: dacă am petrece fiecare zi și fiecare ceas în lucrarea secerișului, dacă ne-am da toți banii pentru tipărirea broșurilor și cărților, sau ne-am osteni în alt mod pentru serviciul cauzei Domnului, nu ne-ar folosi la nimic dacă n-ar fi rezultatul iubirii din inimile noastre. Vedem deci că ideea este că trebuie să cultivăm în inimile noastre harurile Spiritului sfânt, smerenia, blândețea, răbdarea, iubirea, și trebuie să le avem pe acestea în măsură abundentă pentru a fi plăcuți Domnului, să aducem „multă roadă”. Expresia acestor roade, prin urmare, va fi fără îndoială prin diferite canale, poate a da bunuri săracilor, poate a prezenta cu atâta credincioșie Adevărul încât să ne ducă la martiriu, ca trupurile noastre să fie arse. Dacă arderea trupului nostru sau pierderea tuturor bunurilor noastre vin pe astfel de cale, prin credincioșia noastră față de principiile dreptății, prin iubirea și loialitatea noastră față de Domnul, atunci suntem într-adevăr fericiți.

25. Cum este zelul „măsura Iubirii”?

Luca 7:41-43 „„Un cămătar avea doi datornici: unul îi era dator cinci sute de dinari, iar celălalt cincizeci. Fiindcă n-aveau cu ce plăti, i-a iertat pe amândoi. Spune-Mi: care din ei îl va iubi mai mult?” Și răspunzând, Simon I-a zis: „Socotesc că acela căruia i-a iertat mai mult.” Și Isus i-a zis: „Drept ai judecat”.”

R 2201, col. 1, par. 4-7:

Ce gând întăritor ar trebui să fie pentru toți aceia care sunt în atitudinea de minte a Mariei, că este încă posibil să spele și să ungă picioarele Domnului. Buzele Sale au spus că orice se face pentru cel mai mic dintre urmașii Săi consacrați, este acceptat de El ca făcut Lui. O, binecuvântat gând! Domnul este încă în trup, în mod reprezentativ; credincioșii Lui trebuie să fie socotiți ca „mădulare ale trupului Său”, ca Noi Creaturi. Și în timp ce aceștia sunt încă în trup, suferințele lui Cristos în trup sunt încă în desfășurare și nu vor fi terminate până când ultimul membru va fi glorificat. Col. 1:24.

Mai mult, ilustrația scripturală se menține: Cristos este Capul acestui trup care este Biserica Sa și care de o mie opt sute de ani este în proces de dezvoltare; și acum ultimii membri ai trupului sunt aici — „Picioarele Lui”. Ca membri ai clasei picioare mulți sunt osteniți, descurajați, având nevoie de odihnă, împrospătare și mângâiere, așa cum le-au fost acordate picioarelor literale ale Învățătorului.

Aici este o probă în privința picioarelor simbolice ale lui Cristos, asemănătoare celei în privința picioarelor naturale, care a dovedit marea iubire a Mariei și indiferența iubirii lui Simon. Membrii clasei picioare sunt nepopulari astăzi, așa cum a fost Învățătorul în zilele Lui, pentru o clasă corespunzătoare cărturarilor, fariseilor și învățaților Legii. Numai cei care iubesc mult pe Învățătorul și apreciază mult iertarea lor vor iubi în prezent pe „membrele picioare” ale Sale, până la măsura că vor fi dispuși să le servească și să aibă părtășie cu ele; în timp ce alții, ca Nicodim și Simon, deși bine intenționați și interesați în măsură considerabilă, vor fi rușinați în prezent de Evanghelia Nazarineanului și de picioarele Lui, care vestesc Sionului vestea bună zicând: „Dumnezeul tău împărățește” — Veacul Milenar răsare și domnia lui Cristos a început deja (Isa. 52:7). Dar cei care se rușinează de evanghelie sau de slujitorii ei, se rușinează de Învățătorul și de Tatăl; și aceștia nu pot fi recunoscuți ca „biruitori” ai lumii, fiindcă ei sunt biruiți de lume și de spiritul ei. Aceștia nu vor fi socotiți vrednici să înainteze în cunoștința deplină și în privilegiile uceniciei.

Ce puțini sunt cei care par să aibă o măsură mare din spiritul Mariei Magdalena! Ce puțini sunt, de fapt, de foarte mare ajutor unul pentru altul. Ce puțini toarnă unul peste altul uleiul parfumat al cuvintelor mângâietoare, al sugestiilor de ajutor și încurajare. Cei care astfel sunt de ajutor vor fi găsiți plini de iubire veritabilă față de „cap”, față de „trup” în general și chiar față de „picioare”. Iar secretul iubirii lor, ca și în cazul Mariei, se va găsi a fi o mare recunoaștere a imperfecțiunilor proprii și a îndurării și harului Domnului față de ei, în iertarea păcatelor lor. Apostolul exprimă sentimentele acestor membri folositori și iubitori ai corpului, singurii care își asigură chemarea și alegerea, zicând: „Socotim că, dacă Unul a murit pentru toți, toți deci au murit. Și El a murit pentru toți, pentru ca cei care trăiesc să nu mai trăiască pentru ei înșiși, ci pentru Cel care a murit și a înviat pentru ei”.

R 3561, col. 2, par. 1:

Să iubim mai mult și să ne arătăm iubirea prin zelul nostru în purtarea crucii; și dacă vreodată acel zel se răcește, să ne amintim cuvintele: „Fără cruce nu este coroană”; să ne amintim cuvintele apostolului: „Dacă am murit împreună cu El, vom și trăi împreună cu El; dacă răbdăm, vom și împărăți împreună cu El”. Dar nici frica de moarte, nici aprecierea coroanei nu trebuie să fie motivul care să ne stăpânească. Resortul principal al devotării noastre Domnului trebuie să fie aprecierea pentru ceea ce a făcut El pentru noi, iubirea noastră pentru El și dorința noastră de a face ceea ce I-ar plăcea Lui, și astfel să-I arătăm o iubire care să răspundă la a Sa. Să ne amintim că în timp ce Domnul Isus, Capul Bisericii, a fost glorificat cu mult timp în urmă, se află încă în jurul nostru în lume din aceia pe care El îi recunoaște ca frații Săi, „mădulare ale trupului Său”, și că orice facem pentru unul dintre aceștia micuți, și orice ajutor le dăm acestora pentru purtarea crucii, El va socoti că ne manifestăm iubirea față de El, că Îi facem Lui.

26. Care este importanța zelului iubitor și cum îl putem cultiva?

R 2289, col. 1, par. 4:

Aici se află o lecție pentru noi, în sensul că dacă vrem să fim cel mai aproape de Învățătorul și să fim cel mai des privilegiați să avem părtășie cu El, trebuie și noi să avem și să cultivăm acest spirit serios, zelos. Oamenii reci, calculați, pot avea alte însușiri bune, dar a fi rece sau chiar căldicel sunt trăsături care nu au loc la creștinii care au gustat odată că Domnul este bun. Iubirea aprinsă în ei trebuie să-i conducă la un zel mistuitor. Așa a fost și cu Domnul nostru Isus și acesta a fost unul dintre motivele pentru care a fost preaiubit de Tatăl. Vorbind pentru El, profetul a spus: „Râvna casei Tale m-a mistuit”. Toți cei care doresc să fie plăcuți înaintea Domnului să devină atât de plini de același spirit al zelului pentru dreptate și adevăr, încât acesta să-i mistuie ca jertfe pe altarul Domnului. Astfel, ei vor fi cei mai plăcuți și mai acceptabili lui Dumnezeu, prin Isus Domnul nostru. De regulă numai cei calzi și zeloși se eliberează de Babilon. Ceilalți, cu răceală calculează și cântăresc lucrurile așa de mult, încât spiritul lumii, carnea și diavolul pun noi pretexte, chiar după ce au ajuns la lumină și văd în măsură considerabilă.

R 3199, col. 2, par. 4, 5:

Ce îngustă este calea aceasta! zic unii disprețuitor despre cei care, asemenea lui Pavel, își devotează energiile acelui singur lucru — serviciul adevărului. Da, acela va fi verdictul împotriva voastră, din partea tuturor cu excepția unora care, asemenea vouă, au ales cu grijă această „cale îngustă” și care sunt hotărâți să umble pe ea, indiferent de insultele pe care ea le aduce. Calea spre ținta premiului chemării de sus nu este destul de largă ca să admită toate filosofiile deșarte și întrebările și vorbăriile nechibzuite și speculațiile științei, pe nedrept numită astfel. Este numai suficient de largă să admită planul Domnului și pe aceia care sunt dispuși să înlăture toate celelalte planuri, proiecte și întrebări, și să se devoteze pe deplin și complet serviciului acestuia, și care sunt dispuși să suporte orice insultă pe care acesta ar aduce-o.

Gândiți-vă la chemarea voastră, fraților, căci voi sunteți o seminție aleasă, o preoțime împărătească, să aduceți sacrificii plăcute lui Dumnezeu: un neam sfânt, un popor deosebit, ca să vestiți virtuțile Celui care v-a chemat din întuneric la lumina Sa minunată. Însuși scopul chemării noastre în această lumină este s-o lăsăm să strălucească. Dacă nu lăsăm lumina să strălucească, suntem nevrednici de ea și comoara va fi luată de la noi și vom fi lăsați în întuneric. Dacă într-adevăr am primit lumina și ne-am consacrat cu totul lui Dumnezeu, să ne întrebăm fiecare: Ce fac eu pentru a vesti virtuțile Celui ce m-a chemat din întuneric? Merg eu cu vestea bună la vecinii de aproape și de departe? Mă ocup eu zi de zi să caut să arăt justețea caracterului divin și să fac cunoscute căile drepte ale lui Dumnezeu? Economisesc eu timp și mijloace și astfel îmi aranjez afacerile vremelnice încât să acord timp cât se poate de mult lucrării? Apoi, studiez eu cu sârguință ca să fiu familiar cu adevărul, așa încât să pot fi înr-adevăr o epistolă vie cunoscută și citită de toți oamenii care sunt în cercul meu de influență? — un lucrător care într-adevăr nu trebuie să se rușineze. Pot eu afirma cu adevărat că sunt

„Toate numai pentru Isus

A Lui e ființa răscumpărată a mea;

Tot gândul, cuvântul și fapta

Și ceasul și ziua mea”?

R 2808, col. 2, par. 3 — „Dacă vreau ca el să rămână până voi veni Eu.”

Aceste cuvinte ale Domnului nostru în privința lui Ioan par să fi ridicat în mintea ucenicilor sugestia că Ioan nu va muri — că în timp ce ceilalți vor muri, el va rămâne până la a doua venire a lui Cristos. Dar Ioan însuși ne spune că Isus n-a spus nimic de felul acesta; a fost numai o concluzie din partea ucenicilor. Putem vedea în Ioan o ilustrație a unora din Biserică ce trăiesc la sfârșitul Veacului Evanghelic — la a doua prezență a Domnului. Ioan nu este în viață, dar o clasă pe care El a reprezentat-o a continuat să rămână și încă rămâne, și atunci va fi „schimbată” etc. Noi, care avem privilegiul să trăim în acest timp al îndurării, binecuvântării și luminării, să dăm cinste Domnului și să ne străduim ca dispoziția iubitoare, zelul și energia lui Ioan să se manifeste și în noi. În timp ce pe de o parte el este numit ucenicul iubit, pe de altă parte trebuie să ne amintim că pentru zelul său năvalnic a fost numit, împreună cu fratele său, „Boanerges", adică „fiul tunetului". Să fim și noi plini de energie, de sacrificiile la care ne îndeamnă dragostea, ca să putem preamări pe Domnul în trupurile și spiritele noastre, care sunt ale Lui. În acest scop este bine să ne amintim cuvintele Domnului, care s-au aplicat la toți cei șapte ca și lui Petru, deși el a fost purtătorul de cuvânt al tuturor: „Mă iubești tu mai mult decât aceștia?” Aceeași întrebare se ridică pentru toți din poporul Domnului de astăzi. Este necesar să avem mai mult sau mai puțin contact cu lumea, cu afacerile, cu datoriile casei, cu obligațiile sociale etc., și întrebarea este: Cum ne vom achita de datorii, echilibrându-le cu datoriile față de Domnul ca „noi creații”, „preoțimea împărătească”? Va vedea Domnul că noi iubim mai mult lucrurile pământești decât pe El? Dacă da, atunci El declară că nu suntem vrednici de El și nu ne va recunoaște ca membri ai Miresei Sale. El va alege în acea turmă mică deosebită numai pe aceia care-L iubesc în grad suprem — mai mult decât casele, pământurile, soții sau soțiile sau copiii sau orice lucru pământesc. Mat. 10:37.

R 2888, col. 2, par. 3:

Mintea lui Iosif nu s-a clintit în prosperitatea la care a ajuns; el s-a dovedit vrednic de ea — că profitase de experiențele anterioare, așa încât să știe cum să folosească prosperitatea cu înțelepciune. El n-a fost leneș în afaceri, ci fierbinte în spirit; și văzând că Domnul a deschis calea înaintea lui, îl găsim făcând imediat pașii ca să-și îndeplinească misiunea. Prima mișcare a lui a fost să călătorească în lungul și latul Egiptului, ca să determine cele mai potrivite locuri pentru construirea grânarelor sau magaziilor; și binecuvântarea Domnului a continuat cu el și l-a făcut să prospere în lucrarea dată astfel lui. Așa să fie și cu noi; în oricare parte a serviciului Său i-ar plăcea Domnului să deschidă pentru noi ușa posibilităților, să intrăm imediat și cu energie — cu zel pentru El și pentru cauza la care El ne-a chemat. Aceasta este o condiție a primirii noastre de către El. Dacă suntem leneși, neatenți la ocazii, fără îndoială ele vor fi luate de la noi și date altora, pentru că Domnul este în stare din belșug să ridice pe unul sau pe altul pentru a-I servi cauza, fără să intervină sau să ne forțeze libertatea de voință. Tot mai mult, deci, să apreciem privilegiul de care ne bucurăm de a fi conlucrători cu Dumnezeu, mai ales în ce privește acest mare serviciu pe care-l exercită Domnul și Învățătorul Isus, cu care am fost chemați la părtășie, ca mireasă și împreună moștenitori cu El.

R 2006, col. 1, par. 4, ultima treime:

Dacă nu ai zel arzător de a vesti veștile bune de mare bucurie, roagă-te serios, credincios și stăruitor, străduiește-te și în curând îl vei dobândi. Dacă ai zel și iubire pentru Evanghelie, dar nu ai capacitate s-o poți prezenta, roagă-te pentru aceasta, folosind din plin ceea ce deja ai. Dacă ai zel și capacitate, dar îți lipsește ocazia favorabilă, du și această plângere cât vei putea mai degrabă înaintea Domnului în rugăciunile tale, spunându-I că tu te-ai folosit cu credincioșie de toate ocaziile pe care le-ai avut. Apoi veghează pentru mai multe posibilități, fără ca mâna ta să lenevească în a folosi cele mai modeste, cele mai neînsemnate ocazii ce-ți sunt la îndemână.

R 1944, col. 2, par. 1, 2:

În școala experienței învățăm cele mai valoroase lecții; și cei mai maturi sfinți, în care găsim cea mai adâncă compătimire, cea mai răbdătoare îngăduință și cel mai tandru spirit de ajutorare și considerație, sunt cei care au trecut prin focul necazului și care au fost bine pregătiți prin el. Când crucea a devenit mai grea și norii mai întunecoși, și când furtuna a fost mai intensă, atunci prezența Învățătorului a fost simțită mai apreciabil, și lecțiile binecuvântate ale credinței și încrederii și ale iubirii tandre, personale a Domnului au fost pecetluite în inimile ucenicilor. Sub astfel de disciplinare sufletul se coace pentru o supunere iubitoare, care spune liniștit: toate le pot face, toate le pot duce, prin Cristos care mă întărește. Treptat, după cum zgura vechii naturi se arde și aurul devine din ce în ce mai evident, aceste suflete prețioase devin tot mai dragi Domnului lor iubitor. Atât de dragi îi sunt, încât în toate necazurile El este aproape prin harul Său ca să-i susțină și prin prezența Sa ca să-i înveselească, și cele mai adânci umbre ale întristării devin cele mai sfințite locuri de odihnă ale memoriei, unde steaua zilei strălucește cel mai tare. Ori de câte ori vine o încercare pentru creștin, dacă doar și-ar aminti acest precept al Domnului, „Te sfătuiesc să cumperi de la Mine aur curățit prin foc”, aceasta i-ar stimula curajul, l-ar oțeli pentru îndurare răbdătoare și l-ar însufleți la sacrificiu de sine. „Aur curățit prin foc!” Cum poate fi acesta încercat fără creuzet și fără flacără? Cum poate fi eliminată altfel zgura? Nu este alt mod. De aceea „Nu vă mirați”: lăsați să ardă focul; lăsați să se mistuie zgura; și vedeți, preaiubiților, ca în căldura focului să nu îndepărtați „jertfa vie” de pe altar. Amintiți-vă că ochiul marelui Rafinator este asupra voastră; și cum rafinatorul aurului urmărește metalul din creuzet să-și vadă chipul reflectat în el, tot așa Domnul, marele Rafinator, Se uită la voi. El veghează să vadă cum metalul prețios al caracterului vostru reflectă chipul Său. Sau, vorbind limpede, la fiecare încercare El veghează să vadă ce influențe controlează acțiunile noastre: dacă ele sunt influențate de avantaje actuale, politică lumească, prietenii personale, iubiri pământești — de soț, de soție, de copii, iubirea de comoditate sau de pace cu orice preț, sau, pe de altă parte, dacă ne călăuzesc principiile curate ale adevărului și dreptății; și dacă cu orice preț de lucru și de suferințe apărăm aceste principii, cu zel și energie, și astfel luptăm lupta bună a credinței până la cel mai amar capăt — chiar până la moarte.

R 2412, col. 2, par. 6, până la pag. 2413, col. 1, par. 1:

Ești ispitit să te plângi, să te simți dezamăgit de soarta ta în viață sau de experiențele tale pe cale? Acela este timpul să-ți amintești că toate acestea, plângerea, nemulțumirea și dezamăgirile, arată că voința din tine nu este moartă cum ai sperat. Căci acela care și-a îngropat voința complet în voința Domnului nu cunoaște nici o dezamăgire; ci în fiecare afacere a vieții sale vede prin credință aranjamentul sau supravegherea divină și aude Cuvântul Domnului în toate afacerile vieții asigurându-l: „Toate lucrurile lucrează împreună spre binele celor care iubesc pe Dumnezeu, al celor care sunt chemați după planul Său” (Rom. 8:28). Aceasta este una dintre dovezile ajungerii la starea calificată a inimii, când putem lua împotrivirile marelui Adversar, ale lumii și ale cărnii noastre, cu răbdare, fără să ne plângem, fără să murmurăm, „cu bucurie” — ca parte din experiența dată nouă pentru disciplinare de către atotînțeleptul și atotiubitorul Domn.

Așa este „lupta cea bună”. Prima luptă este cea mai severă, și fiecare victorie ulterioară este mai ușoară; căci cu fiecare victorie voința nouă (voința Domnului din noi) se întărește, și vederea Speranței asupra lucrurilor pe care Dumnezeu le are în păstrare pentru cei credincioși devine mai pătrunzătoare, și puterea și îndurarea credinței este mai mare. Și cu prima victorie vin binecuvântările, care se înmulțesc după fiecare victorie: binecuvântări de odihnă, pace, bucurie în Spiritul sfânt și deplină asigurare a credinței, cum ne-a promis Învățătorul nostru: „Ferice va fi de voi când, din cauza Mea, oamenii vă vor insulta, vă vor prigoni și vor spune tot felul de lucruri rele și neadevărate împotriva voastră! Bucurați-vă și săltați de veselie.”

Din acest punct de vedere și nu din altul, este posibil să acceptăm cu tărie și resemnare orice probe de răbdare, perseverență, credință, speranță și iubire ar vedea Domnul că este potrivit să le permită să vină asupra voastră. În această condiție, toate experiențele noastre vor avea ca urmare binecuvântări, oricât de nefavorabile ar părea la suprafață.

R 3060, col. 2, par. 5:

Așa este și cu israeliții spirituali: după ce Domnul ne-a dat anumite lecții și experiențe, dintre care unele au ajuns la noi în împrejurări pașnice și liniștite, ordinea procedurii se poate schimba și manifestarea providențelor Domnului poate duce la întreruperea acestor împrejurări care au fost favorabile și nefavorabile în unele privințe — ducând la împrejurări și condiții noi. Nu se cuvine pentru adevăratul israelit spiritual să murmure, să se plângă sau chiar să-și exprime alegerea, ci să caute conducerea Domnului. Dacă poate distinge conducerea providenței divine, chiar dacă ar fi într-o stare de pustiu mai aspră și mai puțin de dorit decât cea în care se afla mai înainte, el trebuie să urmeze conducerea Domnului fără să se îndoiască și cântând cântecele credinței și ale încrederii. Noi mergem spre Canaan și știm că ni se cuvin și alte experiențe și trebuie să trecem prin ele înainte de a putea moșteni făgăduințele. Lecția pentru noi este cea a ascultării prompte și amănunțite față de conducerile Domnului, fără murmurare — cu bucurie; și aceasta se poate aștepta numai din partea celor care au învățat lecțiile date lor înainte, și mai presus de toate lecția credinței — a încrederii în puterea, bunătatea și credincioșia Domnului.

28. Trebuie iubirea să-i includă pe păcătoși și pe dușmani, și cum putem ști că urâm păcatul și nu pe păcătos?

Luca 6:27, 28 „Dar Eu vă spun vouă, care Mă ascultați: Iubiți pe vrăjmașii voștri, faceți bine celor care vă urăsc.”

R 2412, col. 2, par 4, 5:

Acesta este timpul să „luptăm lupta bună a credinței” — și triumfând complet asupra eului, să acceptăm loviturile, defăimările și denaturările intențiilor bune și ale faptelor bune cu smerenie și răbdare. Acesta este timpul când spiritul de iubire al Domnului, locuind din belșug în noi, se va manifesta în stăpânirea nu numai a cuvintelor și a acțiunilor noastre, ci și a celor mai ascunse gânduri ale noastre. Dacă se ridică chiar și un simțământ amar împotriva celor care ne-au ponegrit și ne-au vorbit de rău, trebuie respins și trebuie câștigată o victorie atât de completă asupra lui, încât fiecare fibră a ființei noastre să fie în dulce armonie cu instrucțiunile Marelui nostru Învățător: „Iubiți pe cei care vă prigonesc, binecuvântați și nu răniți” (în limba engleză, n. t.). Definiția mai timpurie a expresiei „nu răniți” a fost probabil aceea de a nu omorî sau de a nu răni fizic pe vrăjmași; dar privind la Învățătorul și dând atenție Cuvântului Său, Îl vom auzi spunând: „Învățați de la Mine”, și vom observa împreună cu apostolul că deși El n-a păcătuit și în gura Sa nu s-a găsit viclenie, totuși, „Când era insultat, nu răspundea cu insulte; și când suferea, nu amenința, ci Se încredința în mâinile Celui care judecă drept” (1 Pet. 2:22, 23). Dacă ești un elev credincios, nu va dura mult până când vei vedea că legea perfectă a libertății, legea lui Cristos, va deosebi chiar și gândurile și intențiile inimii, și că în timp ce trebuie să urăști orice păcat, nu poți urî pe nici un păcătos și totuși iubirea de Dumnezeu să fie desăvârșită în inima ta. Vei vedea că aceasta înseamnă nu numai că nu trebuie să răspunzi și să insulți pe vrăjmașii tăi, dar nu trebuie nici măcar să dorești să faci astfel. Dorința rea trebuie cucerită și condițiile egoiste care i-au dat naștere trebuie complet distruse și înlocuite cu iubire — Spiritul lui Cristos. Compară 1 Cor. 4:12 cu 1 Cor. 6:10.

R 2896, col. 1, par. 1, 2:

Ce mare binecuvântare ar fi pentru toți israeliții spirituali să învețe bine această lecție, și anume, că dacă noi acceptăm rezultatele oricărui lucru ca fiind bune și ne dăm seama că providența divină ne-a condus spre acele rezultate, ar trebui să gândim și să simțim în modul cel mai generos, cel mai amabil față de cei pe care providența i-a folosit ca instrumente, indiferent de faptul că poate au făcut-o fără voia lor, sau, ca frații lui Iosif, au avut scopuri opuse. Cei ce sunt capabili să vadă astfel lucrurile și forțele care acționează în viața lor zilnică sunt în stare să fie „totdeauna biruitori în Hristos", cum spune apostolul. Unii ca aceștia nu găsesc loc pentru amărăciune sau pentru cuvinte jignitoare nici împotriva lui Satan, nici împotriva slugilor sale. 2 Cor. 2:14; Iuda 9.

Aceasta nu înseamnă că vor numi bună calea rea; nici că vor avea sau ar trebui să aibă vreo simpatie față de calea rea; nici față de motivele rele care o inspiră, nici față de persoanele rele, atâta vreme cât acestea sunt în armonie cu motivele și calea rea. Ci înseamnă că mintea lor va fi atât de plină de gândul supravegherii divine în afacerile lor, și cum tot timpul au fost în siguranță sub grija protectoare, sub umbra Celui Atotputernic, și că toate lucrurile lucrează spre binele lor, oricum ar părea ele la exterior, încât ei nu vor avea nici o amărăciune, nici în cuvânt nici în inimă, față de cei care au încercat, și la exterior le-au făcut rău, dar ale căror intenții și conduită rea au fost ținute în stăpânire de Atotputernicul. În măsura în care poporul Domnului ajunge la un loc larg unde poate avea o vedere largă asupra situației, în aceeași măsură ei se vor găsi nu numai eliberați de mânie, răutate, ură și ceartă față de împotrivitorii lor, ci, în loc de acestea, vor avea „pacea lui Dumnezeu, care întrece orice pricepere”, care va stăpâni în inimile lor, care-i va păstra în siguranță în mijlocul furtunilor și vicisitudinilor vieții — fiindcă ancora lor este fixată înăuntru vălului. Ei „au pus pecetea că Dumnezeu este adevărat” și ca atare se pot bucura întotdeauna.

Mana 21 martie:

„Iubiți pe vrăjmașii voștri, binecuvântați pe cei care vă blestemă, faceți bine celor care vă urăsc și rugați-vă pentru cei care vă insultă și vă prigonesc." Mat. 5:44.

Iată o cale de a-ți cerceta starea adevărată a inimii tale față de unii ca aceștia. Oare bucuros îți arăți dragostea față de ei și le ajuți după cea mai bună putință a ta să vadă că drumul lor este greșit și să se întoarcă? Poți tu să te rogi cu simțire pentru ei și să suferi cu răbdare slăbiciunile, nepriceperea și lipsa lor de dezvoltare? Poți tu, prin exemplu nobil, să le arăți o cale mai bună? Dacă da, atunci păcatul îl disprețuiești și nu pe păcătos. Păcatul să-l urăști, pe păcătos niciodată! Până când judecata fără greșeală a lui Dumnezeu nu declară că păcatul și păcătosul sunt inseparabil legați unul de altul, până atunci iubirea să nu se despartă de fratele om.

29. Care este relația între iubire și dreptate?

R 3070 — Pretențiile iubirii și ale dreptății. Vezi articolul la pag. 389.

R 3323, col. 1, par. 1, 2 — „Ținta” trebuie atinsă, altfel premiul nu va fi al nostru:

Nu există staționare pentru Noua Creatură. Ea trebuie să continue și să ajungă la un anumit standard al perfecțiunii, altfel nu poate fi socotită ca unul din clasa Împărăției. Apostolul spune într-adevăr că Noile Creaturi sunt la început prunci în Cristos, dar Împărăția nu va fi formată din prunci în Cristos, ci din biruitori, și biruința nu este, după cum știm, o chestiune de vârstă sau de statură fizică, ci o chestiune de dezvoltare spirituală, de creștere în har, cunoștință și iubire. Noi trebuie să creștem în iubire și iubirea este lucrul principal. Dar înainte de a putea face mari progrese în cultivarea iubirii, trebuie să învățăm să fim echitabili, corecți, drepți. Lucrul acesta este bine prezentat în proverbul care spune că omul trebuie să fie drept înainte de a fi generos. Prin urmare, este de datoria poporului Domnului, a Noii Creații, să studieze continuu acest subiect al dreptății și să pună zilnic în practică lecțiile conținute în Cuvântul divin. Toți sfinții trebuie să fie vrăjmașii păcatului. Ori unde se află păcat, ei trebuie să lupte împotriva lui și să caute ca cel puțin în inima lor să fie fără păcat, ca inima lor să nu conțină păcat, ci să i se împotrivească, pentru ca păcatul să nu găsească în inima lor un loc de adăpost sau slăbiciunea de a fi armonie cu el. Aceasta îi va face radicali în privința cuvintelor gurii lor, a conduitei vieții și a meditațiilor inimii lor, că toate acestea vor fi în acord absolut cu Cuvântul divin și cu spiritul lui de dreptate, sfințenie, adevăr etc. Aceștia care pun temelia potrivită a caracterului înainte de a începe să zidească iubirea vor găsi că fac progres cuvenit. Orice iubire care este fondată pe nedreptate sau pe idei greșite de dreptate este înșelătoare, nu este iubirea pe care o cere Domnul ca probă a uceniciei.

R 3020, col. 2, par. 2:

Iubirea va însemna în mod necesar a face potrivit dreptății; fiindcă legea sau cerințele Domnului sunt bazate pe dreptate, „temelia scaunului Său de domnie”. Prin urmare, din acest punct de vedere trebuie să privim poruncile Domnului, și să căutăm ca iubirea noastră față de Dumnezeu să fie mai întâi dreaptă — trebuie să recunoaștem că Îi datorăm iubire, devotare, apreciere, pentru ceea ce a făcut și promite încă să facă pentru noi. Dreptatea cere ascultarea noastră iubitoare, reverențioasă față de Domnul. Așa este și în privința iubirii față de semeni. Dreptatea, precum și respectul față de reglementările Tatălui nostru ceresc, ne cer să fim drepți față de aproapele, să-i facem cum ne-ar plăcea să ne facă el. Aceasta nu este mai mult decât dreptate absolută, și totuși este însăși esența și spiritul legii divine a iubirii. Dar, deși dreptatea este prima trăsătură a poruncii iubirii, totuși ea nu este sfârșitul cerințelor iubirii. Se cere ca, trecând peste stricta dreptate, iubirea noastră să ne împingă spre exercitarea milei și iertării. Și astfel exercitând mila, noi numai imităm iubirea divină; căci Tatăl nostru ceresc nu numai că procedează cu toate creaturile Sale potrivit dreptății, ci trecând de liniile dreptății, în mare compasiune și milă, El a dat în Isus Cristos un Răscumpărător pentru păcătoși. Adevărat, El n-a dat aceasta în încălcarea dreptății Sale; totuși în ceea ce ne privește este exact ca și cum, din iubire și compasiune, El a trecut peste dreptate pentru a ne ajuta. Prin urmare, în purtarea cu alții, care sunt decăzuți și imperfecți ca și noi, să ne amintim de această trăsătură și să fim nu numai drepți față de ei, ci și miloși, generoși, amabili, chiar și față de cei nemulțumitori, ca astfel să putem fi copii ai Tatălui nostru din cer.

R 3635, col. 2, par. 2, 3:

Întrebare: În Proverbe 16:11 citim: „Cântarul și cumpăna dreaptă vin de la Domnul”. Nu trebuie oare să dezvoltăm caracteristica iubirii mai degrabă decât a dreptății, lăsând chestiunea dreptății până când vom fi desăvârșiți și așezați pe tron, și astfel vom putea să procedăm după principiul dreptății, temelia tronului lui Dumnezeu?

Răspuns: Noi trebuie să învățăm principiul dreptății acum, fără să așteptăm până când vom fi făcuți desăvârșiți. Trebuie să căutăm să observăm funcționarea dreptății divine și funcționarea dreptății și nedreptății la omenire, și în mod special să ne observăm și să ne criticăm pe noi înșine. Cel care nu apreciază dreptatea, cu necesitate nu va aprecia mila, căci mila este numai diferența între iubire și dreptate. Noi trebuie să căutăm să observăm principiul dreptății în procedurile noastre cu alții, și să „păzim ce este drept și să facem ce este bine”, așa cum îndrumă Domnul, dar trebuie să compensăm pentru imperfecțiunile noastre și ale altora, permițând iubirii să guverneze, și să acoperim toată mulțimea de greșeli la aceia cu care avem de-a face. Totuși, trebuie să căutăm să privim conduita noastră în lumina dreptății și cu îngăduințe cât se poate de puține pentru imperfecțiunile proprii.

30. Care este relația între iubire și bunăvoință?

R 2853, col. 1, par. 3, ultima frază:

Mare parte din necazul care predomină în lume este rezultatul direct sau indirect al egoismului, și tot poporul Domnului ar trebui să fie vigilent să practice și să ilustreze spiritul opus, al bunăvoinței în lucrurile mici și în lucrurile mari ale vieții; și să-și amintească faptul că egoismul este o depravare care trebuie să fie combătută și în măsura posibilului să fie biruită de către natura nouă.

R 2856 — „Rugăciunea fierbinte a lui Avraam”, primele două paragrafe:

La timpul despre care se vorbește în această lecție Avraam avea nouăzeci și nouă de ani. Era așezat la Mamre cu familia și casa sa, servitorii, păstorii etc., peste o mie de persoane. Credința lui se baza încă pe făgăduința Domnului, care în mod evident el credea că va fi împlinită prin fiul său Ismael, care avea treisprezece ani pe vremea aceea. Pe când se odihnea la ușa cortului său, s-au apropiat de el trei oameni, și după obiceiul șeicilor de astăzi din acea țară, s-a ridicat să-i întâmpine cu ospitalitate și s-a îngrijit de primirea lor, deși erau străini pentru el. În final și-a dat seama că vizitatorii erau ființe cerești, care luaseră formă umană pentru acea ocazie — unul dintre ei fiind un reprezentant special al lui Iehova, fie unul dintre îngerii principali, fie mai probabil, gândim noi, Domnul Isus în starea Sa preumană. Ce bucuros trebuie să fi fost Avraam când a aflat cine erau vizitatorii săi, pe care-i primise atât de amabil și de ospitalier. Apostolul aduce în atenția Bisericii acest lucru și îndeamnă ca poporul Domnului să fie întotdeauna atent și să arate ospitalitate, și citând acest caz zice: „Să nu dați uitării primirea de oaspeți, căci unii prin ea au găzduit, fără să știe, pe îngeri”. Evr. 13:2.

Este adevărat, astăzi împrejurările sunt în multe privințe diferite față de timpurile vechi, în aceea că acum avem hoteluri și pensiuni pentru adăpostirea călătorilor, ca atare responsabilitățile noastre au scăzut; însă chiar acest fapt înclină, ne temem, să ne facă mai egoiști, mai puțin ospitalieri, decât ar fi spre folosul nostru. Poporul consacrat al Domnului face bine dacă cultivă ospitalitatea, și aceea de felul celei arătate de Avraam — fără să aștepte să i se ceară. O declarație scripturală este: „Unul care dă cu mână largă ajunge mai bogat; și altul, care reține mai mult decât trebuie, nu face decât să sărăcească (Prov. 11:24). Alta este: „Sufletul binefăcător va fi săturat și cel ce udă pe alții va fi udat și el” (Prov. 11:25). Practicând generozitatea, dezvoltăm asemănarea cu Dumnezeu, căci nu este Dumnezeu binevoitor, nu dă El continuu creaturilor Sale? Cel mai mare dintre toate darurile a fost darul Fiului Său Isus să moară pentru noi — să ne răscumpere. Este adevărat, nu toți pot exercita aceeași generozitate — cei care sunt îndatorați sau săraci pe bună dreptate se pot considera împiedicați, limitați în această direcție prin dreptate față de creditorii lor, familiile lor etc. Totuși, spiritul bunăvoinței și al ospitalității trebuie să prisosească întotdeauna în inimile noastre, fie că ocaziile de a-l arăta sunt multe sau puține; și cei care se deprind în această privință arareori nu beneficiază de acest mod de a proceda, chiar și în chestiuni vremelnice. Unde nu putem da tot sprijinul necesar, putem da cel puțin cuvinte de mângâiere și încurajare, care se pot dovedi de mult mai mare valoare decât banii. Mulți au nevoie de sfat și încurajare spirituală, pe care fiecare creștin adevărat ar trebui să le poată da, cu mult mai mult decât au nevoie de ajutor vremelnic. A avea asemănarea lui Cristos implică nu numai dorința de a fi de ajutor creației care suspină și „mai ales celor din casa credinței”, ci înseamnă mai mult — înseamnă efortul de a-i ajuta, chiar cu prețul confortului și plăcerilor noastre pământești.

31. Care este relația între iubire și frică?

1 Ioan 4:18 „În dragoste nu este frică, ci dragostea desăvârșită izgonește frica; pentru că frica are cu ea pedeapsa și cine se teme n-a fost făcut desăvârșit în dragoste.”

R 2289, col. 2, par. 2-5:

Frica de Domnul este valoroasă nu numai ca un început al adevăratei înțelepciuni, ci și pentru toată călătoria. Tendința printre cei care au primit lumina adevărului actual și care pierd prin aceasta îngrozitoarea și înrobitoarea frică inspirată de denaturările caracterului și planului divin, este să piardă orice frică. Și, potrivit Scripturilor, aceasta este o stare foarte periculoasă, o libertate extremă care poate duce la libertinaj, în condițiile actuale imperfecte.

Este adevărat că „dragostea desăvârșită izgonește frica”, dar este adevărat și că dragostea desăvârșită este o marfă foarte rară pe pământ chiar și printre sfinți. Ca atare apostolul îndeamnă: „Să ne temem deci ca nu cumva, fiind făcută o făgăduință pentru intrarea în odihna Lui, nici unul dintre voi să nu pară că a rămas în urmă (Evr. 4:1). Frica pe care trebuie să o pierdem în întregime este „frica de om care este o cursă”. Cel care pierde frica de Dumnezeu și frica de a pierde marele premiu pe care Dumnezeu l-a pus în fața noastră, este într-o poziție foarte periculoasă: este posibil să devină conștient de sine și mulțumit de sine, și repede cade într-o stare în care nu crede nici chiar în pedeapsa dreaptă împotriva păcătoșilor, moartea a doua, și în care, în acea măsură, este neglijent în privința ținerii cuvintelor, gândurilor și faptelor sale în cea mai strictă aliniere la pricipiile așezate în Cuvântul Domnului. Pierzându-și frica de Domnul, își pierde repede atenția în privința Cuvântului Domnului, și înclină tot mai mult să „se sprijine pe înțelepciunea sa” și devine orb față de greșelile sale.

Să observăm cu atenție și alte încurajări la frică arătate în Scripturi. Unele dintre acestea sunt: „Temeți-vă de Domnul, voi, sfinții Săi”. „Voi, cei care vă temeți de Domnul, lăudați-L.” „Să zică cei ce se tem de Domnul: „Căci în veac ține îndurarea Lui”.” „Cum se îndură un tată de copiii lui, așa Se îndură Domnul de cei care se tem de El.” „Dar bunătatea Domnului ține din veci și în veci pentru cei care se tem de El.” „El împlinește dorințele celor ce se tem de El.” „Domnului Îi place de cei ce se tem de El”. (Ps. 34:9; 22:23; 118:4; 103:13, 17; 145:19; 147:11.) Domnul nostru spune: „Am să vă arăt de cine să ve temeți” (Luca 12:5). Apostolul Pavel zice: „Nu te îngâmfa dar, ci teme-te!” „Să ne temem.” (Rom. 11:20; Evr. 4:1). Apostolul Petru spune: „Cinstiți pe toți oamenii ... temeți-vă de Dumnezeu”; și „Cine se teme de El și practică dreptatea este primit de El.” (1 Pet. 2:17; Fapte 10:35). Dumnezeu spune prin profet că cei care se tem de numele Lui sunt cei care vorbesc adesea unul cu altul și despre care se scrie o carte de aducere aminte. Și iarăși promite: „Dar pentru voi, care vă temeți de Numele Meu, va răsări Soarele dreptății, și vindecarea va fi sub aripile Lui” (Mal. 3:16; 4:2). Despre Răscumpărătorul nostru este relatat că Cristos „a fost ascultat din pricina evlaviei îfricii, în trad. englezăș Lui. Evr. 5:7.

Lecția din aceste diferite scripturi este că, a pierde frica de Dumnezeu, în sensul de a pierde frica de a nu-I fi plăcuți sau frica de a nu ajunge la marile posibilități pe care atât de îndurător le-a pus la îndemâna noastră, ar fi o pierdere foarte serioasă, căci ne-ar costa probabil viața veșnică; fiindcă acei care au pierdut această frică sunt ca locomotivele cu abur care și-au pierdut mecanicii și aleargă cu prea mare libertate spre autodistrugere și o stare nepotrivită de vreun serviciu. Prin urmare, după cum iarăși zice apostolul către peregrinii care caută patria cerească: „Și dacă chemați ca Tată pe Cel care judecă fără părtinire pe fiecare după faptele lui, purtați-vă cu frică în timpul pribegiei voastre” (1 Pet. 1:17); nu în neglijență, nu în neseriozitate lumească, nu în senzualitate, nu în acaparare de pământ sau bani, nici măcar neglijent sau indolent, ci în veghere serioasă asupra fiecărui cuvânt și faptă, să-I plăceți Domnului și să-I copiați caracterul și astfel să vă întăriți chemarea și alegerea pentru un loc în Împărăția Sa, când va fi stabilită în putere și mare slavă.

32. Care este relația între iubire și cunoștință?

1 Cor. 8:1 „În ce privește lucrurile jertfite idolilor, știm că toți avem cunoștință. Dar cunoștința îngâmfă, pe când dragostea zidește.”

Vol. V, pag. 239, par. 2:

Fiecare să se întrebe pe sine dacă are sau nu această mărturie a Spiritului, această mărturie a creșterii sale ca nouă creatură în Cristos Isus, și dacă dezvoltă și duce la coacere sau nu, felul de roade specificate aici. Să ne amintim de asemenea că creșterea noastră în iubire și în toate roadele Spiritului depinde în mare măsură de creșterea noastră în cunoștință; iar creșterea în cunoașterea lucrurilor divine depinde de asemenea de creșterea în roadele Spiritului. Fiecare pas de cunoștință aduce un pas corespunzător de datorie și ascultare, și fiecare pas de datorie și ascultare făcut, va fi urmat de încă un pas în cunoștință, pentru că astfel, după cum mărturisește Spiritul,va fi experiența tuturor celor care vor fi învățați de Dumnezeu în școala lui Cristos. Dacă avem această mărturie a Spiritului, de creștere atât în har cât și în cunoștință, să ne bucurăm de ea și să urmăm în aceeași cărare până când ea ne va duce, sub îndrumarea divină, la ceea ce este perfect, atât în cunoștință cât și în har.

R 2649, col. 2, par. 1, 2:

Cunoștința este valoroasă, dar numai legată de altele; apostolul ne asigură că numai cunoștința singură va avea tendința să ne umfle de mândrie, să ne facă înfumurați și lăudăroși și astfel cu totul în dezacord cu Spiritul lui Dumnezeu, spiritul iubirii, supunerii și blândeții. Cunoștința ne-ar putea face doar niște chimvale răsunătoare care să scoată un sunet, însă neavând nici un merit real în fața Domnului. Dar cunoștința, când servește scopul ei cuvenit, ne duce la aprecierea „dragostei lui îcare este de laș Dumnezeu” și la o înțelegere a înțelepciunii de a copia caracterul Lui, că trebuie să căutăm în măsura în care este posibil să fim ca Tatăl nostru care este în ceruri, asemănări ale Fiului Său iubit, Domnul nostru. Apostolul ne aduce aceasta în mod clar în atenție când spune: „Fiind înrădăcinați și întemeiați în dragoste, ca să puteți înțelege pe deplin, împreună cu toți sfinții, care este lărgimea, lungimea, adâncimea și înălțimea; și să cunoașteți îapreciațiș dragostea lui Hristos ... ca să vă umpleți de toată plinătatea lui Dumnezeu”. Efes. 3:17-19.

Fără îndoială dragostea este lucrul principal care trebuie studiat, apreciat, copiat și practicat în viețile noastre. Suntem încredințați că o mare parte din cititorii Turnului de Veghere au devenit deja părtași la această „dragoste a lui Dumnezeu”, și că toți aceștia caută s-o desăvârșească în ei și să fie înrădăcinați și întemeiați în ea. Avem asigurarea apostolului că numai cei care iau această poziție pot face progres permanent și amănunțit în har și cunoștință. Cei care au intrat în școala lui Cristos și care refuză să facă progres spre desăvârșire, se pot aștepta cu siguranță ca mai devreme sau mai târziu să-și piardă cunoștința despre planul divin; pe când cei care fac progres în această direcție cuvenită se pot aștepta ca lungimile și lărgimile planului divin să continue să se deschidă înaintea lor și creșterea lor în cunoștință să țină pasul cu creșterea lor în dragoste.

R 3145, col. 1, par. 2:

Apostolul sugerează că majoritatea celor din Biserică au avut astfel de cunoștință care le-a ajutat să discearnă că un chip de lemn sau de piatră, nefiind un dumnezeu, nu putea nici să facă bine nici să dăuneze mâncării în nici un sens sau grad; dar că această cunoștință n-a însemnat în mod necesar o mare creștere în spiritualitate. O foarte mică părticică de săpun va face un balon mare de aer; și tot așa, o cunoștință comparativ mică ar putea face pe cineva tare mândru, fără vreo soliditate a caracterului. El arată, prin urmare, avantajul de a ne măsura prin creșterea în iubire, mai degrabă decât prin creșterea numai în cunoștință — deși, desigur, a fi mare atât în cunoștință cât și în iubire ar fi starea ideală. Aceeași lecție o învață apostolul mai departe (1 Cor. 13:2) spunând: „Chiar dacă aș avea ... toată știința ... și n-aș avea dragoste, nu sunt nimic”. Cunoștința fără iubire ar fi o daună, și a considera altfel ar implica faptul că n-a fost câștigată cunoștința adevărată; căci apostolul spune: „Dacă cineva iubește pe Dumnezeu, este cunoscut de El” — este familiar cu El. Am putea avea multă cunoștință și totuși să nu-L cunoaștem pe Dumnezeu și să nu fim cunoscuți sau recunoscuți de El; dar nimeni nu poate avea o mare dezvoltare a iubirii adevărate în caracterul său fără să-L cunoască pe Domnul personal și fără să obțină spiritul iubirii prin părtășie cu El. De aceea, obținerea iubirii sigur ne va zidi în mod substanțial (evitând umflarea de mândrie) în toate diferitele haruri ale spiritului, care cuprind: smerenia, blândețea, răbdarea, îndelunga răbdare, cunoștința, înțelepciunea, amabilitatea frățească, cunoștința, înțelepciunea de sus și spiritul unei minți sănătoase.

33. Care este cea mai bună dovadă că suntem acceptați de Domnul?

R 2330, col. 1, par. 2:

Cel care găsește că inima nu îi este în armonie cu această lege a Noului Legământ — iubire, milă, amabilitate, blândețe, bunătate — aceluia îi lipsește dovada că este în vreun înțeles al cuvântului acceptat ca fiu al lui Dumnezeu și comoștenitor cu Cristos. Dacă unul ca acesta nu are spiritul iubirii, îi va fi cu neputință să meargă mult pe urmele Învățătorului, căci sacrificiul lui Cristos n-a fost din slavă deșartă, nu pentru formă exterioară, nu pentru onoarea oamenilor, ci îndemnat de iubire — față de Dumnezeu și față de oameni. Tot așa este și cu noi, dacă în inimile noastre nu avem iubire de frați, iubire sub formă de blândețe și bunăvoință față de toți oamenii, și chiar față de creația animală, nu avem spiritul care ne va susține până la capăt în săvârșirea sacrificiilor necesare în condițiile actuale. Pentru unii ca aceștia va fi numai o chestiune de timp până când puterea mândriei sau a slavei deșarte care îi menține pe calea sacrificiului se va frânge, și egoismul îi va lua în stăpânire pe deplin. Cel care dorește să fie credincios până la moarte, umblând în urmele Învățătorului, trebuie să primească spiritul de iubire al Învățătorului, înainte de a-I putea urma astfel. Așa cum declară apostolul: „Dacă cineva zice: „Eu iubesc pe Dumnezeu”, și urăște pe fratele său, este un mincinos; căci cine nu iubește pe fratele său, pe care-l vede, cum poate să iubească pe Dumnezeu, pe care nu-L vede?” Așadar, Scripturile pun iubirea de frați ca una dintre dovezile că am fost concepuți de spirit și că avem legătură cu Învățătorul.

R 3150, col. 1, par. 6:

Printre daruri, profeția sau oratoria este unul pe care l-a recomandat Apostolul. Cunoașterea tainelor lui Dumnezeu de asemenea este recomandată, și o credință mare este socotită printre cerințele principale ale creștinului; totuși, apostolul declară că dacă ar poseda toate acestea în măsura cea mai deplină, și ar lipsi dragostea, el n-ar fi nimic — doar un nimic — și nu un membru al Noii Creații, pentru că dragostea este însuși spiritul de concepere la noua natură. Ce probă minunată este aceasta! Fiecare dintre noi să și-o aplice sieși. Dacă sunt ceva sau nu sunt nimic în aprecierea lui Dumnezeu se va măsura prin iubirea mea pentru El, pentru frații Lui, pentru cauza Lui, pentru lume în general și chiar pentru dușmanii mei — mai degrabă decât prin cunoștința, faima sau oratoria mea. Totuși, nu trebuie să înțelegem că cineva poate avea o cunoștință a tainelor adânci ale lui Dumnezeu fără a fi conceput de Spiritul sfânt al iubirii; pentru că nimeni nu cunoaște lucrurile adânci ale lui Dumnezeu, decât prin Spiritul lui Dumnezeu; însă cineva poate pierde Spiritul înainte de a pierde cunoștința care i l-a adus. În măsurarea caracterului, prin urmare, trebuie să punem dragostea mai întâi și s-o socotim ca proba principală a apropierii și acceptării noastre de Domnul.

34. Cum putem deveni asemănări ale iubitului Fiu al lui Dumnezeu?

R 2330, col. 2, par. 1, 2:

Obiectivul chemării actuale a Bisericii înainte de chemarea lumii, să aibă parte de beneficiile și privilegiile acestui Nou Legământ, este să aleagă înainte, nu pe acei care sunt perfecți, nu pe acei care sunt asemănări ale iubitului Fiu al lui Dumnezeu, ci pe acei care caută să devină asemănări ale iubitului Fiu al lui Dumnezeu, „asemenea chipului Fiului Său”. Acel chip este însăși iubirea, căci după cum Dumnezeu este iubire, tot așa caracterul lui Cristos este iubire, reprezentarea exactă a Tatălui. Acesta este modelul în care trebuie să fim formați. Dar Dumnezeu nu ne va forța să intrăm în acest model; nu va forța asupra noastră aceste linii ale caracterului: ci, singurele influențe pe care le exercită El în acest scop sunt „făgăduințele Lui nespus de mari și scumpe, ca prin ele să ne facem părtași firii dumnezeiești”, și întipărește în noi caracterul divin al iubirii, și astfel scăpăm de stricăciunea care este în lume prin egoism; sau, mai degrabă, trebuie să ne ținem în iubirea lui Dumnezeu în timp ce El face ca presiunea tuturor lucrurilor să îl întipărească în noi. Iuda 21.

Chestiunea este lăsată deschisă pentru noi; noi putem fie să ne folosim de aceste făgăduințe și să le permitem să ne formeze și modeleze potrivit modelului, puțin câte puțin, zi de zi și ceas de ceas, în gând, în cuvânt și în faptă, sau ne putem împotrivi influenței lor bune și putem ține adevărul în nedreptate. Cei care aleg calea din urmă câștigă o amarnică dezamăgire; căci aceștia nu sunt de felul celor cărora Domnul le va zice, „Bine, rob bun și credincios; ai fost credincios peste puține lucruri, te voi pune peste multe lucruri”. Prin urmare, gradul devotării noastre Domnului va fi indicat prin gradul iubirii noastre față de El și ai Lui; și gradul iubirii și devotării noastre va fi manifestat prin activitatea noastră în cucerirea eului și a egoismului acestuia, în toate ramificațiile lui din toate afacerile vieții, și în aducerea gândurilor și talentelor noastre, mari și mici, în serviciu activ, îndemnat de iubirea față de Dumnezeu și de poporul Său. Și aceștia vor aprecia gândurile apostolului când zice: „Noi îcare am primit conceperea Spiritului sfânt al Învățătorului nostru, spiritul iubirii, și care am crescut într-o anumită măsură în cunoștința de El — noiș trebuie să ne dăm viața pentru frați”.

R 3020, col. 2, par. 3, până la pag. 3021, col. 1, par. 3:

Domnul exprimă prin profet acest gând, cum legea iubirii este divizibilă și cuprinde toate cerințele caracterului creștin; el spune: „Ce alta cere Domnul de la tine, decât să faci dreptate, să iubești mila și să umbli smerit cu Dumnezeul tău?” (Mica 6:8). Că acestea sunt cerințe foarte rezonabile, toți vor încuviința; că Dumnezeu n-ar putea cere mai puțin de la cei pe care El îi educă pentru judecata viitoare a lumii, este evident: și totuși, toate aceste trei calități specificate prin profet sunt cuprinse într-un cuvânt, iubire. Iubirea cere să ne purtăm just cu aproapele nostru, cu frații, cu familia noastră și cu noi înșine. Să căutăm a cultiva aprecierea noastră pentru drepturile și libertățile altora — cele fizice, morale și intelectuale — și apreciindu-le să nu încercăm sub nici o formă să le reducem sau să le refuzăm.

A iubi mila este a trece chiar dincolo de iubirea dreptății, și înseamnă a-ți plăcea să cedezi drepturile și privilegiile personale în interesul altora, unde nu este implicat nici un principiu. Aceasta implică a fi gata să ierți greșelile altora — a nu fi înclinat să pretinzi prea mult în privința altora, precum și a avea dorința de a pretinde mult în privința felului în care îi tratezi tu pe alții. Mersul smerit cu Dumnezeu este de asemenea inclus în porunca iubirii; fiindcă, oricine iubește pe Creatorul său și apreciază pregătirile făcute pentru creaturile Sale, în lucruri naturale și spirituale, va iubi și va aprecia pe Dumnezeu în schimb. Și având o concepție atât de potrivită despre măreția Atotputernicului și despre propria sa micime și insuficiență, dacă n-ar fi harul divin, acesta va fi dispus într-adevăr să umble smerit cu Domnul — nu va căuta cărările sale proprii, ci va căuta încrezător să umble pe cărarea pe care Domnul a marcat-o pentru el — în urmele lui Isus.

Același apostol Ioan care a consemnat cuvintele Domnului nostru din textul nostru, a comentat mai departe asupra acestui subiect al iubirii de Dumnezeu și de Cristos zicând: „Căci aceasta este dragostea de Dumnezeu îadică dovedește sau demonstrează dragostea noastră pentru Dumnezeuș, să păzim poruncile Lui. Și poruncile Lui nu sunt grele” (1 Ioan 5:3). Aceasta ne dă sugestia că Domnul așteaptă nu numai să ținem poruncile Lui de iubire pentru El și pentru frați, ci și în ținerea acestor porunci să fim atât de umpluți de aprecierea poruncilor și a principiilor care stau la baza lor, încât să ne delectăm în ele; nu numai fiindcă sunt poruncile lui Dumnezeu, ci pe lângă aceasta, fiindcă ele sunt drepte, bune, potrivite. Apostolul exprimă acest gând prin cuvintele: „Și poruncile Lui nu sunt grele”. Un lucru este să ții poruncile divine sau să cauți să le ții, tot timpul simțind mai multă sau mai puțină constrângere, lipsă de libertate, obligație, datorie etc., și alt lucru este să asculți cu bucurie.

Este nepotrivit să așteptăm ceva de spiritul acesta la începutul experienței noastre ca popor al Domnului, căutând să ținem poruncile Lui; dar trebuie să așteptăm ca pe măsură ce creștem în har, în cunoștință și în iubire, toate aceste sentimente de constrângere, datorie etc., să dispară, așa încât, în schimb, să ne placă să facem voia Domnului, să ne placă să ținem poruncile Sale de iubire, să ne placă să ne purtăm drept, să iubim mila, să umblăm smerit cu Dumnezeu — și să fie o absență totală a sentimentului că poruncile Domnului sunt grele, apăsătoare, plictisitoare. Aceasta este dezvoltare creștină înaltă și poate fi găsită numai unde individul a devenit cu adevărat „asemenea chipului Fiului Său” iubit, unde Spiritul Tatălui s-a dezvoltat și a produs roadele coapte ale Spiritului în măsură abundentă — smerenie, răbdare, blândețe, amabilitate frățească, iubire.

35. Cum trebuie să ne ținem în dragostea lui Dumnezeu?

Iuda 21 „Țineți-vă în dragostea lui Dumnezeu, așteptând îndurarea Domnului nostru Isus Hristos pentru viața veșnică.”

R 2649, col. 2, par. 3:

În final, în armonie cu textul nostru, să ne amintim că aceasta nu este o chestiune de care Se ocupă Dumnezeu, ci o chestiune care cere atenția noastră. Dumnezeu a făcut toate pregătirile prin care Îi putem cunoaște iubirea, și putem fi constrânși de ea și putem fi acceptați în ea, dar ne revine nouă să ne ținem în dragostea lui Dumnezeu: și ne putem ține în dragostea Lui numai căutând să practicăm principiile iubirii Lui în afacerile zilnice ale vieții, permițând iubirii lui Dumnezeu să ne constrângă zilnic să ne sacrificăm în serviciul Domnului, pentru onoarea Sa și pentru răspândirea adevărului Său, permițând iubirii de frați să ne umple inimile așa încât să putem fi bucuroși „să ne dăm viața pentru frați” (1 Ioan 3:16); permițând ca o iubire compătimitoare pentru lume în general, „creația care suspină”, în toate încercările și dificultățile ei, să ne deprindă inimile așa încât să fim tot mai blânzi și mai generoși față de toți cei cu care venim în legătură, și să le fim de ajutor când avem ocazie; permițând acestei iubiri să se extindă chiar și la creația animală care este sub grija noastră, așa încât să nu fim neglijenți față de interesele ei; toate acestea par esențiale pentru păstrarea noastră în iubirea lui Dumnezeu. Să practicăm tot mai mult această iubire și astfel să devenim tot mai desăvârșiți în această iubire, care este Spiritul Tatălui nostru, Spiritul Domnului nostru și Spiritul tuturor celor care sunt cu adevărat membri ai corpului lui Cristos.

R 3021 — „Țineți-vă în dragostea lui Dumnezeu” — Iuda 21:

Care este deci esența celor aflate din ceea ce mai sus s-a menționat a fi instrucțiunea divină asupra acestui subiect? Este aceasta:

(1) Chiar de la început inimile noastre trebuie să-și dea seama de imperfecțiunile propriei cărni și să privească la Domnul pentru ajutorul necesar ca să rămână în iubirea Sa.

(2) Trebuie să fie studiate serios făgăduințele nespus de mari și scumpe, pentru ca ele să constituie în noi „puterea lui Dumnezeu” pentru totdeauna — păstrându-ne în cunoștința Domnului, și prin ascultare în iubirea Lui.

(3) Această cunoștință ne va folosi numai pe măsură ce o punem în practică și căutăm să ne reglăm mintea, gândurile, cuvintele, și pe cât posibil acțiunile vieții, potrivit acestui standard pe care Dumnezeu l-a stabilit prin Cuvântul Său ca ideal în fața noastră. Să nu uităm că dacă am avea toată cunoștința dar n-am avea dragoste, nu ne-ar folosi la nimic, dar să ne amintim și că în aranjamentul divin pare imposibil să progreseze cunoștința noastră mult înaintea ascultării de ceea ce deja știm.

(4) Trebuie să apreciem fiecare dovadă pe care o găsim în noi și în alții, de astfel de creștere în ascultarea de legea lui Dumnezeu — legea iubirii cu legăturile ei de dreptate, milă și reverență.

(5) Nu trebuie să așteptăm rezultatele depline ale bucuriei în înfăptuirea voinței Tatălui la începutul experiențelor noastre, nici să fim descurajați dacă la început motivul este în măsură considerabilă iubirea din datorie în loc să fie iubirea pentru principii. Trebuie să căutăm în mâna Domnului binecuvântare în continuare și umplere în continuare cu spiritul Său de iubire. Trebuie să căutăm și să apreciem principiile de bază ale guvernării Domnului în Univers, și trebuie să căutăm să ne aducem inimile în armonie de simțire cu legea și cu principiul și spiritul dreptății. Să nu uităm că mare parte din lipsa de apreciere a principiilor dreptății este din cauza ignoranței; și trebuie să ne așteptăm că, ajungând să-L cunoaștem pe Domnul și să înțelegem mai bine planul Său, ochii înțelegerii noastre să se vor deschide mai larg, așa încât va fi posibil nu numai „să înțelegem pe deplin împreună cu toți sfinții”, ci și să apreciem împreună cu toți sfinții principiile care stau la baza și constituie legea divină a iubirii.

Astfel ne putem ține zi de zi și ceas de ceas în iubirea Domnului prin ascultare de principiile dreptății și iubire crescândă față de ele. Și trebuie să ne bucurăm în fiecare experiență a vieții — în încercările, dificultățile, necazurile, dezamăgirile ei etc., nu mai puțin decât în plăcerile ei, dacă prin vreunul sau prin toate aceste mijloace Domnul ne va instrui și ne va da o înțelegere mai clară a deficiențelor noastre și o înțelegere mai clară a acelei legi desăvârșite a libertății și a iubirii pe care El a stabilit-o, și la care cere supunerea noastră de inimă deplină și loială.

R 3553, col. 2, par. 4:

Ce minunată este această iubire a lui Dumnezeu și această iubire a lui Cristos! Cât de imposibil ni se pare să-i măsurăm lungimea și lățimea, înălțimea și adâncimea! Cei care L-au acceptat pe Domnul ca Răscumpărătorul lor și au intrat în relație de legământ cu El, dându-I tot ce au, oricât de puțin ar fi acesta, și acceptând de la El o participare în toate aceste binecuvântări ale prevederii Sale, dacă vreodată sunt aruncați la pământ din cauza slăbiciunii sau împotrivirii, sau câte altele, să-și amintească această mare iubire pe care o are Tatăl pentru noi și pe care o împărtășește și Fiul, iubirea care nu numai ne-a răscumpărat pe când noi eram încă păcătoși, ci care de atunci ne-a chemat la astfel de binecuvântări și privilegii minunate, făcându-ne comoștenitori cu Cristos Domnul nostru, dacă suferim cu El — această iubire nu va fi cu ușurință refuzată, această iubire ne va pedepsi mai degrabă decât să ne permită să cădem în moartea a doua; această iubire va pune în final, fie în turma mică, fie în mulțimea cea mare, pe toți aceia care continuă să se încreadă în Isus și continuă să țină la Cuvântul cel credincios. Dar în măsura în care această iubire locuiește în noi cu bogăție, în măsura în care Cristos este întronat în inimile noastre, vom răspunde cu o iubire căreia îi va plăcea să facă lucrurile care sunt plăcute în ochii Tatălui și acceptabile pentru Domnul, și în aceeași măsură nu ne va plăcea să facem ceva ce ar aduce un nor între Domnul și sufletele noastre. Să avem deci curaj proaspăt, văzând lungimile și lățimile, înălțimile și adâncimile divine, și iubirea aceasta a lui Dumnezeu să ne constrângă la mai mare zel și devotare Lui și cauzei Lui.

R 3546, col. 2, par. 4, 5:

Al treilea rod sau dovadă a acestei calități de membru în Viță și a creșterii noastre neîncetate ca mlădițe este declarată în versetul 9 (Ioan 15), și anume, că așa cum Tatăl L-a iubit pe Domnul Isus, Vița, tot așa Răscumpărătorul nostru ne iubește pe noi, mlădițele Sale sau membrii Săi. Ce idee minunată este aceasta, că Învățătorul nostru are față de noi același fel de iubire cum are Tatăl față de El! Dacă ar putea credința noastră să pătrundă întotdeauna acest gând și să-l rețină, n-am avea într-adevăr ce să dorim sau de ce să ne temem — vara noastră ar dura tot anul. Gândul următor sugerat este că după ce am ajuns, după ce am obținut această poziție înaltă în favoarea Domnului, dacă suntem ucenicii Săi și apreciem cu adevărat ceea ce a făcut El pentru noi în această privință, vom dori să continuăm în iubirea Lui. Apoi vin la rând termenii și condițiile în care putem continua în acea iubire, și anume, să ținem poruncile Lui.

Arătându-ne că aceasta nu este o propunere nerațională, Domnul nostru a declarat că aceștia sunt aceiași termeni în care Tatăl lucrează cu El, și anume, „După cum și Eu am păzit poruncile Tatălui Meu și rămân în dragostea Lui”. Noi nu putem aștepta să rămânem în iubirea Domnului și să fim neglijenți în privința îndemnurilor Lui. Măsura credincioșiei noastre față de El va fi indicată de ascultarea noastră de El, după cum măsura iubirii Lui pentru Tatăl a fost indicată de ascultarea Lui de Tatăl. Apostolul sugerează același gând și mai adaugă ceva la el zicând: „Căci aceasta este dragostea de Dumnezeu, să păzim poruncile Lui. Și poruncile Lui nu sunt grele” (1 Ioan 5:3). Nu este destul să păzim poruncile, ci să le păzim iubitor și loial, din bună plăcere, să nu le considerăm grele, ci mai degrabă să fim bucuroși să fim în linie, în armonie cu toate prevederile și aranjamentele drepte ale Domnului. Să căutăm tot mai mult acest spirit al deplinei armonii de inimă cu toate principiile dreptății așezate de Domnul nostru Isus — poruncile Sale.

36. Cum trebuie să ne examinăm pe noi înșine și să biruim spiritul neplăcut al criticii și al judecății aspre?

Vol. VI, pag. 402, par. 2, până la pag. 409 — „Nu judecați, ca să nu fiți judecați; căci cu ce judecată judecați, veți fi judecați” (Mat. 7:1, 2). Vezi fragmentul la pag. 390.

R 2589, col. 1, par. 6, până la col. 2, par. 2 — Bârne în ochii lor:

Accentuând această lecție, Domnul nostru sugerează că acei care întotdeauna găsesc greșeli la „frații” care asemenea lor caută să umble pe calea îngustă — care niciodată nu văd eforturile nobile ale „fraților” de a copia pe Învățătorul, ci continuu se agață de ei, sunt chiar cei care au cele mai mari greșeli — lipsă de iubire. Exagerarea din cuvintele Domnului nostru, de mustrare a acestei clase, pare să implice o undă de sarcasm, căci literal El spune: De ce vă uitați așa la semenul vostru care este tulburat de un fir de praf din ochiul său, în timp ce voi aveți o bârnă întreagă în ochiul vostru? Toți „frații” sunt tulburați mai mult sau mai puțin de greutăți de un fel sau altul, de slăbiciuni ale cărnii — fiindcă toți au comoara naturii noi în vase de pământ imperfecte — desfigurate de păcatul originar. „Nu este nici un om drept, nici unul” absolut perfect. Totuși frații, ale căror inimi sunt pline de iubire, chiar dacă au praf în ochiul credinței lor, sau în discernământul intelectual sau spiritual, și poate au și atele la mâini, care le afectează toate faptele vieții și fac lucrarea lor imperfectă, și chiar dacă unii au atele și la picioare, așa încât mersul lor în nici un caz nu este perfect, așa cum ar dori ei — totuși dacă au spiritul credinței, al iubirii și al simpatiei, Spiritul lui Cristos, ei sunt ai Lui și cu mult mai plăcuți Lui decât ar putea fi alții care sunt lipsiți de spiritul iubirii și simpatiei, și care, prin urmare, în această pildă sunt reprezentați cu totul pervertiți în judecata lor față de alții, fiindcă au atât de puțin din Spiritul Domnului și atât de mult din spiritul Adversarului — „marele acuzator al fraților”.

Pe această clasă neiubitoare, găsitoare de greșeli, acuzatoare de frați, Domnul îi numește fățarnici. De ce? Fiindcă în găsirea de greșeli la alții, ei vreau, în mod evident, să sugereze că ei înșiși nu sunt atinși de aceeași boală a păcatului; evident ei doresc să dea impresia că sunt sfinți, și deoarece în inima lor știu că nu este adevărat și că au multe eșecuri, multe imperfecțiuni — de aceea cursul lor este fățarnic, fals, înșelător, neplăcut lui Dumnezeu. Pretenția lor că găsirea de greșeli este determinată de iubire față de cel care greșește și ură față de păcat, este înșelătoare și fățarnică, după cum arată clar cuvintele Domnului nostru. Altfel ei ar găsi mult de făcut în a urî, a condamna și a se război cu propriile lor păcate și slăbiciuni — scoțându-și bârnele lor de îngâmfare și fățărnicie. Experiențele astfel câștigate îi fac foarte sensibili, îndurători și iubitori în ajutorul pe care-l dau altora.

Toți „frații” trebuie să privească atent această imagine înfățișată de Domnul, și să observe bine dacă au sau nu vreuna din aceste dispoziții rele în inimă — găsire de greșeli, sâcâială, critică aspră și învinuire — diferite grade ale aceleiași greșeli. Dacă află vreo urmă a unei astfel de „bârne” a lipsei de iubire și îngâmfare în ochiul lor spiritual, să meargă imediat la marele Medic și s-o stârpească de tot, pentru ca astfel să poată deveni repede ajutoare blânde, compătimitoare pentru „frați”, și să fie pregătiți ca medici și chirurgi de succes pentru marea lucrare a Veacului Milenar — pentru deschiderea blândă și compătimitoare a ochilor orbi ai omenirii și pentru vindecarea tuturor rănilor păcatului.

R 2590, col. 1, par. 2, 3 — Cum să biruim îngâmfarea neiubitoare:

Întorcându-ne la lecțiile pe care trebuie să le învețe „frații” și având în minte în mod special corectarea tendinței de a se judeca unul pe altul, Domnul nostru dă instrucțiuni cum pot fi eradicate aceste caracteristici rele. Noi trebuie să cerem de la Domnul măsura necesară de iubire și compătimire care ne va împiedica să judecăm pe alții și care ne va ajuta să corectăm defectele noastre. Dacă cerem sincer, cu adevărat, vom primi ajutorul și harul Său în această direcție. Și în timp ce cerem, avem datoria să căutăm lucrurile care ne lipsesc, Spiritul sfânt al iubirii să ne umple inimile; și dacă îl căutăm îl vom găsi. Trebuie să batem la ușa magaziei de har și de binecuvântare a Domnului prin eforturi necontenite, precum și rugăciune neîncetată, și ca rezultat ni se va deschide în mod sigur. Cererea, căutarea, baterea, vor implica credință în Domnul, care va fi plăcută în ochii Lui, și de asemenea vor implica credincioșie din partea noastră și dorința de a ne conforma pe deplin voinței Domnului. Și aceste dorințe bune ale inimilor noastre vor fi răsplătite, căci după cum un părinte pământesc va răspunde cererii copilului său după hrană pământească, tot așa va răspunde și Domnul, și va da har la orice timp de lipsă copiilor Săi. El nu ne va înșela nici nu ne va da lucruri rele, când noi le dorim pe cele bune, ci va face pentru noi peste măsură mai mult decât am putea noi cere sau gândi; căci, nu este oare Tatăl nostru ceresc cu mult mai bun decât ar putea fi orice tată pământesc?

Referirea lui Luca la acest discurs (11:13) declară că lucrul bun pe care Dumnezeu binevoiește să-l dea celor care cer, caută, bat, este Spiritul sfânt. Și acesta este exact lucrul necesar, ca o contracarare a spiritului nesfânt, neiubitor, egoist, de judecare și de găsire de greșeli al cărnii, care trebuie scos afară. Antidotul pentru otravă este să fim umpluți cu Spiritul sfânt, spiritul iubirii, căci „dragostea nu face rău aproapelui”; „dragostea este îndelung răbdătoare și este plină de bunătate”; „dragostea ... nu se umflă de mândrie”, să vadă greșelile altora și să fie oarbă față de ale sale; „nu se laudă”, să fie critic general, găsitor de greșeli și „acuzator al fraților”. Dragostea este compătimitoare, de ajutor, Spiritul lui Dumnezeu. 1 Cor. 13:4; Rom. 13:10.

R 3316, col. 2, par. 1, 2 — Spiritul cerinței lui Dumnezeu este mila:

Această dispoziție de găsire de greșeli, care este gata să acuze și să condamne pe fiecare, indică o stare greșită a inimii — una împotriva căreia trebuie să fie în gardă tot poporul Domnului. Acesta nu este spiritul milei și al bunătății și iubirii care nu se gândește la rău, după cum spune apostolul. Este un spirit lipsit de armonie cu dispoziția lui Dumnezeu, căci, așa cum explică Domnul nostru, Dumnezeu dorește milă și nu măcel; și cei care sunt gata să condamne pe alții dau dovadă că le lipsește spiritul de milă și iertare al Domnului.

Aceasta a fost greșeala de care i-a acuzat Domnul pe cei doi din cei mai nobili ucenici ai Săi în partea timpurie a uceniciei lor. Când oamenii din Samaria au refuzat să vândă hrană ucenicilor, fiindcă Domnul nu S-a oprit să facă minuni printre ei, cum făcea printre evrei, ucenicii, Iacov și Ioan, au fost indignați și I-au zis Domnului: „Vrei să spunem să se coboare foc din cer și să-i mistuie?”, dar Isus le-a răspuns: „Nu știți de ce duh sunteți însuflețiți. Căci Fiului Omului a venit nu ca să piardă sufletele oamenilor, ci ca să le mântuiască”. Așa este cu toți ucenicii Domnului: studiul lor continuu să fie ca să evite acea dispoziție hipercritică de a condamna și a distruge pe alții în timp ce doresc milă pentru ei. Regula pe care o stabilește Domnul este că trebuie să așteptăm milă de la El numai în măsura în care vom exercita acest har față de alții.

37. Cum să procedeze iubirea cu presupunerile de rău?

R 3594, col. 1, par. III-IV. Vezi fragmentul la pag. 393.

38. Cum să împlinim porunca „să vă iubiți unii pe alții”?

R 2453, col. 2, par. 2-5:

Una dintre ultimele și cele mai grele probe ale acestor „frați" și sub care, probabil, cei mai mulți din cei odată treziți și înarmați vor cădea, va fi iubirea de frați. După cum se pare, mulți vor cădea la acest punct și din această cauză vor fi socotiți nevrednici de o intrare îmbelșugată în Împărăție. De la oricine are spiritul iubirii potrivit modelului (Rom. 8:29), se așteaptă să fie de acord cu declarația apostolului: „El Și-a dat viața pentru noi; și noi trebuie să ne dăm viața pentru frați”. 1 Ioan 3:14, 16; 1 Pet. 1:22; 3:8.

Aceasta, ca toate celelalte probe, va fi cea mai critică și mai vădită în acest timp de privilegiu special și de încercare specială de la sfârșitul veacului (Apoc. 3:10). Să ne gândim cum va veni, pentru ca să fim mai bine pregătiți să o întâmpinăm cu reușită. (a) Ea nu va recunoaște calitatea de frate nici în privința canalelor înguste ale sectarismului, nici pe planul nelimitat al disprețului lumesc față de Cuvântul divin, care se declară pentru „fraternitatea omului”. Ea va recunoaște pe copiii Celui Rău și pe copiii lui Dumnezeu: și toți aceștia din urmă vor fi prețuiți și iubiți și serviți ca „frați” — toți care se încred în sângele scump al Lui Cristos pentru iertare, și care sunt pe deplin consacrați serviciului Domnului.

(b) Dacă unii ca aceștia sunt văzuți undeva, în „Babilon” sau în afara lui, adormiți, încătușați și orbiți de învățături false și superstiții, pentru un soldat al crucii care s-a trezit și a îmbrăcat armătura, este datoria sa, așa cum ar trebui să fie și plăcerea sa, să se grăbească să meargă în ajutorul lui în modul cel mai înțelept, mai bun și mai rapid. Nici confortul personal, nici reputația proprie, nici vreun alt spirit egoist nu trebuie să-l împiedice; spiritul iubirii trebuie să-l însuflețească pe acesta ca să facă tot ce-i stă în putere — chiar până la a-și da viața — pentru frați. Toți cei care au acest spirit trebuie să dorească arzător să-i ajute pe cei care sunt în primejdie de a-și pierde reazemul pe Domnul, așa cum sunt cei care îi conduc acum orbește spre necredință.

(c) Același spirit al „Căpeteniei” (Evr. 2:10) îl va face să iubească astfel nu numai pe frații care sunt încă adormiți, ci dacă este cu putință încă și mai dispus să-și dea viața pentru frații care, asemenea lui, s-au trezit și acum îmbracă armătura. El va compătimi cu ei în încercările lor de pe cale și îi va ajuta să încalțe sandalele păcii și să-și potrivească fiecare parte a armăturii. Dacă cineva ar fi în mod deosebit slab și expus poticnirii, acesta nu-l va disprețui, nici nu-l va ocărî, tot așa cum n-ar face-o nici fratele mai mare, Căpetenia. Dimpotrivă, el va fi cu atât mai veghetor și mai de ajutor celor care sunt mai slabi, chiar dacă se bucură mai mult de tovărășia celor tari. Nu este acum timpul ca cei tari să se adune la un loc pentru a se admira și bucura reciproc; acest timp va veni mai târziu pentru toți cei care iubesc pe frați atât de mult încât să-și dea viața pentru binele lor. Aceștia Îl vor auzi pe Stăpânul spunând: „Bine, rob bun și credincios ... intră în bucuria stăpânului Tău”.

R 3180, col. 1, par. 2:

Există un lucru însă pe care apostolul sugerează că-l datorăm continuu semenilor noștri, nu numai membrilor propriilor familii și a celor din vecinătatea noastră, ci tuturor oamenilor, și anume, iubirea. Le datorăm aceasta sub legea divină, și face parte din datoria creștină să ne achităm de această obligație zilnic. Un părinte sau un membru al familiei trebuie să caute să-și facă partea în sprijinirea casei și a comodităților, privilegiilor, liniștii și armoniei ei, ca influența sa în zona sa printre prieteni și cunoștințe să fie spre bine și nu spre rău, spre pace și nu spre ceartă. Și după cum remarcă apostolul în altă parte, dacă el trebuie să facă bine tuturor oamenilor, cum are ocazie, și fiindcă îi iubește pe toți și le dorește binele, cu mult mai mult el trebuie să aibă asemenea sentimente și conduită în special față de cei din casa credinței (Gal. 6:10). El trebuie să fie gata să facă bine pe socoteala timpului și comodității sale, tuturor oamenilor, dar trebuie să fie gata să-și dea viața pentru frați — trebuie să caute ocazii să-și dea viața pentru frați zi după zi, în sensul de a-și da timpul pentru comunicarea adevărului sau pentru ajutorarea fraților Domnului în orice fel, să îmbrace armătura lui Dumnezeu și să stea în picioare în ziua cea rea.

R 2330, col. 1, par. 3, 4 — Această lege în funcționarea ei practică:

Iubirea de frați nu înseamnă doar iubirea unei partide sau a unei clici, sau a unor frați care au calități naturale pe care le iubim. Înseamnă iubirea pentru toți care au acceptat Noul Legământ și caută să umble după Regula de Aur a iubirii. Înseamnă că dacă unii au particularități specifice de dezvoltare și de dispoziție naturală, care sunt discordante față de ideile și sentimentele noastre, totuși îi vom iubi și prețui, și-i vom servi cu bucurie fiindcă se încred în Domnul și au fost acceptați de El și au adoptat legea Noului Legământ, legea regală a libertății și vieții ca standard al lor. De acum încolo nu-i mai cunoaștem după carne, cu particularitățile și neregularitățile și deformările ei, ci după natura nouă, ca „Noi Creaturi”. Înseamnă de asemenea că fiecare dintre noi, în măsura în care ne descoperim propriile neregularități și deformări, care sunt contrare legii iubirii, vom căuta să ne scăpăm de aceste imperfecțiuni ale cărnii cât se poate de repede și să le facem cât mai puțin supărătoare și deranjante pentru alții.

Din acest punct de vedere, iubirea nu va remarca veșnic diferitele defecte ale diferiților membri ai corpului lui Cristos, nici nu le va expune spre ridicolul și disprețul altora, ci, pe cât este posibil, fiecare va fi la fel de doritor să acopere defectele altora cum este să le acopere pe ale sale; și să aibă compătimire față de alții în conflictele cu asalturile lor, așa cum are compătimire față de sine și dorește ca Domnul să aibă compătimire față de el în conflictele lui cu propriile imperfecțiuni. „Dacă n-are cineva Duhul lui Hristos, nu este al Lui.” Rom. 8:9.

R 3547, col. 1, par. 3:

Nu ne miră că Domnul ne îndrumă să ne iubim unul pe altul, ci suntem uimiți la gândul conținut în aceste cuvinte: „Cum v-am iubit Eu”. Cum ne putem noi iubi cu aceeași dragoste cu care ne-a iubit Domnul, este prima noastră întrebare. Răspundem că la început acest lucru este imposibil, dar pe măsură ce ne umplem tot mai mult de Spiritul Domnului, ne apropiem tot mai mult de acest standard al iubirii perfecte față de toți cei care sunt ai Lui, o iubire care nu numai va refuza să facă daună altuia, ci o iubire care se va delecta să facă bine unui frate, da, să facă bine pe socoteala propriului timp și comodități. Astfel Isus ne-a iubit pe toți și ne-a răscumpărat cu sângele Său prețios, și în măsura în care creștem în har, în cunoștință și în iubire de El, în acea măsură suntem asemenea lui Cristos și avem iubire asemenea lui Cristos. Această iubire este împlinirea Legii, și oricine are astfel de iubire pentru frați, va avea o iubire deplină, compătimitoare pentru toată creația care suspină și va fi bucuros să facă acum puținul pe care-l poate face pentru ei, și îndoit de bucuroasă că Domnul la timpul și la buna Sa plăcere are o binecuvântare mare și minunată pentru fiecare membru al rasei lui Adam.

R 3639, col. 2, par. 4, 5:

Flatarea și vanitatea sunt de multe ori uneltele Adversarului pentru lezarea poporului și a cauzei Domnului, și toți cei care recunosc acest fapt trebuie să fie ca atare în mod special în gardă. Adevărat, este puțin probabil ca vreunul dintre consacrații Domnului să fie plasat pe o culme de faimă sau de putere cum a fost Darius, și este de asemenea puțin probabil să li se ofere închinare literală; totuși există mici lumi, mici imperii, cum s-ar zice, mici cercuri de cunoștințe, în care pot funcționa mai mult sau mai puțin aceleași principii.

În fiecare mic de grup de popor al Domnului pot fi unul sau mai mulți care, datorită talentelor sau altor împrejurări providențiale, pot avea pe bună dreptate un loc proeminent în iubirea și aprecierea grupului, și Cuvântul Domnului arată că aceasta nu este numai rațional, ci și just. Dacă sunt adminstratori credincioși, ei trebuie să fie iubiți și onorați pentru faptele lor. Dar trebuie să ne amintim că ei sunt totuși frați și că în nici un sens nu trebuie să li se dea onoarea sau reverența care aparține numai Domnului. Nici o confederație a Bisericii sau a statului nu poate interveni în acest principiu, că Dumnezeu trebuie să fie recunoscut ca Principalul în toate modurile, singurul vrednic de închinare. Frații și surorile din Biserică, în timp ce apreciază foarte mult pe conducătorii credincioși, să caute să nu flateze sau să nu ridice în slăvi sau în vreun alt mod să stârnească vanitatea și astfel să ducă la stricarea celor pe care ei îi apreciază în mod cuvenit ca servitori ai Domnului și ai turmei Sale. La fel fiecare conducător, orice rol ar avea în familia lui Dumnezeu, trebuie să fie în gardă împotriva influențelor ascunse, de mândrie și dorințe și ambiții îndrăgite, și împotriva însușirii meritului care este datorat lui Dumnezeu pentru adevăr și cunoștința lui, și pentru ceva capacitate în prezentarea lui altora. Smerenia este fără îndoială una din cele mai importante lecții ale noastre — cei care o neglijează în vreun grad, vor avea necaz ca rezultat.

Vol. VI, pag. 489, par. 2, până la pag. 491 — Asocierea nepotrivită nu este implicată aici:

Domnul ne învață clar prin apostol că preferințele și favorurile Sale sunt la fel pentru toate Creaturile Noi — conform zelului lor, conform iubirii lor față de El și față de principiile reprezentate în El; iar condițiile de sex, rasă, culoare etc. ale corpului muritor n-au nici o importanță pentru El în judecarea poporului Său, în aprecierea lor și în distribuirea răsplăților finale. Cunoscând felul cum privește Tatăl această problemă, întreaga Creație Nouă trebuie s-o privească similar, trebuie să aprecieze pe toate Creaturile Noi în Cristos Isus ca „frați”, trebuie să aibă o afecțiune blândă față de toți, trebuie să caute să servească pe toți, nu trebuie să cunoască nici o părtinire printre frați, decât aceea pe care Însuși Domnul a arătat-o — prin aceea că a favorizat și onorat pe cei care au arătat cea mai mare măsură de zel pentru cauza Sa. Dar toată această imparțialitate, această ignorare a sexului, culorii, rasei etc. este pentru noi ca și Creaturi Noi, și numai parțial afectează corpurile noastre muritoare și relația lor unele cu altele și cu lumea. Ca atare, decența conduitei și a relațiilor între sexe trebuie să fie menținută de către Noua Creație.

Aceștia trebuie să aibă într-adevăr o măsură mai mare de înțelepciune și prudență decât lumea, fiindcă sunt concepuți pentru spiritul unei minți sănătoase. În consecință, ar trebui să-și dea seama că în calitate de Nouă Creație, care caută să umble nu potrivit cărnii ci potrivit Spiritului, ar fi cuvenit ca ei să fie încă și mai atenți decât cei lumești, oamenii naturali, în privința slăbiciunii cărnii lor și în privința cuviinței anumitor limite de conduită potrivită, modestie, rezervă etc. între sexe. În măsura în care Noile Creaturi caută viața spirituală și în măsura în care își dau seama că apetitul sexual se războiește cu interesele Noii Creații, în aceeași măsură ar trebui să se străduiască, chiar mai mult decât lumea în general, să facă pentru picioarele lor cărări drepte și să ridice bariere cât se poate de multe și de mari între ei și ispite.

Același argument se aplică și la deosebirile rasiale. Există o legătură a Spiritului și o unitate a Spiritului care este complet diferită de legătura și unitatea în trup. Noi credem că interesele Noii Creații vor fi în general conservate prin menținerea unei măsuri de separare în trup, din cauză că idealurile, gusturile, poftele, dispozițiile etc. unei rase sunt din necesitate mai mult sau mai puțin în conflict cu idealurile etc. alteia; ca atare, cele câteva rase ale omenirii vor găsi că interesele spirituale ale Noilor Creaturi sunt cel mai bine păstrate printr-o măsură de separare. În această privință nu va exista nici o dificultate dacă se va vedea clar distincția între Noile Creaturi și trupurile de carne. După cum cuvintele apostolului, de la începutul acestui capitol, n-ar scuza conviețuirea fără discernământ a bărbaților cu femeile, pe motivul că ei sunt „toți una", o frăție în Cristos Isus, tot așa ele n-ar trebui înțelese nici că implică amestec nepotrivit între diferitele rase. Ni se prezintă însă standardul aprecierii și legăturii spirituale, precum și al obligației față de toți în chestiuni atât spirituale cât și materiale.

R 3034, col. 1, par. 3, 4:

Dar acum ajungem la un alt punct. Iubirea noastră pentru frați nu poate fi exact în aceeași măsură și exact de aceeași intensitate sau căldură față de toți. Există ceva ce o măsoară sau o reglează. Ce anume? Este faptul că iubim pe Dumnezeu și principiile glorioase ale dreptății, care sunt reprezentate în caracterul Său; și iubim pe Domnul nostru Isus din același punct de vedere, Ei fiind înseși exemplificările a tot ce este bun, nobil, adevărat, drept, generos, iubitor; și iubirea noastră față de frați trebuie, din necesitate, să fie în măsura în care găsim că frații sunt asemănări ale Domnului nostru. Nu vrem să spunem asemănări în carne, ci privite din punctul de vedere al Domnului; asemănări în spirit, asemănări în inimă, asemănări în motive, asemănări în intenție, asemănări în zel iubitor pentru dreptate, adevăr etc. Astfel, pe măsură ce creștem în iubirea lui Dumnezeu și în iubirea lui Cristos și în iubirea principiilor pe care Ei le reprezintă, creștem și în iubire față de toți oamenii și față de frați, dar mai ales față de cei care cresc cel mai mult în asemănarea Domnului. Aceasta nu este părtinire; aceasta nu este a face altora diferit de ceea ce noi am dori să ne facă ei. Este a urma exemplul Domnului Isus; căci găsim că până și printre apostolii Săi, toți aceștia fiind aleși, au fost trei pe care i-a iubit în mod special, și dintre aceștia trei, unul este marcat în mod special ca „ucenicul pe care-l iubea Isus”. El a fost iubit în mod special fiindcă a fost vrednic de iubit în mod special; și așa este și în cazul nostru și al fraților. Trebuie să-i iubim pe toți cu căldură, intens, dar în mod necesar în diferite grade de intensitate, și intensitatea să crească în cazul fiecăruia în măsura în care-i observăm creșterea în asemănarea inimii cu Domnul nostru.

Și dacă este așa, ce vom spune despre cei care, după ce au ajuns la o cunoștință a adevărului și după ce i-au gustat și i-au apreciat bunătatea, cad înapoi în păcat — despre cei care încetează să umble potrivit spiritului și încep să umble potrivit trupului? Poate iubirea noastră față de ei să ardă cu aceeași intensitate ca înainte? În nici un caz, nu trebuie să ardă. Cum spune apostolul în textul nostru, trebuie să facem o deosebire. Făcând aceasta, urmăm exemplul Tatălui nostru ceresc; fiindcă tocmai am observat că numai umblând potrivit spiritului putem să ne ținem în dragostea lui Dumnezeu. Numai urmând aceeași cale, prin urmare, poate cineva să se țină în iubire de frați. Orice deviere trebuie să aducă pierdere corespunzătoare de iubire și părtășie frățească.

Facerea acestei deosebiri este într-adevăr esențială pentru puritatea și progresul Bisericii. Dacă nu facem nici o deosebire între frații care umblă potrivit spiritului și cei care umblă în neorânduială, sau potrivit cărnii, luăm chiar premiul și binecuvântarea pe care Domnul intenționează să le dea celor care umblă potrivit spiritului; și dăm noi un premiu, pe care Domnul nu a intenționat să-l dea, celor care umblă contrar Cuvântului Său, potrivit cărnii. Este tot așa o datorie să retragem părtășia de la cei care sunt nevrednici de ea, cum este datoria noastră să acordăm părtășie, și aceasta fierbinte, celor pe care-i vedem că umblă în urmele lui Isus. Nu trebuie să gândim că iubirea este aceea care ne îndeamnă să apucăm pe calea greșită de a încuraja pe răufăcători — nu este iubirea, ci ignoranța; și remediul pentru ignoranță este să învățăm de la Domnul, din Cuvântul Său și din exemplul Său.

R 3529, col. 1, par. 4:

Faptul că Isus l-a iubit pe Lazăr spune mult în privința caracterului acestuia. Ne amintim că în relatarea despre tânărul bogat este scris că după ce I-a spus Domnului că respectase cel puțin la exterior toate poruncile din tinerețea sa, Isus privindu-l, l-a iubit — chiar dacă nu era în starea inimii să facă o consacrare deplină și astfel să devină ucenic adevărat. Astfel noi suntem obligați să-i iubim pe toți cei în care vedem frumusețile unui caracter nobil, fie că sunt dintre consacrați fie că nu — dar iubirea și aprecierea noastră pentru ei crește când îi vedem că își recunosc „slujirea înțeleaptă” și își prezintă corpurile ca jertfe vii Celui care ne-a răscumpărat.

40. Cum putem să „veghem unii asupra altora ca să ne îndemnăm la dragoste”?

Evrei 10:24 „Să veghem unii asupra altora ca să ne îndemnăm la dragoste și la fapte bune.”

Vol. VI, pag. 308 — „Să veghem unii asupra altora ca să ne îndemnăm la dragoste și la fapte bune”:

Ce gând frumos și iubitor este exprimat aici! În timp ce alții își observă semenii ca să le găsească greșeli, să-i descurajeze sau să profite în mod egoist de slăbiciunile lor, Noua Creație trebuie să facă contrariul — să-și studieze unii altora cu grijă dispoziția, cu scopul evitării de a spune sau a face unele lucruri care ar răni inutil, ar stârni mânia etc., ci pentru a se îndemna la iubire și la conduită bună.

Și de ce nu? Nu este oare toată atitudinea lumii, a cărnii și a diavolului provocatoare de invidie, egoism, gelozie, și plină de ispite rele spre păcat în gând, cuvânt și faptă? De ce atunci, Noile Creaturi din corpul lui Cristos să nu se abțină de la asemenea provocări la adresa lor și a altora, și nu numai atât, dar și să se angajeze în provocarea sau îndemnarea în direcție inversă — spre iubire și fapte bune? Sigur că acest sfat, ca toate sfaturile și îndemnurile Cuvântului lui Dumnezeu, este rațional și folositor.

41. Cum să aplicăm Regula de Aur?

Mat. 22:39 „Iar a doua, asemenea ei: „Să iubești pe aproapele tău ca pe tine însuți!””

R 2445, col. 1, par. 2:

Dar unii vor obiecta că această libertate trebuie limitată la cazurile de cunoștință clară, și vor pretinde că o cunoștință absolută fiind în general redusă, nu prea multe lucruri se pot spune. Răspundem că aceasta este în acord cu legea divină — „Să iubești pe aproapele tău ca pe tine însuți”. Tu n-ai vrea ca aproapele tău să-și folosească mintea și limba în presupuneri de rău și calomnii împotriva ta, și tu să nu-i faci așa. Legea țării nu cere să spui nici cu un cuvânt mai mult decât știi (din cunoștință personală) împotriva aproapelui tău — nu cere să spui suspiciunile și presupunerile tale de rău. Și dimpotrivă, legea Domnului poruncește ca toți cei care sunt sub Noul Legământ să nu rostească nici o singură suspiciune împotriva aproapelui: și dacă suspiciunea fără cunoștință este forțată asupra minții prin circumstanțe asociate, mintea cea nouă, cu bunăvoința ei înnăscută, va contrabalansa suspiciunea prin sugestii de posibiltate de informare sau interpretare greșită, și întotdeauna va acorda celui aparent vinovat beneficiul îndoielii.

Vol. VI, pag. 375, până la pag. 377 — Regula de Aur:

Aurul, după cum am văzut deja, este un simbol al lucrurilor divine; de aceea Regula de Aur este regula divină. Aceasta este de fapt o regulă de Dreptate mai degrabă decât de Iubire. Cea mai apropiată asemănare cu această Lege a Dreptății pe care omul natural o poate aprecia acum — cel mai înalt standard cunoscut omului natural este: „Să nu-i faci aproapelui tău ceea ce n-ai vrea ca aproapele tău să-ți facă ție”. Aceasta este bunătate negativă, cel mult; dar Regula de Aur, pe care nimeni în afară de Noua Creație n-o poate aprecia în prezent, sau nici chiar înțelege, este pozitivă — „Fă altora ceea ce ai vrea ca alții să-ți facă ție”. Aceasta este bunătate pozitivă, dar este numai Dreptate. Dacă membrii Noii Creații nu reușesc uneori să se supună fiecărei trăsături a acestei Reguli de Aur, simplei legi a Dreptății, trebuie să fie spre marele lor regret și spre marea lor amărăciune, dacă nu sunt decât doar „prunci” pe calea cea nouă. Și dacă vreo încălcare a acestei reguli produce durere și regret, este un semn sigur că încălcarea n-a fost voită, n-a fost din inimă, n-a fost încălcarea principiului de către Noua Creație, ci a fost cel mult o încălcare la care a consimțit sau în care a intrat din cauza cărnii, contrar dorințelor spiritului sau intenției. Totuși, în măsura în care mintea cea nouă este vie față de Dumnezeu și zeloasă să facă voia Lui, în acea măsură ea va fi promptă, trează și energică în păzirea „vasului de lut” în care locuiește. Ea va îmbrăca armătura lui Dumnezeu ca să poată lupta o luptă bună împotriva slăbiciunilor cărnii. Ea va insista ca în cazul în care s-a comis vreo eroare, în cuvânt sau faptă, să se facă repede dacă se poate o restabilire, cu dobândă bună: ca astfel „vasul de pământ”, întâmpinând împotrivire și fiind făcut de rușine, să devină mai puțin activ în opoziția lui față de mintea cea nouă.

Această lege divină afectează relația Noii Creaturi cu Dumnezeu. Ea recunoaște sensul expresiei: „Să iubești pe Domnul Dumnezeul tău, cu toată inima ta, cu tot sufletul tău, toată gândirea ta și cu toată puterea ta”. Ea nu găsește aici loc pentru sine, decât dacă eul va fi pe deplin în armonie cu Dumnezeu. Aceasta îi afectează relația cu frații, deoarece, cum ar putea iubi pe Dumnezeu, pe care nu L-a văzut (decât cu ochiul credinței), dacă nu iubește pe frați care au Spiritul lui Dumnezeu și pe care i-a văzut cu vederea naturală? (1 Ioan 4:20, 21). Pe măsură ce învață să gândească atent în procedurile sale cu frații, să facă pentru ei și față de ei așa cum ar vrea să facă ei pentru el și față de el, află că aceasta produce o mare transformare în viață; că aceasta nu este deloc regula sau legea sub care el însuși și alții au fost obișnuiți să trăiască, să gândească, să acționeze, să vorbească.

El află că așa cum lui i-ar plăcea ca frații să se poarte amabil cu el, să vorbească blând cu el, tot așa trebuie și el să vorbească blând și să se poarte amabil cu ei. Așa cum lui i-ar plăcea ca ei să fie răbdători față de imperfecțiunile și slăbiciunile lui, și să acopere cu mantaua carității aceste defecte umane, tot așa trebuie să facă și el față de ei. El află că așa cum lui nu i-ar plăcea ca frații să-l vorbească de rău, chiar dacă răul ar fi adevărat, tot așa trebuie și el să aibă o afecțiune binevoitoare față de ei și să „nu vorbească de rău pe nimeni”, ci „să facă bine la toți” oamenii, în special casei credinței. Așa cum lui nu i-ar plăcea ca alții să aștepte de la el mai mult decât ar putea el face în mod rezonabil, tot așa el să nu aștepte de la alții mai mult decât ar putea ei face în mod rezonabil. Același principiu ar acționa și în privința lumii și a afacerilor ei. Astfel întregul curs al vieții este schimbat treptat; și după cum sugerează apostolul, această schimbare se face pe măsură ce „privim slava Domnului” — pe măsură ce ajungem să apreciem și să învățăm să copiem grandoarea caracterului divin condus de această Regulă de Aur a Dreptății desăvârșite, asociată cu Iubire abundentă.

După cum mintea noastră nouă, voința nouă concepută de Spiritul sfânt se dezvoltă, ea este treptat transformată „din slavă în slavă" în calitatea inimii; și astfel schimbați în inima noastră, în mintea noastră, în voința noastră, în intențiile noastre (și pe cât posibil și în exterior), noi devenim potriviți sau „pregătiți", conform făgăduinței divine, pentru schimbarea mare și finală a învierii, când ceea ce este semănat în slăbiciune și putrezire va fi înviat în putere și glorie, o Nouă Creație spirituală — Cristosul lui Dumnezeu. Diferite sfaturi bune și folositoare, îndemnuri și sugestii, ne sunt date de către apostoli și sunt repetate și susținute de către diferiți frați, ca fiind de folos pentru mustrare, pentru corectare etc., dar Legea, Legea binecuvântată sub care este pusă Noua Creație este o Lege a Iubirii, care depășește Regula de Aur. Apreciată în mod corect, ar însemna că multe lucruri făcute acum de către Noua Creație n-ar mai fi făcute, și multe lucruri neglijate acum, ar fi făcute cu zel și asiduitate.

R 2329, col. 1, par. 3-5:

Mulți care cred că au intrat în relația Noului Legământ cu Domnul în mod evident greșesc. Poate ei cred în Isus și în jertfa Lui pentru păcate și doresc binecuvântările Lui și libertate de blestemul morții, dar ei nu recunosc și nu acceptă obligațiile care le revin în aceasta. Ei n-au stat în fața Domnului să-I jure supunere Lui și legii legământului Său, și să fie pecetluiți cu sângele care pecetluiește acel legământ. Ei se înșală singuri, gândind că sunt sub termenii Noului Legământ când nu sunt — nefăcând al doilea pas necesar ca să-i facă beneficiarii acelui aranjament. Ei au auzit de „legea regală a iubirii”, știu despre ea ca Regula de Aur a Noului Legământ, totuși nu s-au plasat niciodată sub acea lege prin consacrare. N-au recunoscut-o niciodată ca fiind legea care este peste ei, după care trebuie să fie controlați și prin care în cele din urmă trebuie să fie judecați. Este un fapt de amabilitate față de aceștia să li se arate clar și distinct că se înșală singuri, și că acei care nu acceptă și nu vin sub legea regală a Noului Legământ, n-au nici parte nici soartă în binecuvântările care decurg din acel legământ.

Este timpul ca toți care declară credință și loialitate față de Domnul și de Noul Legământ să se recunoască drept semnatari ai legământului — care au făcut un acord, un legământ cu Domnul prin Cristos Isus, și care sunt obligați de legea acelui legământ. Și dacă au făcut aceasta în mod inteligent, este timpul să-și măsoare fiecare faptă, fiecare cuvânt și fiecare gând al vieții după Regula de Aur a acestui legământ, pe care Domnul nostru Isus o exprimă foarte succint, zicând: „Ce voiți să vă facă vouă oamenii, faceți-le și voi la fel”. Luca 6:31.

Domnul nostru și apostolii, în toate învățăturile și scrierile lor, au învățat această lege regală a Noului Legământ. În această privință Domnul nostru le-a spus ucenicilor: „Nu judecați îaspru, nemilos, fără generozitateș și nu veți fi judecați îașaș”; căci cu ce măsură de dreptate rece și nemiloasă măsurați altora, cu aceeași vi se va măsura. Apostolul Iacov în textul nostru repetă aceeași idee, zicând: „Căci judecata îcondamnarea justăș este fără milă pentru cel care n-a arătat milă”. Adică, dacă am intrat sub prevederile binecuvântate ale Noului Legământ, înseamnă nu numai că am acceptat mila lui Dumnezeu prin Cristos în iertarea păcatelor, ci și că o condiție pe baza căreia primim mila divină a fost ca noi să fim guvernați de aceeași regulă a iubirii și milei față de semenii noștri. Dacă, prin urmare, nu urmăm Regula de Aur, noi înșine ne marcăm drept aceia care resping legământul harului, care disprețuiesc favoarea divină și care calcă în picioare și iau cu ușurință marele sacrificiu prin care a fost pusă la îndemâna noastră această favoare a Noului Legământ.

R 2330, col. 1, par. 1, până la col. 2, par. 1:

Și toate acestea care se aplică la animale, la cercul căminului și al familiei, se aplică cu egală sau cu mai mare forță și la familia lui Dumnezeu, Biserica; ca atare apostolul îndeamnă ca vorbirea de rău, amărăciunea, furia, mânia, răutatea, ura, certurile, invidiile, care sunt toate părți ale naturii vechi, natura lumii și a diavolului, să fie îndepărtate de la noi. Acestea trebuie înlocuite cu spiritul nou al lui Cristos, în armonie cu legea Noului Legământ — Iubirea — cu blândețea ei, smerenia, răbdarea, îndelunga răbdare, amabilitatea frățească. „Căci, dacă aveți din belșug aceste lucruri în voi, ele nu vă vor lăsa să fiți nici leneși, nici neroditori în ce privește deplina cunoaștere a Domnului nostru Isus Hristos. Dar cine nu are aceste lucruri este orb, nu vede departe și a uitat curățirea de vechile lui păcate. De aceea, fraților, căutați cu atât mai mult îsă cultivați aceste haruriș să vă întăriți chemarea și alegerea voastră, căci, dacă faceți lucrul acesta, nu veți aluneca niciodată; căci în felul acesta vi se va da din belșug intrare în împărăția veșnică a Domnului și Mântuitorului nostru Isus Hristos.” 2 Pet. 1:8-11.

Cel care găsește că inima nu îi este în armonie cu această lege a Noului Legământ, — iubire, milă, amabilitate, blândețe, bunătate — aceluia îi lipsește dovada că este în vreun înțeles al cuvântului acceptat ca fiu al lui Dumnezeu și comoștenitor cu Cristos. Dacă unul ca acesta nu are spiritul iubirii, îi va fi cu neputință să meargă mult pe urmele Învățătorului, căci sacrificiul lui Cristos n-a fost din slavă deșartă, nu pentru expunere exterioară, nu pentru onoarea oamenilor, ci îndemnat de iubire — față de Dumnezeu și față de oameni. Tot așa este și cu noi, dacă în inimile noastre nu avem iubire de frați, iubire sub formă de blândețe și bunăvoință față de toți oamenii, și chiar față de creația animală, nu avem spiritul care ne va susține până la capăt în săvârșirea sacrificiilor necesare în condițiile actuale. Pentru unii ca aceștia va fi numai o chestiune de timp până când puterea mândriei sau a slavei deșarte care îi menține pe calea sacrificiului se va rupe, și egoismul va pune stăpânire pe ei cu totul. Cel care dorește să fie credincios până la moarte, umblând în urmele Învățătorului, trebuie să primească spiritul de iubire al Învățătorului, înainte de a-I putea urma astfel. Așa cum declară apostolul: „Dacă cineva zice: „Eu iubesc pe Dumnezeu” și urăște pe fratele său, este un mincinos; căci cine nu iubește pe fratele său, pe care îl vede, cum poate să iubească pe Dumnezeu, pe care nu-L vede?” Așadar, Scripturile pun iubirea de frați ca una dintre dovezile că am fost concepuți de spirit și că suntem în legătură cu Învățătorul.

Iubirea de frați nu înseamnă doar iubirea unei partide sau a unei clici, sau a unor frați care au calități naturale pe care le iubim. Înseamnă iubire pentru toți care au acceptat Noul Legământ și caută să umble după Regula de Aur a iubirii. Înseamnă că dacă unii au particularități specifice de dezvoltare și de dispoziție naturală, care nu sunt în armonie cu ideile și sentimentele noastre, totuși îi vom iubi și prețui, și-i vom servi cu bucurie fiindcă se încred în Domnul și au fost acceptați de El și au adoptat legea Noului Legământ, legea regală a libertății și vieții ca standard al lor. De acum încolo nu-i mai cunoaștem după carne, cu particularitățile și neregularitățile și deformările ei, ci după natura nouă, ca „Noi Creaturi”. Înseamnă de asemenea că fiecare dintre noi, în măsura în care ne descoperim propriile neregularități și deformări, care sunt contrare legii iubirii, vom căuta să ne scăpăm de aceste imperfecțiuni ale cărnii cât se poate de repede și să le facem cât mai puțin supărătoare și deranjante pentru alții.

Din acest punct de vedere, iubirea nu va remarca veșnic diferitele defecte ale diferiților membri ai corpului lui Cristos, nici nu le va expune spre ridicolul și disprețul altora, ci, pe cât este posibil, fiecare va fi la fel de doritor să acopere defectele altora cum este să le acopere pe ale sale; și să aibă compătimire față de alții în conflictele cu asalturile lor, așa cum are compătimire față de sine și dorește ca Domnul să aibă compătimire față de el în conflictele lui cu propriile imperfecțiuni. „Dacă n-are cineva Duhul lui Hristos, nu este al Lui.” Rom. 8:9.

Obiectivul chemării actuale a Bisericii, înainte de chemarea lumii, să aibă parte de beneficiile și privilegiile acestui Nou Legământ, este să aleagă înainte, nu pe acei care sunt perfecți, nu pe acei care sunt asemănări ale iubitului Fiu al lui Dumnezeu, ci pe acei care caută să devină asemănări ale iubitului Fiu al lui Dumnezeu, „asemenea chipului Fiului Său”. Acel chip este însăși iubirea, căci după cum Dumnezeu este iubire, tot așa caracterul lui Cristos este iubire, reprezentarea exactă a Tatălui. Acesta este tiparul în care trebuie să fim modelați. Dar Dumnezeu nu ne va forța să intrăm în acest tipar; nu va forța asupra noastră aceste linii ale caracterului: ci, singurele influențe pe care le exercită El în acest scop sunt „făgăduințele Lui nespus de mari și scumpe, ca prin ele să ne facem părtași firii dumnezeiești” și să întipărească în noi caracterul divin al iubirii, și astfel să scăpăm de stricăciunea care este în lume prin egoism; sau mai degrabă, noi trebuie să ne ținem în iubirea lui Dumnezeu în timp ce El face ca presiunea tuturor lucrurilor să îl întipărească în noi. Iuda 21.

42. Cum poate iubirea să exercite combativitate?

R 3595, col. 2, ultimul par., până la pag. 3596, col. 2, par. 1:

Dacă prin harul lui Dumnezeu am fost folosiți de El într-un oarecare grad să servim altora adevărurile actuale ale secerișului, ne bucurăm de serviciu și vom continua să ne străduim să fim credincioși administrării noastre: dar în privința vanității datorită acestui fapt, nu vedem loc sau motiv pentru ea. Suntem foarte conștienți că Învățătorul nostru ar fi putut găsi imediat pe mulți alții potriviți și vrednici de serviciu, și mai mulți capabili în mod natural; putem numai presupune, prin urmare, că aici ca și înainte, „Dumnezeu a ales lucrurile nebune ale lumii, ca să facă de rușine pe înțelepți. Și Dumnezeu a ales lucrurile slabe ale lumii, ca să facă de rușine pe cele tari ... pe cele disprețuite ... ca să nimicească pe cele ce sunt; pentru ca nimeni să nu se laude înaintea lui Dumnezeu”. 1 Cor. 1:27-29.

De aceea prevenim pe toți care prin harul lui Dumnezeu au fost mutați din întuneric în lumina minunată a lui Dumnezeu, să umble proporțional cu atât mai smerit înaintea Domnului; fiindcă, dacă lumina primită va deveni întuneric, ce mare va fi întunericul și ce fără speranță va fi starea! Pentru aceștia ar fi mai bine, cum spune apostolul, să nu fi cunoscut calea vieții. Dacă sarea își pierde gustul, nu este mai bună ca nisipul.

„Ferice de cei cu inima curată.”

îRegulaș VII. Fiți curați: mențineți o conștiință fără vină înaintea lui Dumnezeu și a oamenilor. Începeți cu inima — cu gândurile; nu întrețineți nici un gând care în vreun sens al cuvântului ar fi rău. Ca să vă asigurați de aceasta, Cristos Isus să vă fie modelul, bine și mult în fața voastră. Când se impune răul asupra voastră, fie din exterior fie din interior, ridicați-vă inima spre El în rugăciune, pentru harul promis de ajutor în orice timp de lipsă. Țineți constant aproape de voi gândul și rugăciunea, „Primește cu bunăvoință cuvintele gurii mele și cugetarea inimii mele, Doamne, Stânca mea și Răscumpărătorul meu!”

îRegulaș VIII. În timp ce adunăm și căutăm să urmăm diferitele porunci specifice ale Scripturilor, să căutăm tot mai mult să înțelegem și să venim în armonie cu principiile care stau la baza legii divine: aceasta ne va ajuta să judecăm ce este corect și greșit în acele cuvinte, gânduri și fapte de-ale noastre care nu sunt anume specificate în Cuvântul Domnului. Într-adevăr, pe măsură ce ajungem să înțelegem și să fim în armonie cu principiile legii divine, în acea măsură ajungem la spiritul Cuvântului divin. Vezi Ps. 119:97-105.

îRegulaș IX. Feriți-vă de o dispoziție de ceartă și găsire de greșeli, care este contrară spiritului sau dispoziției lui Cristos — contrară iubirii.

Se cere o anumită măsură de curaj combativ pentru învingerea lumii, a cărnii și a diavolului cu diferitele lui capcane, și această dispoziție de luptă poate deveni un ajutor valoros pentru noi și pentru cauza Învățătorului dacă este îndrumată corect și înțelept — împotriva păcatului, mai întâi din noi înșine și apoi din alții; dacă este folosită pentru Domnul și pentru poporul Său, și împotriva lui Satan și a puterilor lui de întuneric și superstiție. În Scripturi aceasta se numește a lupta lupta bună; și cu toții trebuie să fim soldați îndrăzneți în această bătălie pentru drept și adevăr, apărând iubitor onoarea Căpitanului nostru și libertățile poporului Său.

Dar o astfel de folosire bună a combativității noastre nu este plăcută Prințului acestei lumi și el va căuta să strice ceea ce nu poate folosi direct. În consecință el caută să facă la unii combativitatea să pară o virtute principală: El îi încurajază să lupte cu oricine și cu orice — cu frații mai mult decât cu puterile întunericului — cu oamenii bisericii nominale mai mult decât cu erorile și ignoranța care-i orbește și-i face așa cum sunt. De fapt, dorința lui este să ne facă să „luptăm împotriva lui Dumnezeu”.

Să fim în gardă la acest punct. Întâi să ne judecăm pe noi înșine, ca nu cumva să aruncăm o piatră de poticnire în fața altora: să distrugem în inima noastră spiritul rău care caută să facă munți din mărunțișuri și să ne facă să fim greu de mulțumit și certăreți pentru lucruri mici și neesențiale. „Cine este stăpân pe sine prețuiește mai mult decât cine cucerește o cetate.” Să ne păzim ca apărarea adevărului de către noi să nu fie din motive de mărire personală, ci din iubire pentru adevăr, iubire pentru Domnul și iubire pentru poporul Său, frații. Dacă iubirea este spiritul sau motivul îmbolditor, ea se va arăta în consecință, prin eforturi iubitoare, blânde, răbdătoare, smerite, față de confrații servitori; și să fim „răbdători față de toți”. Să lăsăm ca „sabia Duhului, care este Cuvântul lui Dumnezeu” să facă toată tăierea.

43. Cum trebuie spiritul iubirii să stăpânească limba?

Vol. VI, pag. 291, par. 1, 2:

O, de ar locui Spiritul sfânt, spiritul iubirii, în fiecare membru al Ecclesiei atât de abundent încât să producă durere când aude o poveste defăimătoare despre cineva, și în special despre un membru-tovarăș! Acest lucru ar elimina imediat jumătate din frecușuri sau chiar mai mult. Și nici urmarea procedurii de mai sus, schițată de Domnul nostru, n-ar duce la judecăți frecvente în Biserică: mai degrabă, în timp ce s-ar îndepărta motivul animozităților, s-ar insufla un respect pentru judecata Bisericii ca fiind judecata Domnului, iar vocea Bisericii ar fi auzită și ar fi în consecință respectată. Mai mult, dacă ordinea și iubirea ar predomina astfel, putem fi siguri că fiecare ar căuta pe cât posibil „să-și vadă de treburile sale” și să nu încerce să-și mustre fratele sau să-l corecteze, sau să ducă problema în fața unui comitet sau în fața Bisericii, decât dacă problema ar avea destulă importanță în ceea ce-l privește pe el, Biserica sau Adevărul.

Fără îndoială, majoritatea tulburărilor în Biserică (precum și în societate și în familie) apar nu dintr-o dorință de a face rău, nici chiar dintr-un rău comis neintenționat, ci din neînțelegeri și din interpretări cel puțin parțial greșite ale intențiilor și motivelor. Limba este făcătorul-de-rele general, și de aceea face parte din spiritul minții sănătoase a pune pază atât buzelor cât și inimii, din care ies sentimentele lipsite de generozitate care, fiind exprimate de buze, aprind focul patimilor rele și adesea rănesc pe mulți. Noua Creație — Biserica — are instrucțiuni stricte de la Domnul și Capul lor asupra acestui subiect important. Spiritul Lui de iubire trebuie să-i umple atunci când merg singuri, în particular, la persoana care a făcut dauna, fără să comunice sau să discute înainte cu cineva. Ei merg nu pentru a-l face pe el (sau pe ea) să se rușineze de conduita lui, nici să-l dojenească sau să-l pedepsească altfel, ci să obțină o încetare a răului și dacă este posibil o reparare pentru lezarea deja făcută. A le spune altora despre rău, la început sau după aceea, este crud, neiubitor — contrar Cuvântului și Spiritului Capului nostru. Problema nu trebuie să fie spusă nici măcar pentru a cere sfat: noi avem sfatul Domnului și trebuie să-l urmăm. Dacă este un caz deosebit, să se ceară sfatul celui mai înțelept dintre bătrâni în legătură cu un caz ipotetic, așa încât să nu se dezvăluie adevăratul necaz și adevăratul vinovat.

R 2928, col. 1, par. 1, până la sfârșit:

Darul miraculos al limbilor nu mai este cu noi, totuși același spirit, primit de noi, rămânând în noi cu bogăție și prisosind tot mai mult, ne dă glas, de asemenea, în privința faptelor minunate ale lui Dumnezeu. Acest lucru este încă adevărat despre toată Preoțimea Împărătească, consacrații. Cum a spus apostolul în zilele sale: „Judecați voi singuri dacă este drept înaintea lui Dumnezeu să ascultăm mai mult de voi decât de Dumnezeu; căci noi nu putem să nu vorbim despre cele ce am văzut și am auzit” (Fapte 4:19, 20). Luminarea înțelegerii noastre ne-a arătat pe Isus ca Răscumpărătorul lumii și partea noastră în lucrarea răscumpărătoare; și de asemenea acceptarea noastră de către Tatăl, prin El, să fim împreună moștenitori cu El în Împărăție, și să fim împreună servitori cu El în timpul actual, în suportarea insultelor adevăratei Evanghelii în acest timp, când marele Adversar înșală lumea în privința acestor lucruri, punând lumina în locul întunericului și întunericul în locul luminii.

Tot mai mult, și noi, vorbim în alte limbi. Cei ale căror limbi au hulit numele cel sfânt, acum dau mulțumire și laudă; cei care din ignoranță au denaturat caracterul și planul divin, se întrec unul pe altul în a vesti virtuțile Celui care ne-a chemat din întuneric la lumina Sa minunată. Influența Spiritului sfânt transformă sentimentele și expresiile noastre în privința fraților și în privința lumii, așa încât în loc de ură, mânie și răutate, avem iubire, blândețe și răbdare; și în loc ca limbile noastre să arate invidie, amărăciune, mândrie și ambiții lumești etc., ele arată mintea nouă în blândețe și înțelepciune, în ajutorare și iubire — față de toți oamenii și mai ales față de casa credinței. Aceste limbi noi ale noastre, și noile epistole vii pe care ele le reprezintă în fața familiilor noastre, a vecinilor și a lumii, profetul exprimă frumos că sunt „cântarea” noastră — lauda noastră, recunoștința noastră față de Dumnezeu pentru harul și adevărul Său; cum este scris: „Mi-a pus în gură o cântare nouă, o laudă pentru Dumnezeul nostru”.

Vol. VI, pag. 587, par. 1, 2:

Cu toții știm ce problemă grea este să ne controlăm limba, chiar și după ce ne dăm seama de dispoziția ei vicioasă din natura noastră decăzută. De aceea, atragem atenția asupra singurei metode potrivite de a restrânge și înfrâna limba, anume, prin intermediul inimii. Cuvântul inspirat declară că „din plinătatea inimii vorbește gura”. Acest lucru fiind adevărat, înseamnă că atunci când avem mare greutate în privința limbii noastre, există mult ce nu este cu totul bun în privința inimii noastre; și că, în măsura în care ne vom îndrepta inima, vom avea mai puțină greutate în a ne controla limba. Buzele care continuu vorbesc disprețuitor despre alții indică o stare de inimă mândră, îngâmfată, dominatoare, conștientă de sine. Buzele care continuu vorbesc rău despre alții, fie direct fie prin insinuări, arată că în spatele lor inima nu este curată, nu este umplută cu spiritul de iubire al Domnului — căci „dragostea nu face rău aproapelui”, nici chiar în gând. Ea „nu se gândește la rău”. Nu-și va permite să presupună răul în ceea ce-l privește. Se va îndoi de vinovăția lui și va presupune mai degrabă favorabilul decât nefavorabilul.

Iubirea de sine este destul de puternică la toți oamenii ca să împiedice limba să vorbească ceva în dauna sa proprie; și iubirea cuvenită, neegoistă, care va iubi pe aproapele său ca pe sine, va urî să vorbească în detrimentul aproapelui sau fratelui, sau chiar să arunce o umbră asupra conduitei lui, tot așa cum nu va fi dispusă nici să ia o astfel de cale împotriva sa însăși. Deci, vedem că din oricare direcție am privi subiectul, chestiunea de primă importanță pentru Noua Creație este ajungerea la iubirea desăvârșită în inima noastră. Față de Dumnezeu, aceasta ne va stimula la mai mult zel, energie și jertfire de sine în cooperarea la serviciul divin, serviciul Adevărului, iar față de oameni ne va stimula nu numai să acționăm just și iubitor, dar și să gândim, să vorbim frumos despre toți pe cât este posibil. Acesta este Spiritul sfânt, pentru care Răscumpărătorul nostru ne-a învățat că trebuie să ne rugăm, și în privința căruia El a spus că Tatăl nostru ceresc este mai dispus să ni-l dea, decât sunt dispuși părinții pământești să dea daruri bune pământești copiilor lor; iar sinceritatea în rugăciune pentru acest spirit al sfințeniei, al iubirii, implică dorință și străduință serioasă ca iubirea să fie revărsată larg prin toate căile ființei noastre, în gând, cuvânt și faptă. Așa vom fi copii ai Tatălui nostru care este în ceruri și vom fi socotiți vrednici de iubirea Sa și de toate lucrurile prețioase pe care le-a promis și pe care le are în păstrare pentru cei care-L iubesc.

44. Care trebuie să fie atitudinea noastră față de toți semenii noștri?

Rom. 13:8 „Să nu datorați nimănui nimic, decât să vă iubiți unii pe alții; căci cine iubește pe alții a împlinit legea.”

R 3180, col. 1, par. 2:

Există un lucru însă pe care apostolul sugerează că-l datorăm continuu semenilor noștri, nu numai membrilor propriilor familii și a celor din vecinătatea noastră, ci tuturor oamenilor, și anume, iubirea. Le datorăm aceasta sub legea divină, și face parte din datoria creștină să ne achităm de această obligație zilnic. Un părinte sau un membru al familiei trebuie să caute să-și facă partea în sprijinirea casei și a comodităților, privilegiilor, liniștii și armoniei ei, ca influența sa în zona sa printre prieteni și cunoștințe să fie spre bine și nu spre rău, spre pace și nu spre ceartă. Și după cum remarcă apostolul în altă parte, dacă el trebuie să facă bine tuturor oamenilor, cum are ocazie, și fiindcă îi iubește pe toți și le dorește binele, cu mult mai mult trebuie să aibă asemenea sentimente și conduită în special față de cei din casa credinței (Gal. 6:10). El trebuie să fie gata să facă bine pe socoteala timpului și comodității sale, tuturor oamenilor, dar trebuie să fie gata să-și dea viața pentru frați — trebuie să caute ocazii să-și dea viața pentru frați zi după zi, în sensul de a-și da timpul pentru comunicarea adevărului sau pentru ajutorarea fraților Domnului în orice fel, să îmbrace armătura lui Dumnezeu și să stea în picioare în ziua cea rea.

R 1789, col. 1. par. 2:

Versetele 8-10, din Romani 13, nu au nevoie de comentariu. Adevărul declarației „Dragostea nu face rău aproapelui; dragostea deci este împlinirea legii”, este evident pentru toți. Dragostea se delectează să binecuvânteze, și împotriva instinctelor ei pure și binevoitoare nu există lege. Ea recunoaște drepturile și libertățile fiecărui individ și relația cuvenită cu Dumnezeu și cu semenii săi, și în nici un sens nu intervine în acele privilegii inalienabile ale vreuneia din creaturile inteligente ale lui Dumnezeu; ci mai degrabă se delectează în cea mai mare dezvoltare și cel mai rapid progres al fiecărui individ. Este nobilă, generoasă, liberă, deschisă, neegoistă, blândă, sensibilă, miloasă, de ajutor și adevărată.

Această bunăvoință nobilă, spune Pavel, o datorăm fiecărui om. „Să nu datorați nimănui nimic, decât să vă iubiți unii pe alții.” Aceasta o datorăm nu numai fraților în Cristos, ci și fraților din familia umană. Inițial Dumnezeu l-a creat pe om în chipul Său, și deși acel chip a fost mult șters în toți, El a plănuit să-l restabilească, și atât de mult a iubit lumea, chiar pe când ei erau încă păcătoși, încât i-a răscumpărat cu mare preț. Și dacă Dumnezeu a iubit atât de mult lumea, atunci și noi trebuie s-o iubim, cu aceeași bunăvoință, blândețe și compasiune tandră; și dacă Îl iubim pe Dumnezeu și inimile ne sunt pline de Spiritul Său, ne va plăcea să facem aceasta.

R 3029, col. 1, par. 6, până la col. 2, par. 5:

Apostolul declară că el era dator atât față de evrei cât și față de greci; și privind lucrurile dintr-un punct de vedere asemănător, și noi putem spune că avem multe obligații față de mulți oameni. Avem o datorie reală față de părinți, prin care, în providența lui Dumnezeu, am venit în lume, avem datorie față de comunitatea și statul în care trăim pentru măsura de pace, ordine, comoditate și avantaje sociale în toate felurile, de care noi avem parte împreună cu alții; avem datorie față de națiunea noastră în general, când ne gândim la multele binecuvântări, libertăți, avantaje etc., care ne vin prin ea în providența divină. Și mai presus de toate aceste datorii față de semenii noștri, recunoaștem o datorie și o obligație față de Creatorul nostru — nu numai pentru viața pământească, pentru binecuvântările, privilegiile, oportunitățile, libertățile de care ne bucurăm, ci încă mai mult, pentru răscumpărarea noastră cu sângele prețios, pentru cunoștința noastră de lucrul acesta, pentru chemarea la comoștenire cu Domnul nostru, pentru conceperea Spiritului sfânt, pentru ajutorul și încurajarea Cuvântului și a făgăduințelor lui nespus de mari și scumpe, care ne întăresc, ne încurajază și ne îndrumă pe calea vieții veșnice.

Este adevărat, se pot aduce argumente pentru cealaltă latură a chestiunii, dar acestea nu sunt pentru noi; noi n-am avut pretenții, n-am avut bogății, n-am avut nimic până când am avut o ființă. Poate am dori ca părinții noștri să fi fost mai înțelepți, și ca atare să fi fost născuți cu o înzestrare mai largă din punct de vedere mental, moral și fizic; am dori, poate, ca statul și comunitatea noastră să fie mai avansate, mai benefice, mai liberale decât sunt; am dori, poate, ca națiunea noastră să aibă legi și reglementări mai bune decât are; am dori, poate, ca Creatorul să ne fi favorizat mai mult decât ne-a favorizat cu lucruri naturale și pământești. Dar, așa cum s-a spus mai înainte, suntem datori pentru tot ce avem; de aceea, este potrivit să fim recunoscători pentru tot ce posedăm și de ce ne bucurăm, natural și spiritual; și să ne dăm seama că în timp ce avem privilegiul să facem pentru alții și să-i ajutăm, să-i încurajăm și să-i binecuvântăm, totuși, fiind îndatorați pentru tot ce avem, nu avem nici un temei pe care să pretindem mai mult.

O înțelegere a acestui subiect, din acest punct de vedere, trebuie să-i facă pe toți din poporul Domnului, toate „creațiile noi în Hristos” Isus, foarte mulțumiți, cu multă apreciere, foarte recunoscători pentru îndurări, atât naturale cât și spirituale. Văzând că în toate aceste privințe suntem datornici, să căutăm să ne achităm de datorie față de toți binefăcătorii noștri: față de Dumnezeu, fântâna fiecărui dar bun și desăvârșit, față de națiunea noastră, față de statul și comunitatea noastră, față de părinții noștri. Să căutăm nu numai ca nici unul dintre aceștia să nu fie lezați prin faptul că trăim în lume, ci și ca viața noastră să dovedească într-o anumită măsură și grad aprecierea tuturor acestora, și direct sau indirect să fim un sprijin, un ajutor față de cele mai bune interese ale tuturor cu care avem de-a face. Aceasta nu este decât simplă dreptate — dreptatea cere să ne plătim datoriile, să nu datorăm nimănui nimic.

Dar noi trebuie să mergem dincolo de această simplă achitare de obligații, și să iubim pe Dumnezeu și pe semenii noștri — să căutăm nu numai să ne facem datoria, să ne plătim taxele și să ne achităm de poverile și responsabilitățile vieții și ordinii sociale și ale protecției și confortului părintesc, ci iubirea trebuie să ne îndemne, potrivit celei mai bune judecăți ale noastre, conduse de mintea cea nouă, Spiritul Domnului, să facem mai mult decât ar putea cere doar simpla datorie — să sacrificăm ceva în interesele serviciului Domnului și în binecuvântarea și mângâierea semenilor, cum ne-ar îndruma Spiritul Domnului prin Cuvântul Său inspirat.

Cel care-i iubește pe toți ceilalți, așa încât caută constant să le facă bine, urmează legea sfântă, voința perfectă a lui Dumnezeu. Este mai puțin o chestiune de purtare exterioară decât de intenția inimii, deși fără îndoială intenția inimii va găsi în general o expresie potrivită prin buze și prin acțiunile vieții. Domnul însă cunoaște imperfecțiunile judecății noastre și slăbiciunile cărnii, și de aceea foarte îndurător, sub Noul Legământ, acceptă perfecțiunea intențiilor noastre, a voințelor noastre, în locul absolutei perfecțiuni a fiecărui cuvânt și faptă. „Pentru ca cerința dreaptă a legii să fie împlinită în noi, care umblăm nu potrivit firii păcătoase, ci potrivit Duhului” — și cât se poate de aproape de spirit.

45. Care este semnificația prevenirii „nu iubiți lumea”?

1 Ioan 2:15, 16 „Nu iubiți lumea, nici lucrurile din lume. Dacă iubește cineva lumea, dragostea Tatălui nu este în el. Căci tot ce este în lume, pofta cărnii, pofta ochilor și mândria vieții, nu este de la Tatăl, ci din lume.”

R 1955 — „Nu iubiți lumea”:

Cu greu cineva poate citi acest sfat al apostolului fără să-i vină în minte o altă scriptură, care la prima vedere poate părea contradictorie; și anume, „Atât de mult a iubit Dumnezeu lumea, că a dat pe singurul Său Fiu, pentru ca oricine crede în El să nu piară, ci să aibă viața veșnică”. Acestea două însă nu sunt antagoniste, ci în deplină armonie când sunt înțelese corect. Dacă Dumnezeu a iubit lumea atât de mult, chiar pe când era încă păcătoasă (Rom. 5:8), încât să sacrifice comoara inimii Sale pentru a o răscumpăra și a o mântui, atunci astfel de iubire și astfel de bunăvoință față de lume din partea noastră nu poate fi lipsită de armonie cu voința Lui. Într-adevăr, așa este învățătura directă a Cuvântului: „Cât avem ocazie, să facem bine la toți”; „Dar Eu vă spun: iubiți pe vrăjmașii voștri, binecuvântați pe cei care vă blestemă, faceți bine celor care vă urăsc și rugați-vă pentru cei care vă insultă și vă prigonesc, ca să fiți fii ai Tatălui vostru care este în ceruri; căci El face să răsară soarele Său peste cei răi și peste cei buni și trimite ploaie peste cei drepți și peste cei nedrepți. Căci dacă iubiți pe cei care vă iubesc, ce răsplată aveți? Nu fac așa și vameșii? Și dacă salutați numai pe frații voștri, ce lucru neobișnuit faceți? Oare păgânii nu fac la fel? Voi fiți deci desăvârșiți, după cum și Tatăl vostru Cel ceresc este desăvârșit.” Mat. 5:44-48.

A iubi lumea cum o iubește Dumnezeu nu este sentimentul împotriva căruia este prevenită Biserica, după cum arată clar contextul. Aceea este o iubire mare și nobilă — o iubire care stă pe planul înalt al purității și nu are nici cea mai mică părtășie cu cei impuri, are totuși milă de cei căzuți și este activă în eforturile de a-i salva din degradarea lor. Această iubire divină, atât de vrednică de a fi imitată de noi, este cea care binevoitor ignoră antagonismele și animozitățile personale, și, trecând peste toate considerațiile egoiste și sentimentele răzbunătoare, se gândește numai la posibilitățile, căile și mijloacele pentru pace, reformare și mântuire.

Dar iubirea lumii la care se referă Ioan, cum arată contextul, este iubirea părtășiei, care implică participarea la spiritul ei — la scopurile, ambițiile, speranțele ei și la metodele de a le urmări. Dacă cineva iubește lumea în acest sens, sigur iubirea Tatălui nu este în el; „Căci tot ce este în lume, pofta cărnii, pofta ochilor și mândria vieții, nu este de la Tatăl, ci din lume îadică, potrivit spiritului acestei lumi releș. Și lumea trece, și pofta ei, dar cine face voia lui Dumnezeu rămâne în veac”.

În calitate de copii ai lui Dumnezeu, am fost chemați la o poziție de mare favoare și avantaj. Tatăl nostru ceresc ne-a descoperit planurile și scopurile Sale și a binevoit să ne accepte în părtășia și cooperarea Sa activă; și atât de mare și de extinsă este perspectiva viitorului pentru noi, încât putem vedea viața actuală într-o lumină foarte diferită de cea pe care o vede lumea. Lumea merge înainte în întuneric, fără lumina vieții, și prin urmare, lucrurile acestei vieți, pe care noi am învățat să le socotim ca gunoaie, pentru ei sunt de mare valoare și se străduiesc să alerge și să lupte pentru premiile înșelătoare care aduc cu ele numai trudă și necaz și trec repede.

Apostolul a rezumat foarte pe scurt comorile lumii, ca pofta cărnii, pofta ochilor și mândria vieții. Pofta cărnii include toate poftele și patimile trupești, instinctele pur animalice. Mii sacrifică pentru acestea toate interesele mai înalte. Plăcerea lor este să trăiască somptuos, mâncând și bând și veselindu-se și gustând plăcerea. Pofta ochilor cere lux în îmbrăcăminte și în amenajările casei, și strângerea a tot ce este admirat și dorit pentru mulțumirea de sine. Și mândria vieții se laudă în rușinea acelui egosim care a ignorat nevoile și vaiurile celor nevoiași și suferinzi, și satisfăcut și-a zis: „Suflete, ai multe bunătăți strânse pentru mulți ani; odihnește-te, mănâncă, bea și înveselește-te”. Și merge mai departe: disprețuiește pe cei săraci și nevoiași și-i asuprește.

Așa este spiritul lumii. Este chiar opusul Spiritului lui Dumnezeu și al lui Cristos; și cei care sunt conduși de Spiritul lui Dumnezeu să se țină cât se poate de departe de el. Purtarea lor, îmbrăcămintea lor, viața din casă și amenajările casei, toate trebuie să vorbească altă limbă. Noi nu trebuie să ne preocupăm de lucruri înalte, ci să fim binevoitori față de cei de o stare joasă; să nu arătăm preferință unui om care poartă îmbrăcăminte fină sau inel de aur, ci, asemenea Învățătorului, să privim cu cea mai mare stimă și iubire creștină pe toți cei care fac voia Tatălui nostru ceresc. Rom. 12:16; Iac. 2:1-5.

„Dumnezeu este dragoste; și cine rămâne în dragoste rămâne în Dumnezeu și Dumnezeu rămâne în el. În felul acesta a fost desăvârșită dragostea față de noi, ca să avem deplină siguranță în ziua judecății, căci așa cum este El îDumnezeuș, așa suntem și noi în lumea aceasta.” După cum Dumnezeu este iubire, și așa este manifestată față de toate creaturile Sale, așa trebuie să fim și noi iubire, și așa să strălucim ca lumini în lume. Și dacă în această lume devenim întruchipări vii și reprezentanți ai iubirii, putem fi siguri că la sfârșitul căii noastre vom fi aprobați înaintea Celui care caută mai presus de toate să vadă în noi această asemănare cu El. 1 Ioan 4:16-18.

Părtășia lumii înseamnă a umbla în armonie cu ideile ei și a te conforma căilor ei. În acest sens nu putem să o iubim, ci trebuie să fim separați de ea, în opoziție cu ea. Calea arătată nouă astfel este, în unele privințe cel puțin, o cale grea și o cale singuratică, dar este singura cale de pace și fericire. Această lume cu pofta ei trece repede: este goală și nesatisfăcătoare și în cele din urmă duce la dezastru și ruină; dar cei care se desfătează în calea Domnului au comuniune și părtășie binecuvântată cu El. Bucuriile lor vin dintr-o sursă pe care lumea n-o poate înțelege. Ei trăiesc pe un plan mai înalt, respiră un aer mai curat și se bucură de o părtășie mai sfântă, mai dulce decât ar putea oferi lumea vreodată.

Dar dacă cineva în Cristos coboară de la aceste privilegii înalte ca să se împărtășească de înlocuitorii slabi pe care îi are de oferit lumea, prin aceasta el dovedește lipsa lui de apreciere și ca atare nevrednicia lui de lucrurile cerești: iubirea Tatălui nu este în el și se poate foarte bine teme de verdictul din ziua deciziei.

Vol. VI, pag. 604, par. 2, până la pag. 606, par. 2 — Lumea ca vrăjmaș al Noii Creații:

Tot ce aparține acestei lumi rele este mai mult sau mai puțin lipsit de armonie cu dreptatea și, ca atare, mai mult sau mai puțin împotriva Noii Creații și a standardului ei drept. Legea lumii ar putea fi rezumată în mod general prin Egoism, în ciuda faptului că lumea ridică pretenții, și în mare parte potrivit, la o mare recunoaștere a dreptății. Noi nu suntem din aceia care cred că toate legile și reglementările lumii civilizate sunt rele; dimpotrivă, adeseori am fost uimiți să observăm ce mari sunt legile creștinătății — ce înțelepte, ce drepte, ce nobile — evident multe dintre ele făcute în vederea protejării intereselor celor slabi împotriva celor tari și a înfăptuirii dreptății pentru toți. Cu toate acestea, având în vedere egoismul întregii lumi întrețesut în fiecare gând, cuvânt și faptă, nu este surprinzător că cele mai înalte concepții de dreptate ale ei sunt uneori strâmbe, deformate, distorsionate.

Dimpotrivă, putem fi surprinși că sărmana omenire decăzută a ajuns la un atât de mare sistem de legi cum se găsește în cărțile legii Marii Britanii, ale Statelor Unite și ale altor țări. Nu ne putem îndoi că legea dată prin Moise și exemplificată, lărgită, făcută vrednică de cinste și expusă de Domnul nostru Isus și de apostolii Săi are mult de-a face cu aceste legi omenești — de fapt a fost baza lor. Cu toate acestea, după cum toți vor fi de acord, egoismul omului se luptă continuu cu propriile definiții ale omului date dreptății și caută să le înlăture în parte sau cu totul; și aceasta, care neîncetat progresează pe scară largă în lume, este una din greutățile și bătăliile principale ale Noii Creații.

Lumea și spiritul ei de mândrie și egoism etc. trebuie să fie recunoscute ca unul din vrăjmașii principali ai Noii Creații. Toată omenirea, lucrând sub acest „duh al lumii” general, merge într-o direcție comună, ca un râu mare, în unele părți ale lui având repeziciune mai mare, în altele încetineală mai mare, toți urmând însă aceeași direcție generală egoistă. Noua Creatură, prin consacrarea sa, prin spiritul minții sale noi, este obligată la un curs contrar și de aceea are împotrivire din partea întregului curent al sentimentului, teoriei, tradiției etc. populare, și este marcată ca ciudată. Are frecușuri cu care să se lupte. În mod necesar este în antagonism cu cei care merg în direcție opusă și care vin în legătură cu ea. Această ciocnire nu poate fi evitată. Ea înseamnă, nu pace exterioară, ci conflict exterior; însă acest conflict exterior poate însemna pace și bucurie interioară, fiindcă aprobarea divină este realizată.

Scopurile, obiectivele și metodele lumii nu sunt totdeauna josnice și nedrepte; dar până și cele mai nobile scopuri și obiective ale ei sunt în general contrare celor ale Noii Creații, deoarece lumea acționează sub impulsurile înțelepciunii umane, pe când Noua Creație este însuflețită de înțelepciunea de sus. Înțelepciunea lumească are propriile ei concepții despre religie ca mijloc de ținere în frâu a oamenilor răi. Ea are propriile ei idei despre morală, bunăvoință, credință, speranță, iubire — nu poate înțelege punctul de vedere diferit al Noii Creații și este gata să considere vederile ei extreme, iraționale etc., neînțelegând planul divin, neapreciind din punct de vedere divin lipsa de însemnătate a vieții prezente comparativ cu cea viitoare. Înțelepciunea lumească nu apreciază nici neputința tuturor eforturilor umane legate de adevărata ridicare umană, când aceasta este comparată cu marile și importantele aranjamente pe care le are Dumnezeu în păstrare și care vor fi aduse complet la lumină și puse cu succes în aplicare în Împărăție, imediat ce se va completa lucrarea Sa din veacul prezent — imediat ce Biserica aleasă va fi fost selecționată, șlefuită, aprobată, glorificată.

Noua Creație nu trebuie, prin urmare, să fie surprinsă dacă lumea o urăște — chiar și aceia din lume care sunt înclinați spre religie și morală. Iar această ură și opoziție a lumii, uneori atât de supărătoare și grea pentru credincioșie și răbdare, trebuie primită cu blândețe, cu gândul că lumea este încă orbită de către „dumnezeul veacului acestuia” și nu vede „lucrurile nespus de mari și scumpe”, „lucrurile adânci ale Spiritului”, în a căror lumină, prin harul lui Dumnezeu, noi suntem făcuți în stare să socotim toate lucrurile — pierderi, încercări etc. — doar ca „pierdere și gunoaie”, ca să putem câștiga minunatele lucruri promise nouă în Cuvânt. A ceda spiritului lumii, a permite sentimentelor ei să ne domine de dragul păcii cu ea, ar da dovadă de o apreciere inferioară a Domnului, a Adevărului Său și a privilegiilor serviciului Său. Rezultatul ar fi că, dacă n-am pierde totul intrând complet în cele lumești, am putea, cel puțin, să pierdem premiul, să avem parte cu „mulțimea cea mare” și să ajungem prin mare strâmtorare pe un loc inferior în privința gloriilor care vor urma.

Îndemnul strict al apostolului este: „Nu iubiți lumea, nici lucrurile din lume. Dacă iubește cineva lumea, dragostea Tatălui nu este în el” (1 Ioan 2:15). De aceea trebuie să fim atenți împotriva oricărui indiciu de armonie sau afiliere cu spiritul lumii. Aceasta nu înseamnă că trebuie să fim în dezarmonie cu prietenii pe care-i numim lumești — nu înseamnă că trebuie să fim neglijenți față de interesele lor etc., ci înseamnă că în timp ce suntem atenți să ne achităm de obligațiile față de cei lumești și să dăm cinste cui i se cuvine cinste, omagiu cui i se cuvine omagiu, sprijin cui i se cuvine sprijin, amabilitate cui i se cuvine amabilitate, compătimire cui i se cuvine compătimire, trebuie totuși să facem distincție între prietenii și vecinii noștri, care sunt încă sub influența Adversarului, și spiritul sau dispoziția care-i însuflețește și care-i înșală.

Nu trebuie să simpatizăm cu nici una din instituțiile prezente, care sunt bazate pe egoism și în grad mai mare sau mai mic sunt în opoziție cu legea divină, Regula de Aur. Ar putea fi necesar să ne conducem afacerile în măsură considerabilă pe linia egoismului predominant în lume; dar fără să ne oprim să combatem continuu această chestiune, inima noastră ar trebui ținută în acea atitudine în care să nu simpatizăm cu principiile egoiste și în care să dorim domnia Regulii de Aur în mod absolut în toate afacerile vieții, și, pe cât este posibil, în legăturile noastre cu lumea.

46. Cum să ne examinăm pe noi înșine ca nu cumva să ne înșele „inima”?

Vol. VI, pag. 600, par. 2, până la pag. 602, par. 2:

Cuvântul inspirat spune că „inima înaturalăș este nespus de înșelătoare și de deznădăjduit de rea” (Ier. 17:9) — nu organul numit inimă, ci mai degrabă ceea ce în Scriptură reprezintă inima, adică, sentimentele naturale. Creatura Nouă primește o inimă nouă, o voință nouă, un standard nou al sentimentelor, în care vin întâi Dumnezeu, dreptatea Sa, adevărul Său, planul Său, voința Sa și în care toate celelalte lucruri ocupă un loc de onoare și iubire în măsura armoniei lor cu Domnul și cu dreptatea Sa. Pentru cei care posedă această inimă nouă, toți membrii Noii Creații sunt în mod necesar primii și cei mai apropiați: de aceea, după cum spune apostolul, iubirea de frați este una din cele mai bune probe ale legăturii lor cu Domnul ca Noi Creaturi. Dar aceasta, după cum s-a arătat deja, nu trebuie să stea în calea unei recunoașteri juste a obligațiilor față de alții.

Creatura Nouă, inima nouă, cu sentimentele ei noi, este continuu asaltată de inamicii ei, inima veche, sentimentele vechi, dispoziția egoistă; iar aceasta din urmă, aflând că Noua Creatură este obligată de porunca divină să fie atentă și generoasă față de alții, adesea practică înșelări asupra inimii noi și zice în esență: Acum mă socotești moartă; m-ai scos afară și sunt moartă în privința a ceea ce am fost. Nu sunt aceeași veche inimă care am fost înainte, dar trebuie să-mi dai ceva atenție. Nu trebuie să mă tratezi prea aspru, trebuie să recunoști că am făcut progres considerabil și nu trebuie să pui asupra mea o povară prea grea; n-ar fi drept. Ar trebui să fii egoistă într-o anumită măsură. Ar trebui să te îngrijești de subsemnatul și de familia lui; nu numai de necesitățile lor, ci de mult mai mult — și ar trebui să te străduiești să le dai bogăție și avantaje sociale. Ar trebui să te sacrifici pentru ei.

Cât de înșelătoare este această inimă veche! Cât de amăgitoare sunt raționamentele ei false! Câți au dovedit acest lucru spre regretul lor! Câți au fost ademeniți și mintea cea nouă le-a fost captivată de cea veche! Câți s-au pomenit duși în robie de înșelăciunea inimii vechi! Unul din argumentele favorite este că Noua Creație are porunca: „Cât depinde de voi, trăiți în pace cu toți oamenii”. Ea caută să ridice acest sfat gene-ral al apostolului cu mult deasupra intenției avute de el și să-l pună mai presus de porunca divină (1) să iubim și să servim, să onorăm și să ne supunem Domnului, cu toată inima, mintea, sufletul și puterea noastră; și (2) să iubim pe aproapele nostru ca pe noi înșine. Aceasta nu permite pacea cu orice preț. Dacă inima cea veche, mintea cea veche, voința cea veche, ar putea-o face pe cea nouă să compromită adevărul sau datoria de dragul păcii, ea n-ar avea nici o limită în privința cererilor pe care le-ar face, iar rezultatul ar fi că Noua Creatură ar încălca curând, în interesul păcii, însăși esența legământului său cu Domnul și s-ar supune deplin voinței vechi, chiar dacă ea n-ar dori să facă astfel — de fapt străduindu-se împotriva voinței vechi, dar luată în robie de ea prin înșelăciune și prin răstălmăcirea abilă a Cuvântului divin.

Când este astfel atacată, voința nouă trebuie să declare deschis că în timp ce pacea este de dorit în casă și peste tot, totuși pacea nu este prima condiție, conform promisiunii Domnului. Într-adevăr Domnul a prevenit pe acei din Creația Nouă că dacă vor trăi evlavios, în mod sigur vor trebui să sufere persecuție — iar persecuția nu înseamnă pace cu toți, ci tocmai contrariul. El i-a asigurat că dacă vor lăsa lumina să strălucească, în mod sigur întunericul va urî lumina și o va combate, și, dacă este posibil, va îndemna pe proprietarul luminii s-o pună sub baniță, s-o ascundă; și pentru a pricinui această ascundere a luminii, întunericul va duce o luptă care va însemna orice altceva în afară de pace. Dar Domnul ne asigură că acestea sunt probe pentru Noua Creatură — că ea trebuie să decidă că pacea de cea mai mare importanță pentru ea este, nu pacea cărnii, ci pacea inimii, „pacea lui Dumnezeu, care întrece orice pricepere”.

Noua Creatură trebuie să învețe că această pace a lui Dumnezeu care întrece orice pricepere poate domni în inima sa chiar și atunci când condițiile exterioare sunt reversul celor pașnice; dar că starea deplinei armonii cu Domnul este o răsplată pentru credincioșia față de El, oricare ar fi prețul, oricare ar fi sacrificiul. Ca atare, când se recurge la ea prin dorințele cărnii și prin argumentele celor apropiați și dragi prin legături pământești, Noua Creatură trebuie mai întâi să ia în considerare prima obligație, adică, ea va iubi și va servi pe Domnul cu toată inima, mintea, ființa și puterea, și toate relațiile cu familia sau cu carnea sau cu aproapele trebuie să fie supuse acestei prime legi de ascultare față de Dumnezeu.

47. După ce am ajuns la „țintă” mai este esențială activitatea?

R 2755, col. 2, par. 3:

Pentru cei care au ajuns la ținta iubirii desăvârșite este indispensabil să se mențină activ angajați în serviciul Domnului, dându-și viața pentru frați; fiindcă cel care nu iubește pe fratele său, pe care l-a văzut, ce asigurare are că iubește într-adevăr pe Dumnezeu, pe care nu L-a văzut? (1 Ioan 4:20). Aceștia trebuie să fie priviți nu numai ca reprezentanți ai lui Dumnezeu și ai principiilor dreptății, ci și ca reprezentanți ai celor tari în Domnul și în puterea tăriei Lui, și în credința Cuvântului Său — gata, dispuși și eficienți în încurajarea altor alergători în alergare, pentru ca și ei să poată ajunge la „țintă”. După cum spune apostolul: „Gândul acesta, deci, să ne însuflețească pe toți câți suntem desăvârșiți; și dacă în vreo privință gândiți altfel, Dumnezeu vă va lumina și în această privință. Dar în lucrurile la care am ajuns de aceeași părere să umblăm la fel. Urmați-mă pe mine, fraților, și uitați-vă bine la cei care se poartă după modelul pe care îl aveți în noi”. Filip. 3:15-17.

Vol. VI, pag. 190, par. 1, 2:

Trebuie să ajungem la această culme a iubirii înainte de a putea fi socotiți vrednici de un loc în Noua Creație și nu trebuie să așteptăm ca fiecare din urmașii Domnului să ajungă la această țintă doar la momentul stingerii în moarte. Chiar dimpotrivă. Trebuie să așteptăm să ajungem la ea cât se poate de devreme în experiența noastră creștină și apoi să ne amintim cuvintele apostolului: „să rămâneți în picioare, după ce veți fi biruit toate” (Efes. 6:13). Avem nevoie de încercări ale iubirii după ce am ajuns la țintă; și antrenarea noastră când suntem la țintă — străduința noastră pentru a menține acea țintă sau standard în viața noastră — va fi foarte întăritoare pentru caracterul nostru. În aceasta, în mod special, experiențele noastre vor corespunde cu cele ale Domnului nostru, căci El, deși n-a trebuit să alerge ca să ajungă la țintă, a trebuit să lupte o luptă bună a credinței fiind la țintă — ca să nu fie mișcat de la ea, să nu fie biruit de diferitele atacuri ale lumii și ale Adversarului. „Alerg spre țintă", spune apostolul; și tot astfel, fiecare dintre noi trebuie să stăm neclintiți la acea țintă după ce am ajuns la ea și să avem grijă ca în toate încercările pe care Domnul le permite să vină asupra noastră să fim socotiți de El ca biruitori — nu prin putere proprie, ci prin puterea ajutorului Răscumpărătorului nostru.

Împotriva noastră vor fi atacuri ca să ne abată de la iubirea perfectă față de Tatăl, ca să ne facă să consimțim a da mai puțin decât omagiul și ascultarea deplină datorate Lui. Vor fi atacuri și în privința fraților, ca să ne sugereze să nu permitem ca iubirea de frați să acopere o mulțime de greșeli — sugestii să ne supărăm pe aceia pe care am învățat să-i iubim și să-i apreciem și să-i compătimim pentru slăbiciunile lor. Vor fi atacuri împotriva noastră în privința vrăjmașilor noștri, după ce am învățat să-i iubim — sugerându-ne că sunt cazuri excepționale și că mărinimia noastră față de ei trebuie să aibă limite. Binecuvântați suntem dacă în aceste ispite stăm neclintiți, aruncându-ne înainte spre țintă, străduindu-ne să păstrăm poziția la care deja am ajuns — luptând lupta bună a credinței — ținându-ne cu tărie de viața eternă care ne este socotită prin Isus.

Vol. VI, pag. 373, par. 2, 3:

După cum Domnul nostru a fost încercat la „ținta” Iubirii desăvârșite, la fel și noi trebuie să fim toți încercați după ce am ajuns la ea. De aceea nu trebuie să ne așteptăm să ajungem la acea „țintă" doar la ultima suflare a vieții, ci cât se poate de repede. Vom indica Lui Dumnezeu și fraților măsura zelului și iubirii noastre prin repeziciunea cu care vom ajunge la această „țintă".

Cuvintele apostolului, „Rămâneți în picioare, după ce veți fi biruit toate” (Efes. 6:13), sugerează că după ce am ajuns la „ținta” Iubirii desăvârșite vor fi încă multe încercări pentru noi — încercări ale credinței, încercări ale răbdării, încercări ale tuturor diferitelor elemente ale Iubirii. Lumea nu este un prieten care să ne favorizeze, să ne ajute să mergem înainte în direcția bună; Satan este încă Adversarul nostru și va fi în stare să stârnească multă opoziție — ca să ne forțeze să ne retragem de la poziția la care am ajuns. Aceasta este încercarea noastră. Trebuie să ținem ferm toate la câte am ajuns; trebuie să „alergăm spre țintă" până când ne va costa viața pământească — dându-ne viața în serviciul lui Dumnezeu pentru frați și făcând bine la toți oamenii când avem ocazia. „Cel care ne-a chemat este credincios”, care promite sprijin și orice ajutor necesar pe această cale. Harul Lui ne este de ajuns. 1 Tes. 5:24; 2 Cor. 12:9.

48. Care trebuie să fie caracteristicile principale ale unui Bătrân?

Tit 1:7, 8 „Căci supraveghetorul, ca econom al lui Dumnezeu, trebuie să fie fără vină, să nu fie încăpățânat, nici mânios, nici dedat la vin, nici bătăuș, nici lacom de câștig urât, ci să fie primitor de oaspeți, iubitor de bine, cumpătat, drept, sfânt, înfrânat.”

R 2446, col. 2, par. 3:

Este bine ca poporul Domnului să ia notă deosebită de aceste instrucțiuni divine venite din partea a doi dintre cei mai importanți apostoli, și să nu uite că, oricât de valoroase sunt, nici oratoria nici cunoștința nu trebuie să fie printre frați dovezi sigure că sunt pe calea cea bună, nici că influența lor n-ar putea fi dăunătoare în loc să fie folositoare. Caracteristica principală care trebuie căutată la toți cei care sunt acceptați ca servitori ai Bisericii, ca să slujească în lucrurile sfinte, trebuie să fie mai întâi de toate spiritul iubirii. Nu vrem să spunem că cunoștința și capacitatea trebuie să fie complet ignorate, ci vrem să spunem că acestea trebuie considerate de importanță secundară, nu primară, cum este tendința întotdeauna. Căutați printre voi oameni sfinți, plini de Spirit sfânt, ca să poată fi însărcinați cu interesele spirituale ale diferitelor grupe de popor al Domnului. Și pentru o explicație divină a felului în care se va manifesta acest Spirit sfânt, prin urmare a calităților care trebuie căutate la servitorii Bisericii, vedeți 1 Cor. 13:4-8; apoi 1 Petru 1:22, 23; 2 Petru 1:1-13. Pentru binele lor, precum și pentru binele Bisericii, toți cei care, având alte calități, dau dovadă că se umflă de mândrie și că doresc să domnească peste moștenirea lui Dumnezeu, Biserica, sau care manifestă invidie, ceartă, amărăciune, vorbire de rău — aceia nu trebuie aleși, fiindcă dau dovadă de un spirit greșit, care nu vine de sus, ci este pământesc, trupesc, drăcesc. Aceștia sunt învățători nesiguri și este posibil să facă mai mult rău decât bine, oricâtă cunoștință ar avea.

Vol. VI, pag. 251, par. 2:

Citim: „Bătrânii care cârmuiesc bine să fie învredniciți de îndoită cinste, mai ales cei care lucrează în cuvânt și în învățătură" (1 Tim. 5:17, 18). În virtutea acestor cuvinte, biserica nominală a dezvoltat o clasă de Bătrâni Conducători și a pretins pentru toți bătrânii o poziție conducătoare sau autoritară, dacă nu dictatorială, printre frați. O astfel de definiție a „conducerii” este contrară cu toate prezentările din Scripturi despre acest subiect. Timotei, ocupând poziția de supraveghetor general sau Bătrân, a fost instruit de către apostol, zicând: „Nu mustra cu asprime pe un bătrân, ci sfătuiește-l ca pe un tată" etc. „Robul Domnului nu trebuie să se certe, ci să fie blând cu toți". Nimic, desigur, n-ar aproba aici o conducere auto-crată sau o purtare dictatorială — smerenia, blândețea, îndelunga răbdare, iubirea frățească, iubirea, trebuie să fie calitățile proeminente ale celor recunoscuți ca bătrâni. Ei trebuie să fie exemple pentru turmă în toate sensurile. Dacă ei, prin urmare, ar fi dictatoriali, exemplul pentru turmă ar fi ca toți să fie dictatoriali; dar dacă ei ar fi smeriți, îndelung răbdători, răbdători, blânzi și iubitori, atunci ilustrația ar fi pentru toți în conformitate cu acestea. O redare mai literală a pasajului pe care-l avem în analiză arată că bătrânilor trebuie să li se dea onoare în măsura în care ei manifestă credincioșie față de responsabilitățile serviciului pe care l-au acceptat. Am putea prin urmare să redăm pasajul astfel: Bătrânii proeminenți să fie socotiți vrednici de îndoită cinste, în special cei care sunt împovărați de lucrarea grea a propovăduirii și învățării.

49. Cum ne ajută iubirea să fim „mângâietori în Sion”?

R 3434, col. 2, par. 1-3:

După câte arată mărturia, Domnul nostru nu i-a menționat niciodată lui Petru nici caracterul profan, nici lipsa loialității. Petru știa despre acestea fără să i se spună; plânsese deja pentru ele; un simplu cuvânt din partea Domnului, de ceartă, reproș, l-ar fi putut descuraja — poate fără speranță. Lucrul cel mai apropiat de un reproș din conduita și cuvintele Domnului a fost întrebarea: „Mă iubești?” Toți cei care vreau să fie fii și fiice ale mângâierii în Sion să învețe această lecție de la marele Învățător — să nu încerce să pedepsească și să corecteze și să reproșeze și să mustre, ci pe cât posibil să le evite pe acestea, și să întrebe nu atât de mult despre trecut, cât despre prezent — care este atitudinea actuală a ofensatorului față de Domnul și față de turma Sa?

Cu deplina apreciere a faptului că Biserica va avea nevoie de mângâiere mai degrabă decât de ceartă și mustrare, Domnul nostru a spus: „Dacă nu Mă duc Eu, Mângâietorul îDuhul sfântș nu va veni la voi”. Răscumpărarea trebuia plătită, trebuia prezentată Tatălui ceresc, în „Sfânta Sfintelor”, înainte ca binecuvântarea Lui să poată fi acordată. Acea binecuvântare a dat mângâierea conceperii Spiritului și mângâierea făgăduințelor nespus de mari și scumpe pentru cei care L-au acceptat pe Isus — și pentru cei care vor crede în El prin cuvântul lor. Este adevărat, Domnul nostru a spus că Spiritul sfânt mustră — dar nu că mustră Biserica; El a spus: „El va dovedi (mustra, în trad. engleză, n. t.) lumea vinovată în ce privește păcatul, dreptatea și judecata” viitoare. Cea mai apropiată sugestie în privința mustrării referitoare la procedurile Spiritului sfânt cu Biserica este dată de către apostol când spune: „Să nu întristați pe Duhul Sfânt al lui Dumnezeu, prin care ați fost pecetluiți pentru ziua răscumpărării”. Apoi iarăși zice: „Nu stingeți Duhul”. Efes. 4:30; 1 Tes. 5:19.

Marea pregătire făcută pentru mângâierea poporului Domnului indică în mod clar necesitatea acestei mângâieri; și această necesitate nu este greu de găsit. Poporul Domnului este asaltat din toate părțile de condiții adverse — lumea, carnea, Adversarul — căutând să intimideze sau să descurajeze sau să prindă în capcană Noua Creatură, așa încât să-i împiedice dezvoltarea în har, cunoștință și iubire, și în cele din urmă să o împiedice să atingă perfecțiunea și slava care urmează, pe care Dumnezeu le-a promis numai celor credincioși. De ceea ce avem noi nevoie ca să ne facă fiii și fiicele mângâierii în Biserică, este o măsură mare de iubire și compătimire în inimile noastre. Pe măsură ce compătimirea și iubirea intră în inimă, acestea vor scoate afară spiritul de conflict, de ceartă, de judecare și de găsire de greșeli; întocmai cum au scos afară la început spiritul cărnii — mânia, răutatea, ura, cearta, slava deșartă.

R 3436, col. 2, par. 3:

Despre această eliberare vorbește apostolul, zicând că poporul Domnului nu trebuie să se întristeze ca alții care n-au nădejde, fiindcă, dacă credem că Isus a murit și a înviat, să credem și mărturia Scripturilor, că moartea Lui a fost sacrificiu pentru noi și pentru păcatele întregii lumi — așa încât pe acei care dorm în Isus, Dumnezeu îi va aduce din morți prin El (1 Tes. 4:13, 14). Ce gând binecuvântat, mângâietor este că toată omenirea care a mers în moarte în Adam a fost răscumpărată, așa încât pedeapsa morții va fi anulată și astfel moartea lor va fi schimbată în somn, din care toți vor fi treziți în dimineața milenară, pentru a avea o ocazie să învețe despre bunătatea lui Dumnezeu, și, dacă vor vrea, să accepte favoarea Lui spre viață veșnică, prin ascultare.

R 3553, col. 1, par. 5:

„Fiți desăvârșiți, după cum și Tatăl vostru Cel ceresc este desăvârșit.” Acesta trebuie să fie standardul. Oricât ne-ar lipsi nouă până la acest standard, nu putem avea unul mai jos decât acesta; și în măsura în care ne străduim după acel standard și ne dăm seama de slăbiciuni și de imperfecțiuni, în aceeași măsură trebuie să avem compasiune pentru semenii noștri și pentru neajunsurile lor față de noi. Aceasta este iubire, simpatie, compasiune — și oricine nu ajunge la acest grad de iubire care să aibă compasiune pentru alții și pentru slăbiciunile lor, și care să fie gata să-i ierte, și oricine nu reușește în această chestiune până la măsura de a putea să-și iubească vrăjmașii, așa încât chiar să se roage pentru ei, acea persoană nu ajunge la ținta caracterului pe care-l cere Domnul și poate fi sigură că devierile sale de la dreptatea perfectă nu vor fi trecute cu vederea, fiindcă îi lipsește acea calitate importantă a iubirii, care acoperă o mulțime de păcate de toate felurile. Nici unul, desigur, nu va câștiga un loc în clasa Împărăției, în clasa Miresei, decât dacă are această calitate a iertării, această calitate a iubirii.

R 3646, col. 2, ultimul par., și 3647, col. 1, par. 4 până la sfârșit:

Printre instrucțiunile pentru copiii lui Dumnezeu este una citată mai sus: „Purtați-vă sarcinile unii altora și astfel veți împlini legea lui Hristos”. Am văzut că legea lui Cristos este legea iubirii; și iubirea spune: „Purtați-vă sarcinile unii altora”. Sunt ocazii în experiența aproape a fiecăruia când valurile necazului se ridică mult și sufletul timid, temător, este aproape biruit de ele. Și atunci ce liniștitoare sunt compătimirea și sfatul unui confrate membru al corpului lui Cristos! Prietenii lumești pot compătimi, dar sfatul lor aproape sigur va fi greșit. De aceea este necesitatea părtășiei în corpul lui Cristos și a lipsei de părtășie cu lumea.

În corpul lui Cristos, diferiții membri au diferitele lor slăbiciuni moștenite, împotriva cărora trebuie să ducă o luptă de-o viață; și aceste slăbiciuni sunt uneori de așa natură încât să stea într-o anumită măsură în calea drepturilor și comodităților altora, precum și ale lor. Și chiar aici apostolul oferă un cuvânt de sfat: „Noi care suntem tari suntem datori să răbdăm slăbiciunile celor neputincioși și să nu ne plăcem nouă înșine” (Rom. 15:1, 2). Aceasta nu implică faptul că nu trebuie să mustrăm pe unul ca acesta și să nu ne străduim să-l ajutăm să scape de neputința sa. Trebuie să facem aceasta, în spiritul blândeții și amabilității, în timp ce suportăm cu răbdare încercarea credinței noastre, necăutând să ne plăcem nouă înșine, ci mai degrabă să ajutăm pe un frate sau o soră mai slabi. „Fiecare dintre noi să placă aproapelui în ce este bine, în vederea zidirii” — adică, nu ignorând pur și simplu greșeala lui ca și cum am considera că nu-i nimic, ci, în timp ce-l îndemnăm amabil să se străduiască împotriva ei, totuși smerit și răbdător supunându-ne la discomfortul pe care aceasta ni-l aduce.

Dacă acest spirit predomină, arată apostolul mai departe (1 Cor. 12:24-26), nu va fi nici o dezbinare în trup; fiindcă toți membrii vor avea grijă reciprocă și iubire reciprocă unul pentru altul — o grijă care caută să încurajeze și să întărească tot ce este bine și să descurajeze tot ce este necuviincios, și o iubire care își aruncă mantaua peste diformitate și se străduiește să ascundă o greșeală, mai degrabă decât să expună pe fratele mai slab reproșului altora. Astfel, în adevăratul corp al lui Cristos, care este unit împreună în dragoste, dacă un membru suferă, toți membrii suferă cu el, în măsura în care sunt mai mult sau mai puțin direct asociați cu el; sau, dacă un membru este onorat, toți membrii se bucură cu el și într-o anumită măsură îi împărtășesc onoarea; întocmai cum atunci când într-o familie pământească un membru se ridică la distincție de onoare, toți membrii participă la onoare și la bucurie.

Pentru astfel de iubire sacrificatoare, cât de necesar este spiritul smereniei, al blândeții, al răbdării și al credinței! Ce pline de forță sunt cuvintele Învățătorului: „Dacă nu vă veți întoarce îde la spiritul lumii la Spiritul lui Cristosș și nu veți deveni ca niște copilași îîn smerenie și în spirit de învățăcelș, cu nici un chip nu veți intra în împărăția cerurilor”. Mat. 18:1-6.

Și iarăși zice Învățătorul: „Și oricine va primi un copilaș ca acesta îun astfel de copil al lui Dumnezeu, smerit, cu spirit de învățăcelș în Numele Meu, Mă primește pe Mine”. De aceea, să ne grăbim să primim și să avem părtășie de inimă cu fiecare din aceștia.

Și El adaugă o prevenire, la care toți ar face bine să ia aminte, zicând: „Dar pentru oricine va fi o pricină de cădere pentru unul din acești micuți care cred în Mine, ar fi mai de folos să i se atârne de gât o piatră de moară și să fie înecat în adâncul mării”. Cu câtă grijă deci ar trebui să ne privim noi unul pe altul.

Preaiubiților, purtați-vă sarcinile unul altuia și împliniți astfel legea lui Cristos — legea iubirii; și legați astfel corpul lui Cristos ca să nu fie nici o dezbinare în corp, ci să fie tot mai strâns unit în iubire. Fie ca această lege a lui Cristos să stăpânească mai deplin în toți cei care au luat numele lui Cristos, prin consacrare; și fie ca influența ei sfințitoare să strălucească asupra lumii, arătându-i cum ea aduce pace și armonie și fericire — cum face ea soții mai tandre și mai devotate, soți mai nobili, mai buni și mai amabili, copii mai loiali și mai iubitori, vecini mai amabili și mai buni; și cum pune ulei pe apele tulburi ale experienței actuale și pregătește inima pentru a se bucura de toate roadele dreptății.

50. De ce este iubirea una din „probele secerișului”?

R 3437, col. 2, par. 2:

Probele acestui „seceriș” trebuie să fie ca acelea ale „secerișului” iudeu sau tipic. Una din ele este crucea, alta este prezența lui Cristos, alta umilința, alta iubirea. Evreii au fost mustrați pentru că n-au „cunoscut timpul cercetării" lor (Luca 19:44). Este îndoit de întristătoare problema acelora care după ce au văzut o dată lumina Adevărului Prezent ajung din nou în „întunericul de afară" al lumii. Aceasta implică necredincioșie. „Dacă lumina care este în tine este întuneric, cât de mari trebuie să fie întunecimile!” Mat. 6:23.

51. Va fi iubirea noastră probată și încercată până la extremă?

Deut. 13:3 „Să n-asculți cuvintele acelui proroc sau visător de vise, căci Domnul Dumnezeul vostru vă pune la încercare ca să știe dacă iubiți pe Domnul Dumnezeul vostru, din toată inima voastră și din tot sufletul vostru.”

R 2258, col. 1, par. 2:

În armonie cu acest gând sunt cuvintele Domnului nostru către Israelul trupesc, poporul tipic: „Domnul Dumnezeul vostru vă pune la încercare ca să știe dacă iubiți pe Domnul Dumnezeul vostru, din toată inima voastră și din tot sufletul vostru” (Deut. 13:3). Aceasta explică obiectivul și intenția purtării divine cu noi, Israelul adevărat, de-a lungul Veacului Evanghelic: El Și-a probat poporul, l-a încercat, să vadă gradul și puterea iubirii pentru El. El ne spune că „Nu orișicine-Mi zice: „Doamne, Doamne!” va intra în împărăția cerurilor”: că mulți care fac legământ de consacrare deplină nu-l țin, nu ascultă de cerințele lui, și eșecul lor va indica un deficit de iubire pentru El, și că iubirea de sine încă domnește în inimile lor, dându-I lui Dumnezeu numai locul secundar. Și Împărăția este intenționată numai pentru aceia care vor deveni în inimă asemenea Domnului Isus, prin aceea că vor iubi pe Domnul cu toată inima lor, cu tot sufletul lor, și vor putea spune: „Facă-se, nu voia mea, ci a Ta!” Nici o altă stare în afară de această stare a supunerii depline Domnului nu ne poate face acceptabili pentru Împărăție; căci nici o altă stare nu reprezintă supunerea deplină și iubirea deplină față de Dumnezeu. Și să nu uităm că toate lucrurile cerești „pe care ochiul nu le-a văzut, urechea nu le-a auzit și la inima omului nu s-au suit”, Dumnezeu le-a păstrat pentru cei care-L iubesc în grad suprem.

Vol. VI, pag. 369, par. 1:

Deși Legea Iubirii a stat la baza Legământului nostru cu Domnul, sub care am devenit Noi Creaturi, totuși la început noi n-am înțeles pe deplin această Lege. Începând de atunci am fost în școala lui Cristos, învățând sensul adevărat al Iubirii în plinătatea ei, în integritatea ei, crescând în har și în cunoștință, adăugând la credința noastră diferitele elemente și calități ale iubirii — blândețe, răbdare, iubire frățească etc. Suntem încercați pe linia Iubirii și examenul nostru de absolvire va fi în mod special în legătură cu acest punct. Numai cei care ajung la Iubirea desăvârșită, Iubirea sacrificatoare de sine, vor fi socotiți vrednici să fie din Noua Creație, membri ai corpului lui Cristos.

52. De ce pune apostolul îndurarea răbdătoare mai presus de iubire?

R 2791, col. 2, par. 1, până la 2792, col. 1, par. 1:

În mod cuvenit aici se ridică întrebarea: De ce este așa? În ce sens este necesară o astfel de îndurare? Răspundem că aceasta este una dintre condițiile pe care Dumnezeu le-a asociat cu chemarea la comoștenire în Împărăție, și înțelepciunea acesteia este vizibilă când ne gândim la lucrarea pentru care suntem chemați — lucrarea de binecuvântare a tuturor familiilor pământului, ca Împărăție Milenară a lui Dumnezeu, subordonați și în comoștenire cu Domnul nostru. Aceea va fi o lucrare mare, și este cât se poate de potrivit ca Domnul să ceară ca aceia pe care îi va socoti vrednici de ea nu numai să aprecieze bunătatea și caracterul Său și să le prefere pe acestea în locul păcatului și nelegiuirii, ci și să-și demonstreze loialitatea deplină față de aceste principii până la măsura unei dispoziții bucuroase de a suferi pentru ce este drept, de a îndura cu răbdare. O îndurare trecătoare a unei, două sau trei încercări scurte n-ar dovedi că persoana are un caracter stabilit pentru dreptate; dar o îndurare răbdătoare, voioasă chiar până la moarte, ar dovedi și demonstra un astfel de caracter.

Am putea ilustra acest lucru cu un diamant. Să presupunem că am putea fabrica diamante dintr-un material plastic, așa încât să aibă măsura deplină a strălucirii unui diamant; și să presupunem că s-au făcut tari, dar nu atât de tari ca diamantul; ar avea ele valoarea diamantului? Nicidecum. La fel este și cu creștinul; dacă am presupune că posedă toate harurile caracterului care ar putea aparține fiilor lui Dumnezeu, cu excepția acestuia al tăriei, al îndurării, el n-ar fi potrivit să se numere printre giuvaierele Domnului. De aceea cerința Domnului este ca această calitate a tăriei, a îndurării voioase indiferent ce ar permite providența Sa, să fie o caracteristică a tuturor acelora care vor fi potriviți pentru Împărăție.

Această importanță a îndurării în caracterul creștin este pe deplin scoasă în relief de felul în care apostolul Pavel folosește cuvântul; căci de mai multe ori el o plasează deasupra Iubirii, care după cum am văzut este „ținta” caracterului pentru care trebuie să alergăm — ținta premiului. De exemplu, scriindu-i lui Tit (2:2), unde enumeră caracteristicile creștinului avansat, apostolul folosește următoarea ordine: „treji, vrednici de cinste, cumpătați, sănătoși în credință, în dragoste îcaritateș, în răbdare îîndurare răbdătoare, bucuroasăș”. Chiar dacă avem toate celelalte calități, această probă finală a răbdării, a îndurării răbdătoare, trebuie să fie trecută înainte de a putea fi acceptați de Domnul ca membri ai chiar „celor aleși”.

Și, scriindu-i lui Timotei (2 Tim. 3:10) în privința sa, apostolul pune iarăși această calitate a îndurării răbdătoare pe un loc mai sus de iubire: „Tu însă mi-ai urmărit de aproape învățătura, purtarea, năzuința, credința, îndelunga răbdare, dragostea, stăruința”.

Cineva ar putea întreba: Cum poate fi pusă această calitate mai presus de iubire, dacă iubirea este împlinirea Legii și ținta premiului chemării noastre cerești? Răspundem că îndurarea răbdătoare nu vine numai la sfârșitul alergării noastre, ci este o cerință tot timpul alergării. Noi avem nevoie de această îndurare voioasă a primelor încercări în calea creștină, și pe măsură ce înaintăm în alergarea spre țintă, spiritul îndurării voioase trebuie să se întărească tot mai mult cu fiecare pas al călătoriei. Este cu noi la ținta de la prima pătrime, de la a doua, de la a treia și de la a patra pătrime, ținta premiului, iubirea perfectă. Și când ajungem la această țintă a alergării, la care iubim nu numai pe prietenii noștri ci și pe vrăjmași, ni se cere ca să stăm în picioare la țintă cu credincioșie, voioșie, îndurând cu răbdare încercările pe care Domnul chiar atunci le va vedea potrivite să vină asupra noastră. De aceea apostolul ne îndeamnă: „După ce ați biruit toate, stați” — îndurați. Ajungând la „țintă”, „Răbdarea trebuie să-și facă desăvârșit lucrarea” sau „să-și desăvârșească lucrarea”. Îndurarea răbdătoare să demonstreze nu numai că aveți caracterul, caracteristicile iubirii, cerut în alergarea pentru premiu, dar să demonstreze și că acest element al caracterului este bine înrădăcinat, neclintit, așa încât puteți îndura împotrivirea cu bucurie.

O, da! Putem vedea acum un motiv pentru aranjamentul Domnului ca încercarea noastră să fie așa cum a fost a Domnului, în împrejurări rele — nu numai să putem avea caracteristicile caracterului, ci și să le avem înrădăcinate, întemeiate, stabilite, și toate acestea să fie de-monstrate și dovedite prin îndurarea voioasă a orice providența divină ar vedea de bine să permită să vină asupra noastră.

53. Cum va funcționa legea iubirii în Veacul Milenar?

R 2330, col. 2, par. 3, până la sfârșit — Legea Regală în timpul Mileniului:

Aceleași principii se pot aplica într-o anumită măsură și în Veacul Milenar: să observăm unele deosebiri între atunci și acum, în privința funcționării acestui Nou Legământ.

Întâi, Mijlocitorul va atrage sau va chema atunci pe toți oamenii la o cunoștință a harului lui Dumnezeu acordată lor prin prevederile acestui Nou Legământ, în timp ce acum nu toți sunt chemați, ci numai aceia pe care „îi va chema Domnul Dumnezeul nostru”, căci nimeni nu vine la Fiul dacă nu-l atrage Tatăl care L-a trimis pe Fiul (Ioan 6:44). Nu mulți mari sau înțelepți sau învățați sau bogați sunt chemați.

Apoi, acceptarea Noului Legământ atunci va fi mai puțin o chestiune de credință și mai mult o chestiune de cunoștință decât acum; fiindcă Domnul va îndepărta vălul ignoranței care acum este întins peste tot pământul, și ochii orbi vor vedea din întuneric. Isa. 25:7; 29:18.

În al treilea rând, va fi totuși la fel de necesar ca fiecare, folosindu-se atunci de prevederile binecuvântate ale Noului Legământ, să intre într-un legământ hotărât cu Mijlocitorul, că se va supune legii Noului Legământ, Iubirea. Iubirea este vocea sau porunca marelui Învățător, care atunci se va ridica plin de autoritate și va face ca toată omenirea să audă acest mesaj. „Și oricine nu va asculta înu se va supuneș de Prorocul acela, va fi nimicit din mijlocul poporului”. Toți cei care nu se vor conforma legii iubirii, legii Împărăției Milenare, vor fi îndepărtați în Moartea a Doua.

În al patrulea rând, nici chiar în Veacul Milenar Dumnezeu nu va obliga omenirea să se conformeze acestei legi. El îi va obliga să se aplece în fața regulii iubirii și să o recunoască, după cum este scris: „Orice genunchi se va pleca și orice limbă va mărturisi”; deoarece atunci când împărăția va fi stabilită și din judecată se va face o linie iar din dreptate un fir cu plumb, fiecare încălcare a legii acelei Împărății, a Regulii de Aur, va avea o pedeapsă imediată; cu scopul ca răufăcătorii să se teamă și cei drepți să înflorească. Dar Dumnezeu nu va întipări totuși legea iubirii în inima nimănui; El va lăsa aceasta pentru fiecare să o facă singur, întocmai ca în prezent. Fiecare atunci, ca și acum, va trebui să „scoată” din inima sa egoismul și toți însoțitorii răului care rezultă din păcat. Fiecare atunci, ca și acum, va trebui să „se curățească de orice întinăciune a cărnii și a duhului, ducând până la căpat sfințirea în frică de Dumnezeu” (2 Cor. 7:1); deoarece Dumnezeu nu caută pe aceia care sunt forțați să asculte — El caută astfel de adoratori „care vor adora pe Tatăl în duh și în adevăr” — pe aceia care iubesc legea lui Dumnezeu cu toată inima lor și care sunt în război cu egoismul și cu păcatul, în special din ei înșiși.

Prin urmare, vedem că la sfârșitul Veacului Milenar, după ce lumii i-a fost acordată ocazie deplină să aibă îndoită experiență — acum cu păcatul și egoismul, și cu stăpânirea lor rea și cu relele care rezultă din ea, iar atunci cu dreptatea și iubirea, și cu stăpânirea lor binecuvântată, de pace și bucurie — când toți vor fi avut cea mai deplină ocazie să dezvolte în inima lor spiritul iubirii, atunci va veni o probă, o încercare, la încheierea Veacului Milenar, care va proba și va arăta pe aceia a căror iubire și a căror fidelitate pentru Domnul sunt din inimă, față de cei a căror ascultare a fost din motive de avantaj. Această încercare, putem presupune, nu va fi să se vadă dacă vor comite vreun rău deschis, flagrant, ci mai degrabă ca încercarea tatălui Adam în perfecțiunea sa, o încercare pe linia ascultării și neascultării, și dacă iubirea a fost îngăduită să conducă și să ia deplina stăpânire a inimii, cu rezultatul ei de credincioșie față de Dumnezeu și față de fiecare principiu al dreptății care s-ar încrede în Domnul și ar urma strict în calea Sa.

Rezultatul va fi că toți cei care nu vor avea atunci spiritul iubirii dezvoltat cum se cuvine, vor fi îndepărtați în Moartea a Doua, ca nepotriviți de viață veșnică, sau de a trece de Mileniu în condițiile generoase — în care Dumnezeu a promis că acolo nu va mai fi moarte, suspin, plâns, durere; fiindcă toate lucrurile dintâi vor fi trecut — toate lucrurile păcatului și toți care vor avea simpatie sau iubire față de păcat. Apoc. 21:4.

Victoria în această alergare nu este pentru cel care vrea, nici pentru cel care aleargă perfect, ci este numai pentru cel care vrea și aleargă așa — prin Cristos. Astfel Mila se bucură în pofida Dreptății, totuși cel care nu arată milă și care astfel se arată a fi lipsit de iubire nu va primi nici o milă. Cel care rămâne în iubire rămâne în Dumnezeu, și pentru aceștia sunt toate bogățiile milei și harului divin.

R 2607, col. 2, par, 2, 3:

Deoarece nu toată omenirea va fi înviată deodată, ci treptat, în timpul miei de ani, fiecare nouă ceată va găsi o armată de ajutoare în cei care o va fi precedat. Iubirea și bunăvoința pe care oamenii le vor arăta unii față de alții (frații lui Cristos), Împăratul le va socoti ca arătate Lui. Onorurile sau favorurile conferite celor drepți nu vor fi pe baza unor fapte mari: ei doar vor veni în armonie cu legea lui Dumnezeu și o vor dovedi prin faptele lor. „Dragostea deci este împlinirea legii” (Rom. 13:10), și „Dumnezeu este dragoste”. Așa că atunci când omul va fi restabilit la chipul lui Dumnezeu — „foarte bun” — și el va fi o expresie vie a iubirii.

„Moșteniți împărăția care v-a fost pregătită de la întemeirea lumii”, nu înseamnă o regulă independentă de legea și supremația divină; căci, deși Dumnezeu a dat la început omului stăpânirea pământului și intenționează să i-o redea când el va fi pregătit pentru marea încredere, nu trebuie să presupunem că Dumnezeu intenționează ca omul să-l stăpânească altfel decât sub, sau în armonie cu legea Sa supremă. „Facă-se voia Ta, precum în cer, așa și pe pământ” trebuie să fie pentru totdeauna principiul guvernării. Mai departe omul își va stăpâni domeniul în armonie cu legea cerului — delectându-se continuu să facă voia Celui în favoarea căruia este viața, și „desfătări veșnice la dreapta îstarea de favoareș” Lui (Ps. 16:11). O! cine nu va zice: „Veniți în grabă, veacuri de slavă!” și nu va da slavă și cinste Celui ale cărui planuri înfloresc în astfel de plinătate a binecuvântării?

54. Care este legătura unității în Familia Divină?

Vol. VI, pag. 467, par. 2, până la pag. 469:

Pe măsură ce aceștia cresc în har, cunoștință și zel, sunt în stare să cântărească și să judece lucrurile din punctul de vedere al apostolului, când a spus cu privire la avantajele și favorurile pământești: „Privesc toate aceste lucruri ca o pierdere ... și le socotesc ca gunoaie”. „Eu socotesc că suferințele din timpul de acum nu sunt vrednice să fie puse alături cu slava viitoare, care va fi descoperită față de noi.” Filip. 3:8; Rom. 8:18.

Un alt gând este cu privire la iubirea reciprocă, simpatia și interesul care trebuie să predomine printre toți membrii acestui „singur trup” al Domnului. Pe măsură ce Spiritul Domnului ajunge să stăpânească tot mai mult în inimile noastre, acesta ne va face să ne bucurăm de fiecare ocazie de a face bine oamenilor după cum avem posibilitate, dar în special casei credinței. Pe măsură ce simpatia noastră crește și merge către toată omenirea, ea trebuie să crească în special față de Domnul, și, prin urmare, de asemenea în special față de cei pe care El îi recunoaște, care au Spiritul Său și caută să umble pe urmele Sale. Apostolul arată că măsura iubirii noastre față de Domnul va fi dovedită prin iubirea față de frați, față de ceilalți membri ai corpului Său. Dacă iubirea noastră trebuie să fie astfel încât să rabde și să suporte totul în privința altora, cu cât mai mult va fi adevărat acest lucru în privința celorlalți membri ai aceluiași corp, atât de strâns uniți cu noi prin Capul nostru! Nu este de mirare că apostolul Ioan spune că una dintre dovezile proeminente că am trecut din moarte la viață este că iubim pe frați (1 Ioan 3:14). Într-adevăr, ne amintim că atunci când vorbește despre faptul că împlinim ce lipsește necazurilor lui Cristos, apostolul Pavel adaugă: „pentru trupul Lui, care este Biserica”. Col. 1:24.

Același cuget este exprimat iarăși în cuvintele: „Și noi trebuie să ne dăm viața pentru frați” (1 Ioan 3:16). Ce frăție implică aceasta! Unde mai putem spera să găsim o astfel de iubire de frați care să-și dea viața pentru ei? Noi nu vorbim acum despre felul în care I-ar plăcea Domnului să folosească sacrificiul Bisericii, reprezentată prin „țapul pentru Domnul” ca o parte a sacrificiilor Zilei Ispășirii. Remarcăm doar împreună cu apostolul că în ceea ce ne privește pe noi, sacrificiul, punerea vieții, trebuie să se facă în principal pentru frați — în serviciul lor; serviciul pentru lume aparține în primul rând veacului viitor, Mileniul. În condițiile prezente, timpul, talentele, influența și mijloacele noastre sunt mai mult sau mai puțin ipotecate pentru alții (soție, copii sau părinți bătrâni, sau alții care depind de noi), și suntem obligați de asemenea să asigurăm pentru noi înșine „cele necesare”, „cuviincioase” și „ce este bine înaintea tuturor oamenilor”. Astfel ne rămâne relativ puțin la dispoziție pentru sacrificiu, relativ puțin de sacrificat pentru frați, iar lumea, carnea și diavolul încearcă în mod continuu să ia acest puțin de la noi și să-l abată de la jertfirea pentru care l-am consacrat.

Alegerea Bisericii de către Domnul în acest timp când răul predomină este cu scopul ca împrejurările în care suntem să poată dovedi măsura iubirii și loialității fiecăruia față de El și față de ai Lui. Dacă iubirea noastră este rece, atunci pretențiile lumii, ale cărnii și ale Adversarului vor fi mai mult decât putem rezista și ne vor absorbi timpul, influența, banii. Pe de altă parte, în măsura în care iubirea noastră pentru Domnul este puternică și caldă, în aceeași măsură ne va face plăcere să jertfim pentru El aceste lucruri — nu numai să dăm surplusul nostru de energie, influență și mijloace, jertfindu-le după cum găsim ocazie în serviciul fraților, ci în plus, acest spirit de devotare față de Domnul ne va determina să reducem la limite rezonabile și economice cerințele căminului și familiei, și în special ale noastre proprii, ca să avem mai mult de sacrificat pe altarul Domnului. După cum Domnul nostru Și-a frânt trupul și Și-a vărsat sângele, viața, trei ani și jumătate, sfârșind aceste jertfe doar la Calvar, tot așa și noi: jertfirea vieților noastre pentru frați se face în lucrurile mici, materiale sau spirituale, cele spirituale fiind mai înalte și de aceea mai importante, totuși cel ce și-ar reține compasiunea față de un frate care ar avea nevoi materiale ar da dovadă că Spiritul Domnului nu stăpânește în inima sa în gradul cuvenit.

R 3160 — „Unitatea Familiei Divine”. Vezi articolul întreg la pag. 394.

R 3553, col. 1, par. 3, până la sfârșit — „Pentru ca toți să fie una”:

Spiritul trusturilor și combinațiilor care este peste tot în lume și care pătrunde toate lucrurile are efect de combinare a adunărilor, denominațiilor, și în general duce rapid la formarea marilor trusturi religioase, a căror dezvoltare va fi o amenințare serioasă a libertăților poporului cu adevărat consacrat al Domnului, dar nu o daună pentru interesele lor spirituale. Dimpotrivă, se va dovedi o binecuvântare pentru mica turmă a Domnului prin aceea că-i va diferenția mai bine și le va confirma învățăturile Scripturii, separându-i mai complet de sistemele nominale și de legarea în snopi a neghinei, dându-le în acest timp confirmarea Scripturilor, care prezic în mod clar această stare la sfârșitul veacului, care precedă căderea marelui Babilon. Apoc. 18:21.

Rugăciunea Domnului nostru, „ca toți să fie una”, a fost împlinită de-a lungul veacului. Toți cei care au fost cu adevărat ai Lui au avut unitate de inimă, unitate de scop, unitate de spirit cu Tatăl și cu Fiul — o părtășie divină care nu poate fi produsă de crezurile și cătușele pământești. Așa este acum și așa este întotdeauna între cei care sunt cu adevărat ai Domnului. Ei se cunosc unul pe altul nu prin parole sau prin ceva ce să atragă privirea, sau prin semne exterioare, ci prin influența credinței și prin iubirea pe care aceasta o dă și pe care fiecare o recunoaște. „Prin aceasta vor cunoaște toți că sunteți ucenicii Mei, dacă veți avea dragoste între voi.” „Știm că am trecut din moarte la viață pentru că iubim pe frați.” Este adevărat, iubim pe toți oamenii și căutăm să-i servim pe toți când avem ocazie, dar, cum arată apostolul, „mai ales celor din casa credinței”, în special pe aceia care iubesc pe Domnul și se încred în sângele prețios și sunt deplin consacrați Lui, și, în măsura în care sunt capabili, fac voia Lui și caută în continuare să cunoască acea voie zi de zi.

Această unire între cei care sunt poporul Domnului, evident nu este o unire în persoană. Urmașii Domnului nu sunt una în persoană, ci în spirit. Și aceasta este ilustrația pe care o dă Domnul despre unitatea care există între El și Tatăl — că Ei nu sunt una în persoană, ci una în spirit, în scop, în voință; căci Domnul nostru declară că El întotdeauna face voia Tatălui, acele lucruri care sunt plăcute în ochii Tatălui. Astfel noi rămânem în iubirea Lui și în El, făcând voia Lui care este voia Tatălui, și astfel Tatăl și Fiul și biserica sunt toți una — în spirit și în adevăr.

Cuvintele Domnului nostru (Ioan 17:24) sunt: „Tată, vreau ca acolo unde sunt Eu, să fie împreună cu Mine și aceia pe care Mi i-ai dat Tu, ca să vadă slava Mea, slavă pe care Mi-ai dat-o Tu”. Aceasta nu este o cerere, ci o declarație a voinței Domnului, ca și cum ar zice: Tată, înțeleg că aceasta este voința Ta în privința acestor urmași ai Mei, și voiesc și Eu, și consimt și Eu la acest mare și generos aranjament pe care l-ai făcut. Voi fi bucuros ca urmașii Mei să fie în cele din urmă pe același plan de slavă cu Mine, și să fie binecuvântați văzând și împărtășind gloriile pe care Mi le-ai acordat Mie, pe care M-ai iubit întotdeauna, chiar înainte de întemeierea lumii — chiar înainte de a fi făcute aranjamentele pentru acești ucenici ai Mei.

Cuvintele de încheiere ale rugăciunii sunt frumoase și ne dau o înțelegere a încrederii Domnului în Tatăl și a părtășiei cu El. El Îl cunoștea pe Tatăl și așa a declarat în privința noastră, că aceasta ar putea fi cea mai mare dovadă care ne-ar putea fi acordată, de acceptare din partea Tatălui și de participare a noastră la viața veșnică pe care El a dat-o, și anume, „Viața veșnică este aceasta: să Te cunoască pe Tine, singurul Dumnezeu adevărat, și pe Isus Hristos, pe care L-ai trimis Tu”. Domnul nostru spune: „Neprihănitule Tată, lumea nu Te-a cunoscut, dar eu Te-am cunoscut și aceștia au cunoscut că Tu M-ai trimis”. Și Eu le-am făcut cunoscut Numele Tău, caracterul Tău, măreția Ta, bunătatea Ta, iubirea Ta, binefacerile Tale, și le voi face cunoscute încă mai departe, când le vor putea purta, pe măsură ce vor crește în cunoștința adevărului, pentru ca iubirea cu care M-ai iubit să fie în ei și Eu în ei.

Ce minunată este această iubire a lui Dumnezeu și această iubire a lui Cristos! Ce imposibil ni se pare să-i măsurăm lungimea și lățimea, înălțimea și adâncimea! Cei care L-au acceptat pe Domnul ca Răscumpărătorul lor și au intrat în relație de legământ cu El, dându-I puținul lor tot și acceptând de la El o participare în toate aceste binecuvântări ale prevederii Sale, dacă vreodată sunt aruncați la pământ din cauza slăbiciunii sau împotrivirii, sau câte altele, să-și amintească această mare iubire pe care o are Tatăl pentru noi și pe care o împărtășește și Fiul, iubirea care nu numai ne-a răscumpărat pe când noi eram încă păcătoși, ci care de atunci ne-a chemat la astfel de binecuvântări și privilegii minunate, făcându-ne comoștenitori cu Cristos Domnul nostru, dacă suferim cu El — această iubire nu va fi cu ușurință respinsă, această iubire ne va pedepsi mai degrabă decât să ne permită să cădem în moartea a doua; această iubire va pune în final, fie în turma mică, fie în mulțimea cea mare, pe toți aceia care continuă să se încreadă în Isus și continuă să țină la Cuvântul cel credincios. Dar în măsura în care această iubire locuiește în noi cu bogăție, în măsura în care Cristos este întronat în inimile noastre, vom răspunde cu o iubire căreia îi va plăcea să facă lucrurile care sunt plăcute în ochii Tatălui și acceptabile pentru Domnul, și în aceeași măsură nu ne va plăcea să facem ceva ce ar aduce un nor între Domnul și sufletele noastre. Să avem deci curaj proaspăt, văzând lungimile și lățimile, înălțimile și adâncimile divine, și iubirea aceasta a lui Dumnezeu să ne constrângă la mai mare zel și devotare Lui și cauzei Lui.

55. Care a fost cea mai mare manifestare a iubirii față de om din partea Celui care „este iubire”?

1 Ioan 4:9 „Dragostea lui Dumnezeu față de noi s-a arătat prin faptul că Dumnezeu a trimis în lume pe singurul Său Fiu, ca noi să trăim prin El.”

Ioan 3:16 „Fiindcă atât de mult a iubit Dumnezeu lumea, că a dat pe singurul Său Fiu, pentru ca oricine crede în El să nu piară, ci să aibă viața veșnică.”

R 2713, col. 2, par. 3:

Întorcându-ne la mărturia profetului în privința mesajului, care arată onoarea și maiestatea Domnului, găsim în versetul 7 (Ps. 145) o minunată mărturie pentru aspectul central și manifestarea cea mai mare a caracterului și planului divin. Psalmistul spune: „Ei vor face să răsune aducerea aminte a nemărginitei Tale bunătăți și vor cânta tare dreptatea Ta”. Ce aducere aminte a bunătății Sale abundente ne-a dat Dumnezeu? Care din toate lucrările Sale mari și minunate ar putea fi numite aducerea aminte a favorii divine? Răspundem că această aducere aminte, acest mare act, a fost nimic altceva decât dăruirea Fiului Său, să fie prețul răscumpărării noastre, cum spune apostolul: „Dragostea lui Dumnezeu față de noi s-a arătat prin faptul că Dumnezeu a trimis în lume pe singurul Său Fiu, ca noi să trăim prin El” (1 Ioan 4:9). Înainte nu s-a arătat dragostea lui Dumnezeu; timp de peste patru mii de ani s-a arătat numai severitatea, dreptatea caracterului divin, deși o aluzie i-a fost dată lui Avraam și apoi prin profeți, că Dumnezeu avea sentimente bune față de rasa căzută și pătată, care la timpul cuvenit vor aduce binecuvântări tuturor familiilor pământului.

Vol. V, pag. 451, par. 1, până la pag. 452, par. 1:

De îndată ce omul a călcat legea divină, Dreptatea a pășit înainte, declarându-l un răzvrătit care venise sub sentința morții, și l-a izgonit din Eden, de la sursa existenței care fusese înainte aranjată pentru el, și l-a predat lui Satan ca să fie lovit de împrejurări rele, și cu scopul ca pedeapsa deplină a călcării legii să poată fi aplicată — „vei muri negreșit”. În timp ce acest element al caracterului divin (Dreptatea) se ocupa de om, elementul Iubire n-a fost indiferent, dar a fost fără putere, din două motive: primul, nu se putea opune Dreptății, nu putea opri executarea sentinței, nu putea elibera pe om din puterea Dreptății, pentru că aceasta este însăși temelia guvernării divine; al doilea, Iubirea nu putea interveni atunci ca să ajute omul prin plătirea jertfei de răscumpărare pentru păcat, pentru că aceasta ar fi fost în opoziție cu planul deja trasat de către Înțelepciunea infinită. Astfel Iubirea și Puterea divină au fost ținute pentru un timp, incapabile să ajute neamul omenesc, și silite să consimtă la Dreptatea executării lui și la Înțelepciunea care a permis-o să continue de-a lungul a șase mii de ani de gemete, necaz — moarte. În armonie cu aceasta, Iubirea n-a acționat pentru eliberarea omului, decât doar să-l încurajeze și să-l instruiască prin promisiuni și jertfe tipice, preumbrind metoda prin care Iubirea, în cele din urmă, la timpul potrivit al Înțelepciunii, va îndeplini salvarea omului. Astfel Iubirea a așteptat cu răbdare momentul favorabil când, sub conducerea Înțelepciunii, să poată acționa și mai târziu să poată chema în ajutorul ei Puterea divină.

Momentul ca Iubirea să acționeze a venit în sfârșit, când a fost ceea ce Scripturile numesc „împlinirea timpului” (Gal. 4:4), „timpul cuvenit” (Rom. 5:6) când Dumnezeu a trimis pe Fiul Său ca „Omul Hristos Isus” care „prin harul îfavoarea, bunăvoința, îndurareaș lui Dumnezeu, El să guste moartea pentru toți” (1 Tim. 2:5; Evr. 2:9). Numai atunci s-a manifestat Iubirea divină față de omenire, deși ea a existat tot timpul; după cum citim: „Dragostea lui Dumnezeu față de noi s-a arÂtat prin faptul că" „pe când eram noi încă păcătoși, Hristos a murit pentru noi”. 1 Ioan 4:9; Rom. 5:8.

Lucrând în armonie cu legea lui Dumnezeu și îndeplinind cerințele acelei legi, Iubirea divină n-a venit în conflict cu Dreptatea divină. Metoda Iubirii n-a fost o încercare de a trece peste sentință și de a i se opune, nici de a interveni în executarea ei deplină, ci de a da un înlocuitor, o răscumpărare pentru om. Plătind pentru om pedeapsa morții aplicată de către Dreptate, Iubirea a adus omenirii eliberare din blestemul adamic (moartea), pe care Dreptatea divină îl aplicase. Acesta a fost triumful Iubirii divine, precum și triumful Dreptății divine. Iubirea a triumfat oferind jertfa de răscumpărare, pe Isus, Dreptății — elementul caracterului lui Dumnezeu care pune în vigoare decretele Sale drepte și pedepsele lor.

56. Cum ne ajută meditarea la viața lui Isus să „rămânem în „dragostea Tatălui””?

R 3021, col. 1, par. 5:

Când privim în urmă la caracterul frumos al Domnului nostru Isus și vedem dragostea Lui pentru dreptate, pentru adevăr, și voința Lui de a fi ascultător de aranjamentele Tatălui — chiar până la moarte — putem ușor înțelege că dragul nostru Învățător a iubit principiile care stau la baza poruncilor Tatălui. El a ascultat de Tatăl, nu din constrângere, nu de frică, ci dintr-o iubire perfectă. Recunoscând poruncile Tatălui, dar nu ca fiind grele, folosind cuvintele puse de profet în gura Sa, sentimentele Sale au fost: „Desfătarea mea este să fac plăcerea Ta, Dumnezeul meu. Și legea Ta este înăuntrul inimii mele” (Ps. 40:8). Înțelegem că Domnul a vrut prin urmare să spună că pentru a rămâne în iubirea Sa, noi trebuie să ajungem la o stare de inimă cum a avut El — iubire pentru căile Tatălui, pentru principiile dreptății și adevărului. Noi putem rămâne în iubirea Lui la început în alte condiții, simțind prin iubirea noastră constrângerile poruncii Sale de iubire, dar pe măsură ce creștem în cunoștință, trebuie să creștem în har și să depășim aceste sentimente, și să creștem în spiritul și sentimentul Domnului în această chestiune; așa încât ascultarea de Domnul va fi plăcerea inimilor noastre, și orice eșec în a-I face voia va produce o durere, o umbră, un nor pământesc, ce ne va ascunde de zâmbetul Tatălui.

57. Ce experiențe și practici personale v-au ajutat în mod considerabil să dezvoltați mai mult din spiritul iubirii?

Urmează citatele mai lungi.

R 2517, col. 1, par. 6, până la sfârșit (vezi întrebarea nr. 13):

Ce cale trebuie să urmeze aceia care constată că sunt stăpâniți de o minte necurată, înclinată să presupună de rău, mai degrabă decât de bine, o minte invidioasă, egoistă, plină de resentimente, amarnică, neiertătoare, o minte care iubește numai pe aceia care-i iubește și-i flatează pe ei: Este vreo speranță pentru aceștia? Nu-i va respinge Dumnezeu complet?

Dumnezeu este foarte milos; și aceasta pe când toți eram „plini de fiere amară și în lanțurile fărădelegii”, El ne-a pregătit răscumpărarea. Există speranță pentru toți cei care își văd întinarea și doresc să fie curățiți.

„Chiar și pe cel mai rău îl poate curăți Sângele Său;

Pentru mine de mare folos este Sângele Său.”

Dar adevărata căință înseamnă atât căință cât și reformare: și pentru ajutor în cea de-a doua trebuie să mergem la marele Medic, singurul care poate vindeca astfel de boală morală și despre care este scris: „El îți vindecă toate bolile tale”. Toți cei sfințiți ai Săi, putem spune fără să greșim, au fost cândva bolnavi astfel, și în aceeași măsură „nevrednici” pentru serviciul Său. Adevărat, este mai rău pentru cei care au fost odată curățiți, dacă ei „ca scroafa spălată se întorc să se tăvălească iarăși în mocirla” păcatului — dar chiar și acolo este speranță, dacă medicamentul Medicului Bun este luat cu stăruință ca la început. Pericolul este că, fiind întinați, conștiința va strica judecata în așa măsură încât amărăciunea va fi socotită ca dulceață, și invidia și răutatea ca dreptate și datorie, iar mocirla păcatului ca frumusețea sfințeniei. Numai atunci cazul este unul fără speranță.

Unele antidoturi ale Medicului Bun pentru necurăția inimii

Medicul Bun a arătat antidoturi pentru otrava sufletului — medicamente care, dacă sunt luate în mod cuvenit, potrivit prescripțiilor, vor îndulci amărăciunea sufletului. În locul invidiei vor produce iubire; în locul răutății, urii și certei, iubire și armonie; în locul vorbirii de rău și bârfei și defăimării vor produce iubirea care nu se gândește la rău și care nu face rău aproapelui; care suferă îndelung și este blândă, care nu se laudă, care nu se umflă de mândrie, care nu piere și care este spiritul Domnului și legea spiritului vieții în Cristos Isus. Să luăm toți aceste medicamente, pentru că ele sunt bune nu numai pentru cei grav bolnavi, ci și pentru convalescenți și pentru cei care sunt bine. Unele dintre prescripții sunt următoarele:

(1) „Oricine are nădejdea aceasta în El, se curățește, după cum El îDomnulș este curat.” 1 Ioan 3:3.

Speranța menționată este că noi am fost adoptați ca fii ai lui Dumnezeu, cu făgăduința că dacă vom fi credincioși vom fi ca El, Îl vom vedea cum este și-I vom împărtăși slava. Pe măsură ce inimile noastre se lărgesc în această speranță și începem să-i măsurăm lungimile și lățimile, înălțimile și adâncimile, desigur că ea pune în fața noastră iubirea Tatălui ceresc și iubirea Răscumpărătorului în culori de curcubeu, și iubim tot mai mult pe Tatăl ceresc și pe Fiul, fiindcă Ei ne-au iubit întâi. Forma divină a iubirii devine tot mai mult idealul nostru; și pe măsură ce căutăm să răspundem la ea și să o copiem, urmează curățirea și purificarea inimii noastre: căci privind în legea perfectă a libertății — Iubirea — ne rușinăm tot mai mult de josnicia și egoismul pe care le-a adus căderea. Și, odată văzute în adevărata lor lumină ca fapte ale cărnii și ale diavolului, toată mânia, răutatea, ura, invidia, cearta, vorbirea de rău, presupunerea de rău, bârfa, calomnia, devin tot mai respingătoare pentru noi. Și în final când vedem că aceia care în vreun grad sunt în armonie cu aceste caracteristici rele sunt nepotriviți pentru Împărăție și nevrednici pentru orice lucrare bună, fugim de aceste rele ale sufletului ca de o molimă mortală. Inimile noastre (voințele, intențiile) devin pure imediat și punem străjă nu numai buzelor noastre, ci și gândurilor noastre — pentru ca acele cuvinte ale gurii noastre și meditații ale inimilor noastre să poată fi acceptabile pentru Domnul.

(2) „El S-a dat pe Sine Însuși pentru noi ca să ne răscumpere din orice fărădelege și să-Și curățească un popor care să fie al Lui, plin de râvnă pentru lucrări bune.” Tit 2:14.

Am putea teoretiza mult și foarte corect despre modul în care și timpul când și prin cine am fost răscumpărați; dar toate acestea ar fi de puțin folos dacă am uita de ce am fost răscumpărați. Răscumpărarea n-a fost numai o răscumpărare din puterea mormântului — a fost în principal din „orice fărădelege”. Și Domnul caută un popor nu numai deosebit, ci un popor în mod deosebit curățit, purificat. Acest medicament desigur ne va servi să ne curețe de orice fărădelege dacă suntem doritori să ne întărim chemarea și alegerea.

(3) „Urmărește dreptatea, credința, dragostea, pacea, împreună cu cei care cheamă pe Domnul dintr-o inimă curată.” 2 Tim. 2:22.

Avem nevoie nu numai să pornim drept, ci și să urmăm o cale dreaptă. Noi nu putem urma nedreptatea nici măcar o clipă; orice ne-ar costa, echitatea și dreptatea trebuie urmate. Dar aici se ridică o dificultate pentru unii: ei nu știu cum să judece cu o judecată dreaptă. Sunt prea dispuși să judece potrivit zvonurilor sau aparențelor, sau să accepte judecata cărturarilor și a fariseilor, cum a făcut mulțimea care a strigat: „Răstignește-L! Sângele Lui să fie asupra noastră și asupra copiilor noștri”. Dacă ei ar fi urmat dreptatea, ar fi văzut caracterul Domnului atât în faptele Lui bune cât și în minunatele Lui cuvinte ale vieții; ar fi văzut că, departe de a fi un hulitor, El a fost „sfânt, nevinovat, fără pată, despărțit de păcătoși”; ar fi văzut că acuzatorii Lui au fost mișcați de invidie și ură.

Și este la fel de necesar ca întotdeauna să urmăm porunca Domnului, „Judecați după dreptate”, și oricine o neglijază își aduce „sânge” asupra capului său și se face părtaș la pedeapsa cuvenită acuzatorilor mincinoși. Căci așa cum a fost tratat Domnul vor fi tratați și „frații” Săi. Și cu cât inimile noastre vor fi mai curate cu atât vor fi mai puțin afectate de defăimări, bârfe și vorbiri de rău, și cu atât își vor da seama mai mult că acei care au inimi amare din care ies cuvinte amare sunt fântâni necurate în care este fierea amărăciunii și nu dulceața iubirii.

Apoi vine fidelitatea, adică credincioșia. Domnul declară propria Sa fidelitate sau credincioșie și Se declară prietenul care este mai aproape ca un frate. Chiar și lumea recunoaște fidelitatea ca un har; și unii ca aceștia îi dau primul loc, căci mulți ar comite furt sau ar face mărturie mincinoasă din fidelitate față de un prieten. Dar să observăm că acest Cuvânt al lui Dumnezeu pune mai întâi dreptatea. Fidelitatea, iubirea și pacea pot fi exercitate numai în armonie cu dreptatea; dar nedreptatea nefiind dovedită împotriva unui frate, fidelitatea și iubirea și pacea noastră față de el trebuie să continue, și de fapt trebuie să crească în măsura în care invidia și defăimarea și toate săgețile arzătoare ale Celui Rău îl asaltează „fără temei”. Această prescripție valoroasă va păstra inima noastră liberă de otrava și amărăciunea rădăcinilor de amărăciune pe care Adversarul continuă să le semene tot timpul.

Echitatea este puritatea inimii — libertate de inechitate.

Dreptatea este puritatea inimii — libertate de nedreptate.

Iubirea este puritatea inimii — libertate de egoism.

(4) „Deci, ca unii care prin ascultarea de adevăr v-ați curățit sufletele ca să aveți o dragoste de frați neprefăcută, iubiți-vă cu căldură unii pe alții, dintr-o inimă curată.” 1 Pet. 1:22.

Acest medicament este pentru cei care au folosit cealaltă prescripție și s-au curățit. Arată că această curățire n-a venit numai prin auzirea adevărului, nici numai prin încrederea în el, ci prin ascultarea de el. Și nu numai o ascultare formală, ca ceremonie exterioară, obicei și manieră politicoasă, ci prin ascultare de spiritul adevărului — de semnificația lui reală. Toate acestea v-au adus la punctul unde iubirea de „frații” lui Cristos a fost neprefăcută, veritabilă. La început i-ați tratat pe toți cu amabilitate, sau cel puțin fără lipsă de politețe; dar de mulți dintre ei nu v-a plăcut, cu mult mai puțin i-ați iubit: erau săraci, neîngrijiți, sau ignoranți, sau ciudați. Dar ascultând de spiritul adevărului, ați recunoscut că toți care se încred în sângele prețios și sunt consacrați iubitului Răscumpărător și caută să urmeze îndrumările Lui sunt „frați”, indiferent de rasă sau culoare sau educație sau sărăcie sau aspect. Ați ajuns la punctul unde inima este atât de lipsită de invidie, mândrie și egoism, și atât de plină de Spiritul Învățătorului, încât cu onestitate puteți spune: Iubesc pe toți „frații” cu o iubire sinceră și neprefăcută.

Acum, după ce am ajuns până aici pe calea cea bună, Domnul ne spune prin apostol ce urmează — să ne putem păstra inima curată: „Iubiți-vă cu căldură îintensș unii pe alții, dintr-o inimă curată”. O, da, să nu fie uitată inima curată, altfel ar putea fi numai un pas de la iubirea curată la o capcană a Adversarului, iubirea carnală. Dar iubirea curată nu trebuie să fie rece și indiferentă: trebuie să fie caldă și atât de puternică încât să fie dispusă să-și „dea viața pentru frați”. 1 Ioan 3:16.

Cu o astfel de iubire ca aceasta, arzând ca tămâia pentru Dumnezeu pe altarul inimilor noastre, nu va fi loc de nici un gând, cuvânt sau faptă egoistă, invidioasă. O, ce binecuvântate ar fi toate adunările „fraților” dacă pe toți i-ar pătrunde un astfel de spirit! Ne putem îndoi că, dacă acesta ar stăpâni peste o jumătate, sau peste o treime sau chiar o pătrime, el ar exercita grabnic o influență grațioasă asupra tuturor — pentru dreptate, fidelitate, iubire și pace, și împotriva invidiei, a conflictului, a răutății, a calomniei și a vorbirii de rău?

Toți „frații” să ia tot mai mult aceste medicamente care lucrează spre sfințirea și pregătirea noastră pentru serviciul Stăpânului, acum și mai târziu.

R 2753, col. 1, par. 5, până la 2754, col. 1, par. 3 (vezi întrebarea nr. 15):

Gândul că este necesar un anumit standard sau țintă a caracterului pentru toți care vor trece la aprobarea divină ca „biruitori” și vor auzi din partea Domnului „Bine rob bun”, este uimitor pentru mulți. Mulți s-au gândit la alergarea creștină numai ca la o evitare a păcatului vizibil; alții au inclus și greșelile ascunse; alții au mers încă mai departe și au inclus o dispoziție generală de a sacrifica multe interese ale vieții actuale; alții au mers chiar mai departe și au înțeles că proba uceniciei este o predare deplină Domnului, un sacrificiu deplin al vieții pământești și al tuturor intereselor ei, față de voința Capului nostru, Domnul — dar aproape nici unul nu s-a gândit că toate sacrificiile și experiențele și lepădările de sine ale noastre trebuie să ne conducă și în cele din urmă să ne aducă la „ținta” caracterului pe care Dumnezeu a stabilit-o pentru „aleși” — altfel nu vor primi premiul moștenirii împreună cu Cristos în Împărăția Milenară. Nimic, probabil, n-a contribuit atât de mult la această trecere cu vederea a „țintei” sau a standardului fixat pentru caracter, decât interpretarea falsă dată conversației Domnului nostru cu tâlharul muribund pe Calvar.

Este fără discuție rezonabil faptul că Dumnezeu are un standard sau probă după care va hotărî care sunt vrednici să primească marile binecuvântări și onoruri oferite celor aleși — care sunt vrednici să fie membri ai corpului lui Cristos și să aibă parte de Împărăția Sa Milenară — ce va constitui credincioșie la aceia care „caută slavă, cinste și neputrezire” și care sunt „chemați, aleși și credincioși”. Apostolul, în textul nostru, fără îndoială declară că există astfel de țintă, și că toți cei care aleargă cu speranța de a ajunge la premiul dorit trebuie să alerge spre țintă și să ajungă la ea, sau să piardă premiul. Și vedem de asemenea că apostolul se judecă potrivit acestui standard, și declară că la timpul când scria nu ajunsese încă la ținta sau la standardul dezvoltării caracterului. Astfel de meditații nu pot decât să trezească în inimile tuturor celor ce sunt în această alergare dorințe serioase de a vedea clar ținta spre care trebuie să alergăm; și aceasta să ne stimuleze pe toți să alergăm cu atât mai răbdător și mai perseverent, și să urmărim zi de zi măsura progresului nostru spre marea țintă pe care Domnul Dumnezeul nostru ne-a pus-o în față.

Observăm că apostolul avea în minte alergările și vedem caracterul plin de forță al ilustrației: (1) După cum alergătorii trebuie să intre în cursă în mod legitim, tot așa și noi, trebuie să intrăm în mod legitim în cursa noastră, prin singura ușă — credința în sângele prețios care ne-a răscumpărat și ne-a îndreptățit în fața lui Dumnezeu. (2) Cei care intră în cursă trebuie înscriși sau înregistrați după regulă ca alergători; ei trebuie să-și declare în mod clar intenția, altfel nu vor fi în cursă. Așa este și cu noi: după ce am fost „îndrepățiți prin credință” și după ce am fost informați despre privilegiile noastre legate de această alergare și de ajungerea la premiul ei, nouă ne-a revenit obligația să ne declarăm intenția — să facem un legământ cu Domnul și astfel să intrăm după regulă — numele noastre fiind scrise, nu în registrele bisericii pământești, ci în cartea vieții Mielului — „scrise în cer”. Evr. 12:23.

Alergătorilor de asemenea li se oferă un premiu, dar nu premiul este atârnat în fața lor în timpul alergării; nu spre premiu aleargă ei, ci spre țintă. Este o țintă la un sfert din alergare, altă țintă la jumătatea alergării, la trei sferturi și ținta de la sfârșitul alergării; și fiecare alergător urmărește și se încurajază când trece de aceste ținte pe cale, până când în final ajunge la ultima, ținta pentru premiu. Și această urmărire a țintelor și socotire cât mai este până la standard este un mare imbold pentru el — o încurajare în alergare, îi amintește dacă aleargă încet. Așa este și cu alergătorul creștin pe calea îngustă spre ținta marelui premiu pe care l-a promis Dumnezeu — moștenire împreună cu Fiul Său, Domnul slavei. Va fi o încurajare pentru noi dacă vom observa țintele de pe calea noastră și dacă vom vedea progresul nostru — dacă ne apropiem tot mai mult, tot mai mult de „ținta pentru premiu” — ținta care câștigă premiul. Și dacă cineva este neglijent, indiferent, încet în alergarea lui, nimic n-ar putea fi mai mare stimulent pentru el decât cunoștința că numai neglijența sau încetineala sa îi poate aduce pierderea premiului.

Care este această mare „țintă”

a caracterului pusă în fața noastră

de Dumnezeul nostru?

Răspundem că este declarată sub diferite nume; ca, de exemplu, Domnul nostru a menționat-o când a zis: „Voi fiți deci desăvârșiți, după cum și Tatăl vostru Cel ceresc este desăvârșit” (Mat. 5:48). Aceeași țintă este menționată și de apostolul Pavel când spune că Dumnezeu a hotărât mai dinainte ca toți aceia care vor fi dintre aleși „să fie asemenea chipului Fiului Său” (Rom. 8:29). Aceste două declarații diferă ca formă, dar sunt la fel în esență. Aceeași țintă este menționată iarăși de către apostol când zice: „Pentru ca cerința dreaptă a legii să fie împlinită în noi, care umblăm nu potrivit firii păcătoase, ci potrivit Duhului”. Și iarăși ne spune că „Dragostea ... este împlinirea legii” (Rom. 8:4; 13:10). Aici deci avem o definiție combinată a ceea ce constituie „ținta” caracterului creștin la cei aleși: este asemănare cu Dumnezeu, asemănare cu Cristos, Iubire. Cerința deci ar părea să fie că poporul Domnului, sfânt și ales, trebuie să ajungă la același caracter sau dispoziție de iubire pe care o posedă Dumnezeu și care a fost manifestată și de către Domnul nostru Isus.

Dar cineva ar putea spune: noi, care suntem „din fire copii ai mâniei, ca și ceilalți”, cum putem spera să ajungem la un standard sau la o țintă așa de înaltă a caracterului ca aceasta, să iubim cum iubește Dumnezeu, cum iubește Cristos? Răspundem că nu trebuie să sperăm niciodată să ajungem la acest standard înalt în privința cărnii, căci atâta vreme cât suntem în aceste corpuri muritoare și suntem obligați să folosim creierul lor, în mod necesar vom avea mai multă sau mai puțină împotrivire din partea egoismului care prin cădere a ajuns să aibă așa de completă stăpânire pe rasa noastră, prin deranjamentele mintale, morale și fizice din cei șase mii de ani de degradare.

Ajungerea la această țintă a iubirii perfecte trebuie să fie o realizare a inimii, a voinței — a voinței noi, „născuți nu din sânge, nici din voia firii lor, nici din voia vreunui om, ci din Dumnezeu”, prin Spiritul sfânt. Și nu găsim, și nici nu trebuie să așteptăm ca mintea nouă să ajungă la acest standard la începutul experienței noastre creștine. Mintea nouă, chiar dacă este inspirată de Dumnezeu prin făgăduințele nespus de mari și scumpe ale Cuvântului Său, este totuși voința noastră și este mai mult sau mai puțin limitată de canalul și instrumentul ei, creierul uman. De aceea apostolul ne informează că mintea cea nouă trebuie să lupte constant o luptă împotriva cărnii, și că biruința ei înseamnă moartea cărnii — că ea nu poate fi în realitate perfectă până va veni „schimbarea”, prin care acest nou-conceput va primi corpul său spiritual la întâia înviere. Dar deoarece primirea corpului spiritual la întâia înviere va fi primirea premiului, vedem că alergarea spre țintă și ajungerea la țintă trebuie să fie efectuate de mintea cea nouă în timp ce aceasta este în corpul muritor sau în „vasul de lut”. 2 Cor. 5:2-4.

Vol. VI, pag. 187, par. 2, până la pag. 189, par. 1 (vezi întrebarea nr. 16):

Am putea împărți alergarea în patru părți egale și să spunem că în prima pătrime recunoaștem iubirea ca o cerință divină și căutăm s-o avem, deși nu suntem în stare s-o înțelegem decât din punctul de vedere al datoriei. Noi simțim o iubire-datorie față de Dumnezeu pentru că El, ca și Creator al nostru, are dreptul să ne ceară ascultarea, iubirea, devotamentul; de asemenea o iubire-datorie față de Domnul nostru Isus pentru că El ne-a iubit, și noi ar trebui, în dreptate, să-I răspundem cu iubire; și o iubire-datorie față de tovarășii noștri pentru că ne dăm seama că aceasta este voia lui Dumnezeu.

A doua pătrime a alergării ne duce puțin mai încolo, puțin mai aproape de „țintă", așa încât acele lucruri pe care la început am căutat să le facem dintr-o iubire-datorie, le-am privit treptat într-o manieră apreciativă și nu doar ca o datorie. De atunci încolo am văzut că lucrurile pe care Dumnezeu le poruncește ca fiind drepte și datoare, sunt lucruri bune; că principiile cele mai nobile pe care le putem concepe sunt identificate cu Dreptatea, Iubirea și Înțelepciunea pe care Domnul le poruncește și le pune în fața noastră și pe care de atunci încolo începem să le apreciem. Noi am început să-L iubim pe Dumnezeu nu numai pentru că era datoria noastră față de Creator, ci, pe lângă aceasta și în mod special, pentru că am văzut că El posedă acele elemente mari de caracter pe care ni le cere nouă — personificarea oricărui har și a oricărei bunătăți. Cei care ajung la această țintă de la a doua pătrime iubesc pe Domnul nu numai fiindcă El ne-a iubit întâi și fiindcă este datoria noastră să-L iubim la rândul nostru, ci fiindcă acum ochii înțelegerii noastre au fost deschiși destul de mult pentru a le permite să vadă ceva din maiestatea glorioasă a caracterului Său, ceva din lungimea și lățimea, înălțimea și adâncimea Dreptății, Înțelepciunii, Iubirii și Puterii Creatorului nostru.

Ținta de la a treia pătrime a acestei alergări o numim — iubire de frați. De la început noi recunoaștem o iubire-datorie față de frați întocmai cum recunoaștem față de Tatăl, dar într-un grad mai mic, fiindcă frații au făcut mai puțin pentru noi; și noi îi recunoaștem mai cu seamă fiindcă așa este voința Tatălui. Dar ajungând să vedem principiile dreptății, să apreciem pe Tatăl și să vedem că Însuși Tatăl ne iubește în ciuda lipsurilor noastre neintenționate, inimile noastre au început să se lărgească și să se adâncească față de frați, și am fost în stare tot mai mult să le trecem cu vederea imperfecțiunile, lipsurile și greșelile neintenționate, când am putut vedea în ei dovezi ale dorinței inimii de a merge în urmele lui Isus și în armonie cu principiile caracterului divin. Iubirea de frați a devenit clar marcată în experiențele noastre. Vai! se pare că mulți din poporul iubit al Domnului n-au ajuns încă la această țintă de la a treia pătrime a alergării către premiul chemării noastre de sus. Există mare nevoie de a dezvolta iubirea frățească, îndelunga răbdare, răbdarea pe care Scripturile o învață — și care sunt în mod necesar încercate și probate mai mult în legătura noastră cu frații decât în legătura noastră cu Tatăl și cu Domnul nostru. Noi putem vedea perfecțiunea Tatălui și a Fiului, și că Ei n-au nici o imperfecțiune; ne putem da seama de mărinimia Lor în comparație cu noi și de neajunsurile noastre în comparație cu Ei; dar când privim către frați, vedem la unul o slăbiciune și la altul altă slăbiciune; iar ispita este, vai, prea obișnuit, să-i spunem unui frate: „Lasă-mă să-ți scot paiul din ochiul tău” — în loc să ne dăm seama că o asemenea dispoziție de scotocire, zgândărire și găsire de greșeli la frați este o dovadă că noi avem totuși bârna noastră mare de nerăbdare și de lipsă de iubire cu care să ne luptăm. Apropiindu-ne de această țintă de la a treia pătrime, ne scoatem treptat bârna din propriii ochi — ajungem să ne vedem propriile neajunsuri și să apreciem tot mai mult bogățiile harului Domnului nostru față de noi; și influența asupra inimii noastre este să producă în noi un grad mai mare din spiritul smereniei, răbdării și blândeții față de toți — iar aceasta iarăși ne permite să trecem cu vederea sau să acoperim o mulțime de păcate, o mulțime de imperfecțiuni care se află la frați, atâta vreme cât ne dăm seama că ei sunt în mod sigur frați — atâta vreme cât ei se încred în sângele prețios și caută să alerge aceeași alergare pentru același premiu.

A patra pătrime sau ținta finală a alergării noastre este Iubirea Perfectă — față de Dumnezeu, față de frații noștri, față de toți oamenii — și este cea pe care în mod serios trebuie să căutăm cu toții s-o atingem, și aceasta cât se poate de repede. Nu trebuie să zăbovim la fiecare țintă, ci să alergăm cu răbdare, cu perseverență, cu energie. Există un sens în care nu trebuie să „iubim lumea, nici lucrurile din lume”; dar există un sens în care trebuie să iubim pe toți oamenii și „cât avem ocazie, să facem bine la toți, dar mai ales celor din casa credinței” (Gal. 6:10) — o iubire care include chiar și pe vrăjmașii noștri. Această iubire nu anulează sau nu diminuează iubirea noastră față de Tatăl, față de principiile caracterului Său și față de frați, ci o intensifică; și în acea intensificare ea face posibil ca noi să includem în iubirea bunăvoinței și simpatiei toată creația care geme în durerile nașterii și așteaptă descoperirea fiilor lui Dumnezeu. „Iubiți pe vrăjmașii voștri, faceți bine celor ce vă urăsc", este porunca Învățătorului; și până când n-am ajuns la acest grad de iubire — iubirea chiar de vrăjmași — să nu ne gândim nici măcar o clipă că am ajuns la ținta pe care Domnul a fixat-o pentru noi ca urmași ai Săi. Până când n-am ajuns la acea poziție, nu suntem asemenea iubitului Fiu al lui Dumnezeu.

Vol. VI, pag. 369, par. 2, până la pag. 374 — Alergarea spre țintă și rămânerea cu fermitate la ea (vezi întrebarea nr. 16):

În altă ilustrație apostolul reprezintă experiențele noastre prezente ca o alergare și ne îndeamnă să dăm la o parte orice ne îngreuiază și păcatul care ne înfășoară așa de ușor, orice slăbiciune a cărnii și orice ambiție omenească, pentru a putea alerga cu răbdare alergarea pusă în fața noastră în Evanghelie — pentru a putea ajunge la ținta premiului; și după ce am făcut totul să stăm la acea țintă — credincioși, compleți în Cristos (Filip. 3:13, 14; Evr. 12:1; Efes. 6:13). Aceasta ne duce cu gândul la o alergare cu marcajele ei: primul, al doilea, al treilea și al patrulea, cu atacurile, dificultățile, împotrivirile și amăgirile de pe cale, și la intrarea noastră în această alergare, dorind să ajungem la ținta Iubirii desăvârșite — știind că dacă nu ajungem la acea țintă nu vom fi asemenea Fiului Iubit al lui Dumnezeu și prin urmare nu vom putea fi plăcuți lui Dumnezeu în sensul cel mai larg, și ca atare nu vom putea fi moștenitori împreună cu Isus în Împărăție. Întreaga alergare este Iubirea, de la poartă până la sfârșit. Când intrăm pe poartă, o facem cu Iubire recunoscătoare față de Dumnezeu pentru favoarea Sa față de noi în Cristos, în iertarea păcatelor noastre. Această iubire-datorie este cea care la început ne conduce spre a ne prezenta corpurile ca jertfe vii. Ne spunem nouă înșine că dacă Dumnezeu a făcut atât de mult pentru noi, ar trebui să ne arătăm aprecierea: Cristos Și-a dat viața pentru noi și noi ar trebui să ne dăm viața pentru frați.

Acest ar trebui sau această iubire-datorie este cu totul cuvenită, rațională, adevărată, dar nu este suficientă. Ea trebuie la rândul ei să ne conducă spre un fel de Iubire mai înaltă, și atâta timp cât am alergat până la primul marcaj avem tot iubire-datorie, dar dincolo de el am ajuns la o iubire-apreciere. Învățăm mai bine să apreciem Iubirea divină — să vedem că Iubirea lui Dumnezeu n-a fost egoistă în nici un sens al cuvântului, ci a fost rezultatul caracterului Său grandios, nobil. Ajungem să apreciem ceva din dreptatea divină, înțelepciunea divină, puterea divină, iubirea divină; și privind aceste calități ale Creatorului nostru, ajungem să le iubim și de atunci încolo practicăm dreptatea, nu numai fiindcă este de datoria noastră, ci fiindcă iubim dreptatea.

Insistând mai departe în alergare, ajungem la al doilea marcaj și aflăm că până la punctul acela am învățat nu numai să iubim dreptatea, dar acum învățăm proporțional și să urâm păcatul și găsim în inima noastră o simpatie crescândă față de programul divin de a îndepărta marele val al păcatului în care s-a scufundat lumea și a adus cu el plata lui, moartea. Acest al doilea marcaj concepe în noi o energie, o „însuflețire”, o activitate pentru dreptate și împotriva păcatului.

Iubirea noastră crește, iar noi alergăm mai departe spre al treilea marcaj. Când ajungem la el, iubirea-datorie, plus iubirea principiilor dreptății, s-a extins nu numai asupra caracterului divin și a inclus neplăcerea față de orice lucru rău care lezează omenirea și contravine caracterului și planului divin, dar la acest marcaj noi am ajuns într-o stare de simpatie mai largă față de alții — începem să împărtășim sentimentul lui Dumnezeu, nu numai de împotrivire la păcat, ci și de iubire și simpatie față de toți care caută calea dreptății și sfințeniei. Acum suntem în stare să-i recunoaștem pe frați într-o lumină cumva diferită de cea dinainte. Îi putem vedea acum ca Noi Creaturi și putem face deosebire între ei și corpurile lor muritoare, ale căror imperfecțiuni ne sunt evidente. Învățăm să iubim pe frați ca Noi Creaturi și să compătimim cu ei în diferitele slăbiciuni, judecăți greșite etc., ale cărnii lor. Atât de adâncă devine Iubirea noastră pentru ei încât ne face plăcere să ne dăm viața pentru ei — zi de zi, ceas de ceas, sacrificându-ne propriile interese, plăceri sau comodități pământești, dând din timpul nostru, influența noastră și câte altele, pentru a-i ajuta sau servi.

Dar alergăm încă spre „țintă", căci mai este încă o Iubire și mai înaltă decât aceasta, la care trebuie să ajungem — al patrulea și ultimul marcaj — „ținta premiului”. Ce Iubire este aceasta? Cum poate fi ea mai mare decât iubirea sacrificatoare pentru frați, în devotare deplină față de Dumnezeu și față de principiile dreptății și Iubirii? Răspunsul nostru este că Iubirea încă și mai mare este felul de iubire pe care l-a avut în vedere Domnul când a spus că noi trebuie să iubim chiar și pe vrăjmașii noștri. Pe când noi eram încă vrăjmași, străini, înstrăinați de Dumnezeu prin fapte rele, „atât de mult a iubit Dumnezeu lumea”; în timp ce noi eram încă păcătoși, El a dat pe Singurul Său Fiu Conceput pentru noi. Acesta este standardul iubirii desăvârșite și nu trebuie să ne oprim până ce nu-l atingem. Oricine va fi acceptat de Domnul ca membru al Noii Creații în glorie trebuie să ajungă la această iubire de vrăjmași.

Nu înseamnă că își va iubi vrăjmașii cum îi iubește pe frați, căci nu acesta este modelul pus pentru noi — Dumnezeu nu-Și iubește vrăjmașii cum Își iubește fiii, prietenii; iar Isus nu Și-a iubit vrăjmașii cum Și-a iubit ucenicii. Dar Dumnezeu i-a iubit pe vrăjmașii Săi așa încât a fost gata și dispus să facă pentru ei orice se putea face în mod just; iar Isus i-a iubit pe vrăjmașii Săi așa încât din inimă a fost dispus să le facă bine — El nu le poartă dușmănie sau pică drept răspuns la ura lor, ci este gata să reverse asupra lor la timpul cuvenit binecuvântările Sale Milenare, ca ei să poată veni cu toții la cunoștința adevărului, și chiar și cei care L-au străpuns să-L poată privi și să plângă atunci când Dumnezeu va turna peste ei spiritul rugăciunii și cererii, la timpul cuvenit (Zah. 12:10). Noi trebuie să avem iubirea de vrăjmași pe care Domnul nostru o descrie zicând: „Iubiți pe vrăjmașii voștri, binecuvântați pe cei care vă blestemă, faceți bine celor care vă urăsc și rugați-vă pentru cei care vă insultă și vă prigonesc” (Mat. 5:44). Nu trebuie să lăsăm ca vreo amărăciune, animozitate sau răutate de vreun fel să locuiască în inimile noastre. Ele trebuie să fie atât de pline de Iubire, încât nici măcar un vrăjmaș să nu poată stârni în inimile noastre vreun sentiment rău sau răzbunător.

O, ce amabiliate îndelung răbdătoare și frățească este implicată în astfel de împlinire a caracterului care nu va găsi, nici chiar într-un vrăjmaș, nimic ce să-l stârnească la răutate, ură sau ceartă! Și aceasta este „ținta” spre care trebuie să alergăm ca Noi Creaturi. Noi am declarat aprecierea acestui spirit de Iubire; am declarat devotare față de acesta; ne-am consacrat viața în acord cu principiile lui; și acum suntem încercați ca să se vadă în ce măsură declarațiile noastre au fost sincere. Domnul foarte îndurător ne dă timp să alergăm această alergare, să dezvoltăm acest caracter. „El știe din ce suntem întocmiți; Își aduce aminte că suntem țărână.” Totuși, este esențial să ne conformăm acestor aranjamente dacă vrem să fim moștenitori împreună cu iubitul Fiu al lui Dumnezeu, ca membri ai Noii Creații.

Domnul nostru Isus, Căpetenia mântuirii noastre, n-a trebuit să alerge această alergare; n-a trebuit să dezvolte aceste diferite aspecte ale iubirii, căci fiind perfect El le-a avut pe acestea în perfecțiunea lor la începutul căii Sale. Încercarea Sa a fost să se vadă dacă va sta ferm sau nu va sta lângă aceste principii, caracteristici, dacă va continua să iubească pe Dumnezeu și dreptatea în grad suprem, dacă va continua să-i iubească pe frați așa încât să-Și dea viața pentru ei și va continua să-Și iubească vrăjmașii așa încât să-I placă să le facă bine; să se vadă dacă va sta ferm la standardul iubirii desăvârșite. Știm cum Și-a demonstrat El loialitatea Iubirii în toate gradele ei, prin aceea că Și-a dat viața, nu numai pentru prietenii Săi, dar și pentru dușmanii Săi, care L-au răstignit. Și noi trebuie să avem această experiență. Trebuie să ajungem la standardul Iubirii desăvârșite în inima noastră chiar dacă în trup s-ar putea să nu fim totdeauna în stare să exprimăm deplin sentimentele inimii noastre.

Unii ar putea alerga foarte repede alergarea — trecând marcajele unul după altul, ar putea ajunge repede la starea Iubirii desăvârșite. Alții, animați de mai puțin zel, sau privind cu mai puțină concentrare la Autorul credinței noastre, fac înaintare mai lentă în alergare și ani de zile se mulțumesc cu iubirea-datorie, sau poate merg puțin mai departe până la iubirea caracterului divin și a principiilor dreptății. Remarcabil de puțini au trecut de aceasta, ca să ajungă mai departe, la iubirea de frați, care să-i facă să se bucure în negările de sine, dacă prin acestea ar putea servi casa credinței; și încă mai puțini au ajuns până la punctul Iubirii desăvârșite — iubirea pentru vrăjmașii lor, care nu numai că ar evita să-i lezeze, prin cuvânt sau faptă, ci, pe lângă aceasta, s-ar bucura de binecuvântarea lor. Dacă Domnul a fost foarte răbdător cu noi, dându-ne ocazii abundente de a ajunge la „țintă", noi să ne bucurăm în compasiunea Sa și să fim cu atât mai energici acum ca să ajungem la „ținta premiului”, aducându-ne aminte că timpul este scurt și că numai acest caracter de Iubire perfectă va fi acceptat de Tatăl în Noua Creație.

După cum Domnul nostru a fost încercat la „ținta” Iubirii desăvârșite, la fel și noi trebuie să fim toți încercați după ce am ajuns la ea. De aceea nu trebuie să ne așteptăm să ajungem la acea „țintă" doar la ultima suflare a vieții, ci cât se poate de repede. Vom indica Lui Dumnezeu și fraților măsura zelului și iubirii noastre prin repeziciunea cu care vom ajunge la această „țintă".

Cuvintele apostolului, „Rămâneți în picioare, după ce veți fi biruit toate” (Efes. 6:13), sugerează că după ce am ajuns la „ținta” Iubirii desăvârșite vor fi încă multe încercări pentru noi — încercări ale credinței, încercări ale răbdării, încercări ale tuturor diferitelor elemente ale Iubirii. Lumea nu este un prieten care să ne favorizeze, să ne ajute să mergem înainte în direcția bună; Satan este încă Adversarul nostru și va fi în stare să stârnească multă opoziție — ca să ne forțeze să ne retragem de la poziția la care am ajuns. Aceasta este încercarea noastră. Trebuie să ținem ferm toate la câte am ajuns; trebuie să „alergăm spre țintă" până când ne va costa viața pământească — dându-ne viața în serviciul lui Dumnezeu pentru frați și făcând bine la toți oamenii când avem ocazia. „Cel care ne-a chemat este credincios”, care promite sprijin și orice ajutor necesar pe această cale. Harul Lui ne este de ajuns. 1 Tes. 5:24; 2 Cor. 12:9.

Vol. VI, pag. 364, par. 1, până la pag. 367, par. 2 (vezi întrebarea nr. 21):

Poziția acestei Creații Noi în fața lui Dumnezeu, în fața Legii Sale etc., este separată și distinctă de a altora. Ei au o stare nouă și socotită în fața lui Dumnezeu — prin credință — o stare de îndreptățire sau corectitudine socotită, după cum am văzut deja. Această corectitudine socotită, acordată lor prin meritul sacrificiului lui Cristos, nu numai că acoperă imperfecțiunile din trecut, ci ea continuă pentru ei ca o haină a dreptății care acoperă și îndreptățește, prin al cărei merit este acoperit fiecare defect fără voie, neajuns în cuvânt, faptă și gând. Ca Noi Creaturi, toți sunt îmbrăcați în mod figurativ cu haină albă — dreptatea sfinților, dreptatea atribuită a Răscumpărătorului, Capul lor. Aceste Creaturi Noi sunt acceptate în starea și relația lor ca membre ale Corpului lui Cristos pe baza declarației lor de Iubire. Declarația lor de consacrare este că ei astfel apreciază îndurarea și harul lui Dumnezeu, manifestate prin moartea Fiului Său, și îndreptățirea lor prin El, și astfel Îl iubesc pe Dătătorul tuturor favorurilor lor, încât le face plăcere să-și prezinte corpurile ca jertfe vii în armonie cu invitația divină.

Această consacrare sau jertfire a intereselor, speranțelor, scopurilor și ambițiilor pământești este determinată nu de frică, nici de o iubire egoistă pentru răsplată, ci de o iubire curată — de aprecierea iubirii divine și de o iubire sensibilă, care dorește să se manifeste față de Dumnezeu și în cooperare cu tot planul Său minunat. Aceste mărturisiri de iubire și devotare fiind acceptate de Domnul, acestora le este împărtășit Spiritul Său și ei sunt socotiți ca fii ai lui Dumnezeu, concepuți de Spiritul sfânt. „Preaiubiților, acum suntem copii ai lui Dumnezeu. Și ce vom fi nu s-a arătat încă îce schimbare mare vom suferi când vom primi la înviere corpurile noi pe care Domnul ni le-a promisș. Dar știm că, atunci când Se va arăta El, vom fi ca El, pentru că Îl vom vedea așa cum este își acest gând este satisfăcător pentru noiș.” 1 Ioan 3:2.

A pus oare Tatăl ceresc pe fiii Săi îngerești sub Legea Sinaitică? I-a avertizat oare să nu aibă alți dumnezei, să nu-și facă chipuri ca să li se închine, să nu râvnească ce-i al altuia, să nu fure, să nu pună mărturie mincinoasă, să nu ucidă etc.? Noi răspundem, nu; în mod sigur El n-a fixat astfel de lege pentru fiii Săi îngerești. Atunci de ce am aștepta ca astfel de lege să-i fie dată Noii Creații? N-a acceptat oare Tatăl ceresc aceste Noi Creaturi ca fii ai Săi și nu le-a dat oare din Spiritul Său? Și ar putea fi oare necesar să le dea astfel de legi celor care au primit Spiritul sfânt în locul propriei lor dispoziții sau voințe naturale egoiste? Putem vedea că este potrivit a pune servitorii sub legi, deoarece ei nu sunt în mod vital interesați de binele general și ar putea să nu aibă în întregime spiritul sau dispoziția stăpânului lor; dar dacă presupunem un stăpân perfect și fii perfecți, cu totul pătrunși de spiritul Său, plăcându-le să-I facă voia și bucurându-se să fie conlucrători cu El în toate planurile Sale îndurătoare, cum ar putea fi necesar ca un astfel de tată să pună astfel de fii sub astfel de legi?

„Moise, într-adevăr, a fost „credincios în toată casa Lui”, ca servitor”, iar acea casă a servitorilor a fost în mod cuvenit sub Legea Mozaică, „adăugată din cauza fărădelegilor, până când avea să vină „Sămânța””. Isus, după trup, S-a lipsit de un nume bun și a devenit rob, servitor sub Lege, pentru ca să poată demonstra nu numai că Legea era dreaptă, ci și că El a fost perfect după trup, precum și să poată răscumpăra lumea. Când a înviat din morți și a devenit „întâiul-născut dintre cei morți”, El a ajuns să fie întâiul-născut dintre mulți frați — Capul Noii Creații. După trup El era sub Lege, dar Noua Creatură, Domnul înviat, nu este sub Lege, și El este cel care a devenit Capul casei noi a fiilor; „Hristos este credincios ca Fiu peste casa Lui îa fiilorș. Și casa Lui suntem noi dacă păstrăm până la sfârșit încrederea neclintită” etc. Și chiar dacă suntem încă în carne, ca Noi Creaturi nu suntem din carne și nu suntem tratați ca și cum am fi carne — nu suntem tratați de Dumnezeu cum este tratat restul omenirii, ci, ca și Creaturi Noi, care deocamdată locuim în trup ca într-un tabernacol sau cort, așteptând adopția, adică eliberarea corpului nostru întreg, ca să fim împreună cu Capul nostru deja glorificat și asemenea Lui. „Voi însă nu sunteți îconsiderați de Dumnezeu ca fiindș în firea păcătoasă, ci în Duhul, dacă Duhul lui Dumnezeu locuiește în adevăr în voi.” Rom. 8:8, 9.

Nimeni nu poate înțelege clar acest subiect decât dacă-l privește din punct de vedere divin. Aceste Creaturi Noi, toate concepute de Spiritul sfânt, nu s-ar putea gândi să aibă decât un singur Dumnezeu; nu s-ar putea gândi să-și făcă chipuri sau să li se închine; nu s-ar putea gândi să hulească numele lui Dumnezeu; nu s-ar putea gândi să fure de la alții — foarte mult ar prefera să dea; nu s-ar putea gândi să aducă mărturie mincinoasă împotriva altuia — mai degrabă iubirea care este în ei ar căuta să acopere și să ascundă neajunsurile, nu numai ale fraților, ci și ale lumii în general; nu s-ar putea gândi să ucidă un semen — mai degrabă și-ar da viața pentru alții și aceasta cu prisosință — da, spiritul lor sfânt i-ar îndemna să-și dea viața pentru frați, după cum același Spirit sfânt L-a îndemnat pe Căpetenia mântuirii noastre să Se dea pe Sine ca răscumpărare pentru toți. Nu vedem noi, deci, că dacă Dumnezeu i-ar fi dat o lege Noii Creații, casei fiilor, asemenea celei date casei servitorilor, ar fi fost ceva cu totul nepotrivit — ceva cu totul necorespunzător? Membrii acestei „case a fiilor” n-ar putea fi răspunzători în fața unei astfel de legi fără să-și piardă Spiritul sfânt, fără să înceteze a fi din Noua Creație; căci „dacă n-are cineva Duhul îmintea, dispozițiaș lui Hristos, nu este al Lui”. Rom. 8:9.

Dar cum pot fi aceste Noi Creaturi fără o lege — fără ceva reglementări? Răspundem că cea mai înaltă declarație a Legii divine este Iubirea. Poruncile lui Dumnezeu sunt așa de cuprinzătoare, așa de pătrunzătoare, așa despart încheieturile și măduva, încât ele nu pot fi împlinite în sensul absolut, complet, decât prin Iubire. Dacă am putea presupune că fiecare punct din Lege ar fi împlinit cu strictețe și totuși spiritul devotării iubitoare față de Dumnezeu să fie absent, Legea divină n-ar fi satisfăcută. Dimpotrivă, Iubirea este împlinirea Legii, iar unde domnește Iubirea, fiecare punct și fiecare aspect al aranjamentului divin va fi urmărit și ascultat cu zel după capacitatea cea mai bună a ființei; nu din constrângere, ci cu bucurie, din iubire.

Astfel de iubire pentru Dumnezeu și pentru dreptatea Sa a declarat Noua Creație la consacrare; și atunci Iubirea a devenit Legea ei și ea este strâns legată de această Lege a Iubirii — chiar până la moarte. Orice eșec în supunerea la această Lege este în acea măsură o încălcare a relației de Legământ. După cum ascultarea de acea lege a Iubirii, în măsura cunoștinței și capacității, înseamnă sacrificiu de sine și biruință asupra spiritului lumii, asupra slăbiciunilor cărnii și asupra împotrivirii Adversarului — harul Domnului compensând pentru greșelile neintenționate și scoțându-i pe aceștia biruitori prin numele și meritul Său — tot așa, pe de altă parte, neascultarea voită față de ea, încălcarea deliberată și persistentă a acestei Legi a Iubirii ar însemna pierderea spiritului înfierii — ar însemna stingerea Spiritului sfânt, ar însemna că Noua Creatură a murit, a încetat să mai existe.

R 3145, col. 2, par. 2, până la sfârșit (vezi întrebarea nr. 22):

Este adevărat, „pe cine Fiul îl face liber este cu adevărat liber”, și noi toți trebuie să „rămânem tari în libertatea cu care ne-a eliberat Hristos”, dar este adevărat și aceea că trebuie să fim în gardă ca nu cumva să ne folosim libertatea așa încât să poticnim pe alții mai slabi decât noi — nu atât de capabili să-și folosească libertatea lui Cristos în mod discriminatoriu. Libertatea cu care Cristos face liber poate fi privită din două puncte de vedere: dacă ne dă libertate să mâncăm fără reținere, într-un mod în care evreii nu aveau libertatea să mănânce, ea ne dă libertatea și să ne abținem; și oricine are Spiritul lui Cristos și caută să urmeze în urmele Lui, s-a angajat în fața Domnului să-și folosească libertatea, nu în promovarea dorințelor, ambițiilor și poftelor cărnii, ci în sacrificiu de sine, urmând în urmele Învățătorului, căutând să-și dea chiar viața pentru frați — pentru ajutorul lor. Ce diferite sunt aceste moduri de a folosi libertatea! Folosirea ei egoistă va însemna mulțumire de sine, indiferent de interesele altora, folosirea ei iubitoare va îndemna la sacrifciu de sine în interesele altora.

Dar de ce? Ce principiu este implicat, care să oblige pe cineva a cărui conștiință este limpede, să se gândească la conștiința altuia? De ce să nu lase persoana cu o conștiință slabă să se îngrijească de propria sa conștiință, și să mănânce sau să se abțină de a mânca așa cum se simte înclinat? Apostolul explică faptul că aceasta ar fi bine dacă ar fi posibil; dar că persoana cu o minte mai slabă, cu puteri de gândire mai slabe, este posibil să fie mai slabă în toate privințele și ca atare poate fi mai ușor condusă de alții — în căi pe care conștiința sa nu le-ar aproba, din cauza puterilor de judecată mai slabe sau a cunoștinței inferioare. Unul ar putea, fără a-și încălca conștiința, să mănânce carne care a fost jertfită idolilor, sau chiar să stea la masă într-un templu de idoli, fără a-și dăuna conștiinței; dar altul, simțind că un astfel de lucru ar fi greșit, s-ar strădui să urmeze exemplul fratelui său mai tare și astfel ar putea să-și încalce conștiința, ceea ce ar fi un păcat pentru el. Orice încălcare a conștiinței, fie că lucrul în sine ar fi corect sau greșit, este un pas în direcția păcatului voit — este un curs coborâtor, care duce tot mai departe de la comuniunea și părtășia cu Domnul, și la încălcarea tot mai mare a conștiinței, și, ca atare, posibil să ducă la Moartea a Doua. Astfel prezintă apostolul chestiunea: „Și astfel, el, care este mai slab, va pieri din cauza acestei cunoștințe a ta, el, fratele pentru care a murit Hristos”.

Întrebarea nu este dacă ar fi păcat să mâncăm din carnea jertfită idolilor, ci dacă ar fi păcat împotriva spiritului iubirii, a legii noii creații, să facem ceva ce în mod rațional s-ar dovedi o cauză de poticnire pentru fratele nostru — nu numai pentru frații în Cristos, Biserica, ci chiar pentru unul dintre semenii noștri după trup — căci Cristos a murit pentru păcatele întregii lumi. Este o crimă foarte serioasă împotriva legii iubirii și împotriva poruncii Domnului să facem ca unul dintre frații Lui să se poticnească (Rom. 14:13, 21; Mat. 18:6), dar ar fi de asemenea o crimă în ochii Lui dacă am poticni pe alții — dacă i-am împiedica să ne devină frați și să fie în casa credinței. Ca atare, este clar că deși cunoștința ar putea îndepărta toate interdicțiile din conștiința noastră și toate restrângerile libertății noastre, totuși iubirea trebuie să vină și să aprobe libertatea, înainte de a o putea exercita. Iubirea pune o poruncă fermă asupra noastră, zicând: Să iubești pe Domnul cu toată inima ta și pe aproapele tău ca pe tine însuți. Prin urmare iubirea, nu cunoștința, nu libertatea, trebuie să decidă în final fiecare chestiune.

Să luăm poziție alături de Domnul și să hotărâm că, departe de a ne folosi libertățile în vreun mod care ar putea dăuna altora, vom refuza să le folosim; și mai degrabă le vom sacrifica pentru beneficiul altora — întocmai cum Învățătorul nostru, ca Răscumpărător al nostru, a dat tot ce a avut. Să adoptăm cuvintele apostolului, din ultimul verset al acestei lecții, și să hotărâm o dată pentru totdeauna că n-am face nimic ce ar dăuna unui frate — n-am exercita nici o libertate a noastră, oricât de rațională în ea însăși, care ar produce daună fratelui nostru; vom renunța la ea în folosul lui; o vom sacrifica; în acea măsură, de dragul lui, ne vom da viața pentru el.

Ocazional există poate un pericol de aplicare greșită a acestui principiu; ca de pildă, duhoborii (o sectă creștină disidentă care și-a avut începutul în Rusia în sec. 18 — n. t.) ne-ar putea spune: Noi vedem că este greșit să mâncăm carne de orice fel și este greșit să folosim piei de animale pentru a face pantofi, și voi trebuie să aveți grijă de conștiința noastră slabă în această chestiune și să nu mâncați carne sau să nu purtați pantofi. Noi răspundem că aceasta nu este o chestiune asemănătoare cu aceea pe care a explicat-o apotolul, în care noi să renunțăm la libertățile noastre. Dimpotrivă, Cuvântul Domnului și obiceiurile din societate sunt opuse acestor oameni dezorientați, și a ceda la dezechilibrul lor mental în această chestiune ar însemna să-i ajutăm în direcția greșită. Faptul că noi ne-am abține de la a consuma carne sau a purta pantofi de piele, în nici un sens al cuvântului nu i-ar ajuta să obțină vederi mai bune; nici faptul că noi mâncăm carne sau purtăm articole din piele nu ar avea nimic de-a face cu conștiința lor, în nici un sens al cuvântului. Alți frați au antipatie față de folosirea instrumentelor muzicale în adorarea lui Dumnezeu, tot așa cum au fost unii care au obiectat la locurile de adunare încălzite și echipate cu scaune confortabile. Aceștia ar putea uneori abuza de argumentul apostolului, pretinzând că libertățile fraților le-ar leza conștiința și că astfel de libertăți să fie limitate în interesul lor. Răspunsul nostru pentru ei trebuie de asemenea să fie acela că ei aplică greșit argumentul apostolului: el nu vrea să spună că poporul Domnului trebuie să-și favorizeze unii altora mofturile, în așa mod încât să fie spre dauna generală a Bisericii. Superstițiile nu trebuie să fie încurajate în Biserică, nici avantajele și libertățile spirituale nu trebuie să fie sacrificate pentru ei. Totuși, iubirea trebuie să aibă întotdeauna voce în toate afacerile poporului Domnului; și chiar cele care ar fi impuse în mod greșit asupra fraților datorită slăbiciunii, să fie tratate cu iubire și obiecțiile lor etc. să fie discutate. Ei trebuie să vadă că au deplină libertate să facă orice le cere Domnul, reținându-se de la orice pare a fi rău, și că fraților lor trebuie să li se acorde aceleași privilegii. Dacă ei nu pot cânta, în bună conștiință, cu instrumente muzicale sau cu vocea, să stea în tăcere, sau să cânte acasă. A lăuda pe Domnul cu instrumente este o chestiune foarte diferită de aceea de a mânca într-un templu de idoli.

O chestiune cumva asemănătoare acesteia, asupra căreia a hotărât apostolul, se poate ridica astăzi în privința frecventării adorării publice în bisericile nominale, protestante și catolice — inclusiv a caracterului potrivit al împărtășirii din „sacrament” sau „liturghie”. În această chestiune fiecare are libertate personală; fiecare să fie pe deplin convins în mintea sa și să urmeze îndrumarea propriei sale conștiințe. După judecata noastră, ar fi o ofensă mult mai serioasă a te împărtăși din liturghie în serviciile Bisericilor Romano-catolică, Greco-catolică sau Sacerdotală Episcopală, decât să stai într-un templu de idoli și să te împărtășești din mâncarea jertfită idolilor; fiindcă Liturghia este în mod special o urâciune înaintea Domnului (Evr. 7:25; 10:14). În privința participării la Cina Domnului, cum este respectată de majoritatea protestanților: noi n-am putea vedea nici un rău în aceasta — cei care participă ar putea să respecte și să adore pe Dumnezeu în mod inteligent, chiar dacă își dau seama de caracterul nepotrivit, după Scripturi, al unei asemenea celebrări. Gândim că o participare regulată la serviciile Babilonului și la interpretarea lui greșită a Cinei Domnului ar fi neplăcută Domnului — dăunătoare progresului nostru spiritual, și de asemenea periculoasă pentru poticnirea unora mai slabi în discernământul lor. De aceea, sfatul nostru ar fi ca, pe de o parte să nu simțim astfel de restricție încât să ne fie teamă să intrăm într-o clădire a bisericii nominale ca să ascultăm un serviciu acolo, iar pe de altă parte să nu părem că ne dăm consimțământul la erorile lor prin frecventare și participare regulată — cu excepția acelor adunări care ne-ar permite o ocazie deplină pentru prezentarea adevărului.

Altă ilustrație a acestui principiu în timpurile noastre se află în chestiunea băuturilor spirtoase. Nu este nici o discuție că e greșit ca cineva să se îmbete — să-și piardă simțirea, și pe lângă aceasta să se pună în situația de a putea dăuna altora și desigur să dezonoreze pe Creatorul său. Problema libertății vine numai în privința folosirii băuturilor în astfel de mod încât să nu aducă dezonoare lui Dumnezeu și nici daună pentru noi sau pentru aproapele nostru. Toți recunosc faptul că băuturile îmbătătoare sunt o ispită pentru lume în general, și sugestia noastră pentru frații care simt că ei au putere deplină de a se înfrâna în folosirea băuturilor, este ca ei să aplice argumentul apostolului din această lecție, și să hotărască dacă n-ar putea onora mai bine pe Domnul și ajuta pe cei care sunt mai slabi decât ei, folosindu-și libertatea în direcția abținerii totale — a sacrificării drepturilor — mai degrabă decât a o folosi în direcția moderației în băutură.

În măsura în care putem noi discerne, beția este unul din cele mai groaznice rele care biciuiesc rasa noastră în prezent. Mulți sunt atât de slabi prin cădere, prin ereditate, încât sunt cu totul incapabili să se împotrivească stăpânirii băuturilor îmbătătoare, dacă odată au cedat la ele. Este oare prea mult să se ceară de la cei care și-au consacrat viața Domnului, dreptății și binecuvântării altora, să se lepede de sine în această chestiune, și astfel să-și depună unele libertăți și privilegii în interesul fraților și în interesul lumii în general?

Argumente asemănătoare ar putea fi aduse și în privința folosirii tutunului, a cărților de joc și a diferitelor mijloace pe care le folosește Adversarul să ademenească omenirea la păcat. Argumentul sănătos, să observăm, este cel al iubirii. În măsura în care creștem în harurile Domnului, în spiritul Său de iubire, vom fi bucuroși, nu numai să îndepărtăm orice murdărie a cărnii pentru noi înșine și să fim mai mult asemenea Domnului, ci și, la îndemnul iubirii, vom dori să îndepărtăm de la noi orice ar putea avea o influență rea asupra altora, oricare am putea noi considera că sunt libertățile noastre în privința lor.

R 3070 — Pretențiile Iubirii și ale Dreptății (vezi întrebarea nr. 29):

Nimic nu este mai necesar pentru pacea și prosperitatea Bisericii lui Dumnezeu decât ca membrii ei să aibă o înțelegere și o apreciere clară a principiilor morale, cu o hotărâre deplină de a fi stăpâniți de ele. Chiar printre creștini sunt adesea deosebiri în privința principiilor de acțiune, care intervin mult în creșterea și prosperitatea spirituală. Astfel de dificultăți se iscă în mod frecvent din cauza eșecului de a face deosebire în mod corect între pretențiile relative ale iubirii și ale dreptății. De aceea considerăm că este de folos să analizăm pe scurt aceste principii și funcționarea lor printre copiii lui Dumnezeu.

Dreptatea este uneori reprezentată printr-o balanță echilibrată, iar alteori printr-un pătrat și o busolă, ambele fiind un simbol potrivit al caracterului ei. Dreptatea nu cunoaște nici un compromis și nici o deviere de la regula ei fixă de acțiune. Este matematic precisă. Ea nu renunță la nimic pentru „greutate bună” sau „măsură bună”. În ea nu este har, inimă, iubire, simpatie, favoare de vreun fel. Este măsura rece și calculată a adevărului și a justiției. Când se face dreptate, celui care o face nu i se cuvin mulțumiri: acesta și-a făcut numai datoria, a cărei neglijare ar fi fost culpabilă și a cărei înfăptuire nu merită favoare sau laudă. Și totuși, rece, ferm și neîndurat cum este acest principiu, se spune că este însăși temelia tronului lui Dumnezeu. Este principiul care stă la baza tuturor procedurilor Sale cu toate creaturile Sale: este principiul Său neschimbător de afaceri. Și ce ferm ține El la acesta, este vizibil pentru fiecare persoană care este familiară cu planul de mântuire, plan al cărui prim pas a fost să satisfacă pretențiile dreptății împotriva rasei noastre. Deși costul înfăptuirii acestui lucru a fost viața singurului Său Fiu conceput și preaiubit, atât de important a fost acest principiu, încât L-a dat fără plată pentru noi toți — ca să satisfacă pretențiile lui legale împotriva noastră.

Principiul iubirii, spre deosebire de cel al dreptății, se revarsă de tandrețe și dorește să binecuvânteze. Este plin de har și se desfătează în acordarea favorii. Este evident însă că nici o acțiune nu poate fi privită ca o favoare sau o manifestare a iubirii, dacă nu are la baza ei temelia substanțială a dreptății. Astfel, de exemplu, dacă cineva vine la tine cu un dar și în același timp nesocotește o datorie justă pe care o are la tine, darul este departe de a fi apreciat ca o expresie a iubirii și vei zice: trebuie să fim drepți, înainte de a încerca să fim generoși.

Și acest lucru este corect: dacă dreptatea este principiul de temelie în toate procedurile lui Dumnezeu, acesta trebuie să fie și în ale noastre; și nu mai puțin printre frații în Cristos decât printre aceia din lume. Ca frați în Cristos nu avem nici un drept să abuzăm de favoarea altora. Orice drept pe care-l avem de a pretinde unul de la altul este simpla dreptate — dreptate în plătirea datoriilor oneste altora, dreptate în judecarea altora (care trebuie să aibă îngăduință pentru slăbiciuni etc., fiindcă ne dăm seama că și în noi este o măsură de asemenea imperfecțiune), și dreptate în tratarea corectă și prietenoasă a altora. Pe acestea avem dreptul să le pretindem; și de asemenea trebuie să avem în minte că în timp ce avem acest drept pe care-l putem pretinde pentru noi înșine de la alții, suntem exact la fel de obligați să-l acordăm și noi lor.

Dar în timp ce putem pretinde dreptate — deși nu este obligatoriu s-o cerem pentru noi, și putem, dacă vrem, chiar să suferim nedreptate fără să ne plângem — noi trebuie să o facem, dacă suntem ai lui Cristos. Cu alte cuvinte, noi nu suntem răspunzători pentru acțiunile altora în aceste privințe, dar suntem răspunzători pentru ale noastre. Și, de aceea, trebuie să căutăm ca toate acțiunile noastre să fie conformate după regula exactă a dreptății, înainte de a face chiar și o singură faptă ca expresie a iubirii.

Principiul iubirii nu este un principiu exact, care să poată fi măsurat și cântărit ca acela al dreptății. El are un caracter întreit, fiind milos, simțitor cu alții și reverențios, potrivit obiectului asupra căruia se concentrează. Iubirea din milă este cea mai joasă formă de iubire: aceasta ia cunoștință chiar și de cei josnici și degradați și este activă în măsuri de ajutor. Iubirea din simpatie se ridică mai sus și acordă părtășie. Dar iubirea din reverență se ridică mai sus de toate acestea și se desfătează în a contempla ce este bine, curat și frumos. În acest sens din urmă putem într-adevăr iubi pe Dumnezeu în grad suprem, ca fiind personificarea a tot ceea ce este cu adevărat vrednic de admirație și reverență, și pe semenii noștri în măsura în care ei au această asemănare.

Deși datorăm fiecărui om iubire într-unul din aceste sensuri, noi nu o putem cere unul de la altul, cum putem cere principiul dreptății; căci iubirea trece peste dreptate. Dreptatea umple măsura, dar iubirea o scutură, o apasă, o vârfuiește și întrece dreptatea. Prin urmare, iubirea este un lucru pe care nu trebuie să-l pretinzi, de lipsa lui nu trebuie să te plângi, ci trebuie să-l apreciezi cu recunoștință, ca pe o favoare, și să-l întorci mărinimos. Oricine dorește iubirea să o dorească în cel mai înalt sens, în sensul de admirație și respect. Dar acest fel de iubire este cea mai prețioasă, și singura cale de a o câștiga este să manifestăm acea noblețe de caracter care o provoacă la alții care sunt cu adevărat nobili.

Iubirea din simpatie și părtășie este de asemenea foarte prețioasă; dar, dacă vine numai ca răspuns la o cerere, vine lipsită de parfumul ei cel mai ales: de aceea n-o cereți niciodată, ci mai degrabă prin manifestarea ei față de alții faceți să vi se răspundă la ea.

Iubirea din milă nu este provocată de noblețea subiectului, ci de noblețea celui care o acordă, care este atât de plin de principiul iubirii încât ea se revarsă în impulsurile ei generoase chiar și către cei nevrednici. Nu toți subiecții iubirii sunt însă vrednici de iubire în sensurile cele mai înalte; dar unii ca aceștia atrag iubirea noastră în toate sensurile.

A cere revărsarea de binecuvântare a iubirii — care este în afara pretențiilor dreptății — este numai o manifestare a spiritului de acaparare. Noi putem acționa după acest principiu al iubirii, dar nu-l putem pretinde de la alții. Inversul acesteia arată o lipsă a iubirii și o considerabilă măsură de egoism.

Astfel, de exemplu, doi copii ai Domnului împărțeau odată o cameră, și, nevăzând corect pretențiile dreptății și ale iubirii, unul a abuzat de iubirea frățească a celuilalt până acolo încât a așteptat ca el să plătească toată chiria; și când celălalt i-a menționat pretențiile dreptății, el a venit cu pretenția iubirii frățești, și cel dintâi cu reținere a cedat, gândind totuși că unii creștini au mai puține principii decât mulți oameni din lume. Ce straniu este ca unii copii ai lui Dumnezeu să aibă o vedere atât de îngustă și unilaterală! Nu pot toți vedea că iubirea și dreptatea trebuie să lucreze în ambele moduri și că treaba fiecăruia este să nu supravegheze pe alții în aceste privințe, ci să se uite bine la propria sa cale, și, dacă vrea să învețe pe alții, să fie mai degrabă prin exemplu decât prin sfat?

Să ne ferim de o dispoziție de acaparare, și fiecare să țină minte că este un administrator peste bunurile sale și nu peste ale aproapelui, și că fiecare este răspunzător în fața Domnului, și nu în fața fratelui său, pentru folosirea corectă a ceea ce Stăpânul i-a încredințat lui. Nu există nimic mai neplăcut și mai respingător pentru copiii lui Dumnezeu decât o dispoziție de critică meschină a treburilor individuale ale altuia. Este un lucru prea mic pentru sfinți și arată o tristă lipsă a acelei iubiri frățești care ar trebui să fie în mod special vizibilă prin amabilitate largă și generoasă, care mai degrabă ar acoperi o mulțime de păcate decât să exagereze unul.

Vol. VI, pag. 402, par. 2, până la pag. 409 — „Nu judecați, ca să nu fiți judecați; căci cu ce judecată judecați, veți fi judecați” (vezi întrebarea nr. 36):

Judecătorii competenți ai Bisericii sunt Tatăl și Fiul — Fiul fiind reprezentantul Tatălui, căruia El I-a încredințat toată judecata (Ioan 5:22, 27). Noile Creaturi nu sunt competente să se judece unii pe alții din două motive: (1) Puțini dintre ei înțeleg pe deplin și apreciază Legea divină a Iubirii care guvernează totul. (2) Evident, puțini își pot citi propriile inimi fără să greșească; mulți se judecă fie prea aspru fie prea îngăduitor și ca atare ar trebui să decline a sta să judece inima altuia, ale cărui motive ar putea fi departe de a fi apreciate. Din cauza incompetenței noastre de a judeca, Domnul — în timp ce ne asigură că aceasta va fi una dintre funcțiile noastre viitoare în Împărăție, după ce ne vom califica prin participare în Întâia Înviere — interzice acum orice judecată individuală printre urmașii Săi, și îi amenință că dacă persistă în a se judeca unul pe altul nu trebuie să se aștepte la mai multă milă și îngăduință decât arată ei față de alții (Mat. 7:2; Luca 6:38). Același gând este întărit și în rugăciunea dată nouă ca exemplu: „Și ne iartă nouă greșelile noastre, precum și noi iertăm celor care ne-au greșit”. Mat. 6:12.

Aceasta nu este o regulă arbitrară prin care Domnul ne va trata nedrept și fără generozitate, dacă noi îi tratăm pe alții în felul acesta: dimpotrivă, aici este implicat un principiu corect. Noi suntem prin natură „copii ai mâniei”, „vase ... pregătite pentru pieire”; și chiar dacă Domnul Își propune cu îndurare să ne binecuvânteze și să ne elibereze de păcatele și slăbiciunile noastre și să ne desăvârșească prin Răscumpărătorul nostru, El va face acest lucru numai cu condiția acceptării Legii Sale de Iubire și a conformării inimii noastre cu ea. El nu-Și propune să accepte pe cei neregenerați și să aibă „copii ai mâniei” în familia Sa. Ca să fie potriviți pentru un loc în casa Tatălui formată din multe locașuri (planuri de existență) (Ioan 14:2), toți trebuie să înceteze a fi copii ai mâniei și să devină copii ai Iubirii — fiind schimbați din slavă în slavă de Spiritul Domnului nostru, spiritul Iubirii. De aceea, oricine refuză să dezvolte spiritul Iubirii și insistă, contrar acestuia, să judece necaritabil pe ceilalți ucenici, dovedește că nu crește în cunoștință și har, că nu este schimbat din slavă în slavă în asemănarea inimii cu Domnul, că nu este un adevărat urmaș al Domnului, și, prin urmare, nu trebuie să i se acorde mai multă milă decât acordă el însuși în încercarea sa de a copia pe Domnul său. Gradul asemănării cu Domnul (în iubire) va fi demonstrat prin mila și generozitatea sa față de semeni în gând, cuvânt și faptă.

O, dacă toți cei concepuți de Spirit, „Noua Creație”, și-ar putea da seama că acest spirit al judecării (condamnării), vai! atât de obișnuit (într-adevăr, aproape „păcatul care înfășoară" poporul Domnului), măsoară lipsa lor de spirit al Iubirii — lipsa lor de Spirit al lui Cristos — care, fiind total absent, ne-ar dovedi că „nu suntem ai Lui” (Rom. 8:9). Suntem convinși că, cu cât acest fapt va fi înțeles mai repede, cu atât va progresa mai repede marea transformare „din slavă în slavă", atât de esențială pentru acceptarea noastră finală ca membri ai Noii Creații.

Dar puțini din poporul Domnului își dau seama în ce măsură îi judecă pe alții, și aceasta cu o asprime care, dacă Domnul ar aplica-o față de ei, în mod sigur i-ar exclude de la Împărăție. Sub făgăduința generoasă a Domnului nostru că vom fi judecați tot atât de îngăduitor cum îi judecăm noi pe alții, ne-am fi putut teme că tendința ar fi spre prea mare bunăvoință, prea mare îndurare, și că cuvintele „nu se gândește la rău” ar putea fi duse la extremă. Dar nu este așa! Toate forțele naturii decăzute sunt ferm fixate în direcție opusă. Au trecut mai bine de optsprezece secole de când Domnul nostru a făcut această propunere generoasă, să ne judece tot atât de îngăduitor cum îi judecăm noi pe alții, și totuși ce puțini ar putea pretinde multă milă sub această promisiune! Ar fi folositor să ne examinăm aplecarea de a-i judeca pe alții. Să facem acest lucru, cu rugăciune.

Mintea carnală sau decăzută este egoistă; și în măsura în care ea este pentru sine, este împotriva altora — dispusă să se aprobe sau să se scuze pe sine și să dezaprobe și să condamne pe alții. Acest lucru este atât de bine înrădăcinat, încât este un obicei inconștient, cum am clipi sau am respira. Acest obicei este mai pronunțat unde educația este mai avansată. Mintea recunoaște idealurile și standardele mai înalte și imediat măsoară pe fiecare după ele, găsind desigur ceva greșit la toți. Ea își găsește plăcerea în a repeta greșelile și slăbiciunile altora, în timp ce pe ale sale de același fel sau de alt fel le ignoră — și uneori cu ipocrizie chiar denunță slăbiciunile altuia, tocmai cu scopul de a și le ascunde pe ale sale sau de a lăsa impresia că are caracter superior în privința chestiunii în discuție. Astfel este dispoziția josnică, vrednică de dispreț a vechii naturi decăzute. Mintea nouă, concepută de Spiritul Domnului, Spiritul sfânt al Iubirii, este de la început în conflict cu această minte veche egoistă, sub îndrumarea Cuvântului Domnului — sub Legea Iubirii și sub Regula de Aur, și ajunge tot mai mult în conflict pe măsură ce creștem în har și cunoștință. La început toate Creaturile Noi sunt numai „prunci în Hristos” și apreciază noua Lege numai vag; dar dacă nu ajung la creștere și nu apreciază Legea Iubirii și nu se ridică la înălțimea ei, marele premiu nu va fi câștigat.

Legea Iubirii spune: este rușine ca slăbiciunile și neajunsurile fraților sau ale altora să fie expuse în fața lumii; este rușine că mila și simpatia nu iese în față să spună un cuvânt în apărarea lor, dacă este prea târziu să întindă mantia carității peste greșelile lor ca să le ascundă cu totul! După cum nobilul, iubitorul nostru Învățător a spus într-o împrejurare, când I s-a cerut să condamne o păcătoasă: „Cine dintre voi este fără păcat, să arunce cel dintâi cu piatra”. Persoana fără slăbiciuni proprii ar putea fi scuzabilă într-o măsură pentru asumarea poziției de executor al Dreptății, fără a fi poftită de Domnul — răzbunându-se pe cei care au greșit, expunându-i în fața lumii etc., dar noi aflăm că Învățătorul nostru, care n-a cunoscut deloc păcat, a avut atât de multă Iubire în inimă încât a fost dispus să scuze și să ierte mai degrabă decât să pedepsească, să expună greșelile și să mustre cu asprime. Și fără îndoială tot așa va fi cu toți cei concepuți de Spiritul Său: în măsura în care cresc în asemănarea Sa, ei vor fi ultimii care să se roage pentru răzbunare — ultimii care să execute pedepse prin intermediul limbii sau altfel, până când Marele Judecător va porunci astfel. Acum El, dimpotrivă, ne instruiește: „Nu judecați nimic înainte de vreme”, și spune: „Răzbunarea este a Mea”.

Bine a descris apostolul spiritul Iubirii, zicând: „Dragostea este îndelung răbdătoare, este plină de bunătate” — față de cel care greșește. „Dragostea nu este invidioasă" pentru succesul altora, nu caută să diminueze cinstea lor, nici să-i tragă de la ea. „Dragostea nu se laudă, nu se umflă de mândrie”, și, prin urmare, nu caută niciodată să micșoreze strălucirea altora ca să se facă pe sine să strălucească prin contrast. „Nu se poartă necuviincios”, fără moderație — nu are dorințe extreme și egoiste, și evită metodele extreme. Dragostea „nu caută folosul său” — nu tânjește după onorurile, bogățiile sau faima altora, ci se delectează văzându-i binecuvântați și mai curând ar adăuga la binecuvântările lor decât să le micșoreze. Dragostea „nu se aprinde de mânie”, nici chiar ca să dea răsplăți juste: aducându-și aminte de necazul prezent al întregii omeniri, venit prin cădere, este compătimitoare mai degrabă decât mânioasă. Dragostea „nu se gândește la rău”; ea nu numai că nu va inventa și nu-și va imagina răul, dar va fi atât de dispusă să acorde beneficiul îndoielii, încât „bănuielile rele” îi vor fi străine. (Compară cu 1 Tim. 6:4.) Dragostea „nu se bucură de nelegiuire, ci se bucură de adevăr îdreptateș”; ca atare se va delecta în a descoperi și a face cunoscute cuvinte și fapte nobile, dar nu-i va face plăcere, ci va evita expunerea cuvintelor sau faptelor rușinoase. Dragostea „acoperă toate” (vers. 7, subsol — n. e.) ca și cu o mantie a simpatiei — deoarece nimic și nimeni nu este perfect, așa încât să reziste la o inspecție amănunțită. Dragostea anticipează și are totdeauna pregătită mantia bunăvoinței. Dragostea „crede toate” — nu este dispusă să conteste pretențiile de bune intenții, ci mai degrabă să le accepte. Dragostea „nădăjduiește toate”, contestând cât poate de mult ideea degradării totale. Dragostea „rabdă toate”; este imposibil să fixeze o limită la care să-l refuze pe cel ce are remușcări cu adevărat. „Dragostea nu piere niciodată.” Alte haruri și daruri și-ar putea servi scopul și apoi să treacă, dar Dragostea este atât de esențială, încât, odată obținută, va fi totdeauna a noastră — toată eternitatea. Dragostea este lucrul principal. 1 Cor. 13:4-13.

Dar, dacă a spune adevărul în mod supărător înseamnă a încălca Legea Iubirii și Regula de Aur, ce vom zice despre obiceiul încă și mai necuviincios, încă și mai urât, încă și mai criminal, atât de obișnuit nu numai printre cei lumești și printre creștinii nominali, ci și printre creștinii adevărați — acela de a spune despre alții lucruri necuviincioase, despre care nu se știe sigur că sunt adevărate. O, rușine! rușine! ca cineva din poporul Domnului să treacă cu vederea în așa măsură instrucțiunea Domnului, „nu vorbiți de rău pe nimeni”, și ca cineva, în afară de cei mai mici copii și novici în Legea Iubirii, să-i înțeleagă atât de greșit mesajul — încât fără cele mai neîndoielnice dovezi din gura a doi sau trei martori, și încă fără rețineri, până să și creadă răul despre un frate sau un semen, dar mi-te să-l mai și repete altora — să-l defăimeze pe bază de suspiciune sau zvon!

Noi trebuie să ne judecăm pe noi înșine

„Dacă ne-am judeca singuri, n-am fi judecați îpedepsiți, corectați de Domnulș.” 1 Cor. 11:31.

Regula de Aur va rezolva desigur această dispoziție de „a pălăvrăgi” despre alții și despre afacerile lor. Care bârfitor vrea să fie bârfit? Care palavragiu vrea să i se discute problemele, necazurile și slăbiciunile, fie în public fie confidențial? „Lumea” nu prea are de vorbit altceva decât bârfe și scandal, dar Noua Creație ar trebui să fie de preferință mută până când iubirea și planul lui Dumnezeu îi va fi dat marea temă despre care au cântat îngerii — „Slavă lui Dumnezeu în locurile preaînalte și pace pe pământ între oamenii plăcuți Lui”. Atunci „cuvintele gurii lor și cugetarea inimii lor” vor fi plăcute Domnului și o binecuvântare pentru cei cu care vin în legătură.

Apostolul, comentând despre limbă, arată că acest mădular mic al corpului nostru are mare influență. Ea ar putea răspândi cuvinte blânde care să nu moară niciodată, ci să continue mereu și mereu, binecuvântând pe cei vii, iar prin ei pe cei încă nenăscuți. Sau, „plină de otravă de moarte”, ea poate răspândi semințele otrăvitoare ale gândului ca să amărască viața unora și să strice și să zdrobească viața altora. Apostolul spune — „Cu ea binecuvântăm îonorămș pe Domnul și pe Tatăl, și tot cu ea blestemăm îrănimș pe oameni ... Din aceeași gură iese și binecuvântarea și blestemul. Nu trebuie să fie așa, frații mei! Oare din aceeași deschidere a izvorului țâșnește și apă dulce și apă amară?” Iac. 3:8-11.

„Din plinătatea inimii vorbește gura”; așa că atunci când pălăvrăgim despre alții, „ne amestecăm” în treburile lor, dovedește că un colț mare din inima noastră, dacă nu mai mult, este gol în privința iubirii și harului lui Dumnezeu. Acest gând ar trebui să ne ducă imediat la tronul harului și la Cuvânt pentru umplerea cu Spirit așa cum a promis Domnul celor care înfometează și însetează după el. Dacă, mai rău decât pălăvrăgeala goală și amestecul în treburile altora, ne place să auzim și să vorbim de rău pe alții, starea inimii este încă și mai rea: se revarsă de amărăciune — invidie, răutate, ură, ceartă. Iar aceste caracteristici, după cum spune apostolul, sunt „fapte ale cărnii și diavolului” (Gal. 5:19-21). De-am putea lua „Creația Nouă” prin surprindere și de-am trezi-o complet asupra acestui subiect; căci, dacă faceți aceste lucruri, veți cădea negreșit, și unora ca aceștia nu li se va da nici o intrare în Împărăția veșnică a Domnului și Mântuitorului nostru Isus Cristos.

Pregătirea pentru Împărăție ne conduce tocmai în direcția opusă, după cum spune apostolul: „Să uniți cu credința voastră ... răbdarea ... dragostea de frați, iubirea ... Căci, dacă faceți lucrul acesta, nu veți aluneca niciodată; căci ... vi se va da din belșug intrare în Împărăție” (2 Pet. 1:5-11). Apostolul Iacov este foarte clar asupra acestui subiect și spune: „Dacă aveți în inimile voastre gelozie amară și ceartă, să nu vă lăudați și să nu mințiți împotriva adevărului. Înțelepciunea aceasta nu vine de sus ci este pământească, sufletească, demonică" (Iac. 3:14, 15). Oricine are astfel de spirit defăimător și amar, are tocmai contrariul Spiritului lui Cristos, Spiritului sfânt, spiritului Iubirii: acesta să nu se mintă nici pe sine nici pe alții — să nu se laude cu rușinea sa — să nu pună astfel întunericul în locul luminii, spiritul lui Satan în locul Spiritului Celui Uns.

Continuând, apostolul arată că secretul confuziei și neliniștii care a tulburat poporul Domnului din toate timpurile este starea necurată, numai parțial sfințită a inimii, zicând: „Căci acolo unde este invidie și ceartă, este dezordine îneliniște, tulburareș și orice lucru rău” (Iac. 3:16). Dacă acestor buruieni ale naturii vechi decăzute li se permite să crească, ele nu numai că vor fi vătămătoare, dar treptat ele se vor îngrămădi și vor ucide toate florile și darurile dulci și frumoase ale Spiritului.

R 3594, col. 1, par. II-IV (vezi întrebarea nr. 37):

III. Nu fiți prea sensibili și ușor de ofensat. Priviți amabil și caritabil cuvintele și faptele altora. O mică desconsiderare sau un refuz ar putea ușor trece neobservate — acoperite cu haina generozității și iubirii. O ofensă serioasă trebuie privită ca neintenționată, și întrebările despre ea trebuie puse cu blândețe, în cuvinte care să nu stârnească mânie, în „cuvinte cu har, drese cu sare”. În majoritatea cazurilor se va dovedi că nu s-a intenționat nici o ofensă.

Această regulă din Scripturi vine sub instrucțiunea să nu ne complăcem în „bănuieli rele” — imaginându-ne intenții și motive rele în spatele cuvintelor și faptelor altora. „Bănuielile rele” sunt clasificate de către apostol ca fiind contrare cuvintelor Domnului nostru Isus, contrare evlaviei și de același spirit cu invidia și cearta — dintr-o minte stricată, fapte ale cărnii și ale diavolului. 1 Tim. 6:3-5; Gal. 5:19-21.

Iubirea, legea Spiritului

Cealaltă latură a acestui subiect este arătată prin îndemnul apostolului în privința elementelor spiritului iubirii, de care este conceput poporul Domnului și pe care trebuie să-l cultive zilnic, a cărui dezvoltare este una din dovezile principale că sunt „biruitori”. El zice: „Dragostea este îndelung răbdătoare, este plină de bunătate ... nu se aprinde de mânie, nu se gândește la rău ... suferă toate, crede îîn mod favorabilș toate, nădăjduiește toate, rabdă toate”.

S-ar putea comenta că astfel de dispoziție ar putea fi impusă frecvent de către cei înclinați spre rău. Răspundem că acei care au acest spirit al iubirii nu sunt neapărat nici mărginiți nici lipsiți de tărie: experiențele lor în cultivarea acestui grad de iubire le-au servit să-i dezvolte și să-i facă să aibă „o înțelegere vie și frică de Domnul” (după Isa. 11:3, în trad. engleză — n. t.). Ei vor fi precauți acolo unde există chiar și o aparență a răului, chiar în timp ce evită să atribuie intenții rele, până când sunt forțați să accepte prin dovezi neîndoielnice. În afară de aceasta, ar fi mult mai bine să-și asume unele riscuri mărunte și să sufere ceva pierderi ușoare, decât să acuze chiar și o singură persoană nevinovată. Și Domnul care a îndrumat acest curs este cu bogăție în stare să ne compenseze orice pierderi pe care le-am avut prin urmarea sfatului Său. El poate și vrea să facă toate aceste experiențe să lucreze împreună pentru binele celor care-L iubesc. El pune ascultarea de aranjamentele Sale întâi (chiar înainte de jertfă), zicând: „Voi sunteți prietenii Mei, dacă faceți ceea ce vă poruncesc Eu”.

Oricine neglijază poruncile Domnului cu privire la „bănuielile rele" își țese o plasă în care se prinde singur, oricât de precaut ar umbla în alte privințe; căci o inimă plină de îndoieli și suspiciuni față de semenii săi este mai mult de jumătate gata să se îndoiască și de Dumnezeu. Spiritul de amărăciune și de acreală este în luptă cu Spiritul Domnului, cu spiritul iubirii; ori unul ori altul trebuie să învingă. Trebuie să ne eliberăm de spiritul rău, altfel el murdărește Noua Creatură și o face „dezaprobată". Dimpotrivă, dacă noua natură învinge ca un „biruitor", va fi pe această linie: dacă presupunerile rele sunt învinse, jumătate din lupta împotriva dificultăților și ispitelor prezente este câștigată. Presupunerile sunt din inimă și ne duc fie la cuvinte și fapte bune, fie la cuvinte și fapte rele.

IV. Dacă ai fost defăimat, poți explica, public sau privat, pentru a-ți explica situația; dar desigur evită să faci mai mult de atât. Dacă răspunzi cu defăimare, dintr-o greșeală faci două. Nimeni să nu răspundă cu rău la rău — nu, nici chiar dacă ceea ce trebuie să spui tu este adevăr, pe când ceea ce a spus celălalt a fost neadevăr. Și când contrazici și explici acuzațiile false, amintește-ți să nu mergi mai departe de aceasta, ca să faci contra acuzații împotriva defăimătorului; căci așa și tu vei deveni defăimător.

Regula de Aur

Aceasta este regula scripturală. Noi trebuie să le facem altora cum am vrea să ne facă ei nouă, și nu cum ne fac ei. Răul făcut nouă nu va justifica niciodată facerea răului de către noi. Adevărații copii ai lui Dumnezeu nu trebuie să aibă nici o simpatie față de înșelarea lui Satan, „Fă rău ca să iasă bine”. Dar deși nici o Scriptură nu interzice explicarea erorilor și a declarațiilor false ale defăimătorilor, experiența dovedește că, dacă l-am urma pe Satan și pe servitorii lui înșelați ai nedreptății, ca să contrazicem fiecare critică contrară și fiecare zvon rău, am fi ținuți cu prisosință ocupați. Și dacă Satan ne-ar găsi dispuși să facem așa, fără îndoială ne-ar conduce în așa alergătură încât ne-ar împiedica să avem timp să spunem veștile bune de mare bucurie; astfel el ar câștiga o victorie, iar noi am pierde una.

Să ne încredințăm mai degrabă Domnului reputația, ca parte din sacrificul pe care l-am pus la picioarele Sale când am predat tot în ascultare de „chemarea” de a alerga alergarea pentru marele premiu al chemării noastre de sus. Dacă astfel suferim ceva pierdere a reputației, prin hotărârea noastră de a nu neglija afacerea Împăratului ca să luptăm pentru propria noastră strălucire, putem fi siguri că va fi socotit de El ca atâta suferință pentru Cristos; și cu atât mai mare va fi răsplata noastră în cer, când bătălia va fi terminată și biruitorii vor fi încoronați.

Între timp însă, se cuvine ca fiecare din poporul Domnului să fie cât se poate de circumspect la fiecare pas al căii. Să nu uităm că în măsura credincioșiei și zelului în a lăsa lumina să strălucească, vom avea împotrivire rea din partea marelui nostru Adversar, care încearcă să întoarcă, să sucească și cu răutate să deformeze și să schimbe culoarea fiecărui cuvânt și a fiecărei fapte ale noastre — fiindcă acuzatorul fraților nu poate găsi nici o acuzație adevărată; și fiindcă el este peste măsură de furios împotriva servitorilor smeriți ai adevărului, cum a fost și împotriva Servitorului Principal — Domnul nostru. Să nu uităm, El a fost răstignit ca un călcător al legii, la insistența celor proeminenți din biserică, și vândut lor de către unul dintre ucenicii Săi.

„Uitați-vă bine la Cel care a suferit din partea păcătoșilor o împotrivire așa de mare față de Sine, ca nu cumva să vă pierdeți inima și să cădeți de oboseală în sufletele voastre”, când sunteți atacați de Adversar — oricine ar fi agenții lui și oricare ar fi armele lui. El nu poate face rău, ci numai va crește reputația noastră în ochii Domnului, dacă îndurăm cu credincioșie; și el nu poate face nici o daună exterioară pe care Dumnezeu să n-o poată conduce spre binele cauzei Sale — chiar dacă acel bine poate însemna uneori „cernerea” plevei și a neghinei dintre grâu.

R 3160 — Unitatea Familiei Divine (vezi întrebarea nr. 54):

Ioan 17:9, 10 „Eu Mă rog ... pentru aceia pe care Mi i-ai dat Tu, pentru că sunt ai Tăi: tot ce este al Meu este al Tău și ce este al Tău este al Meu, și Eu sunt preamărit în ei.”

Există o înflăcărare mișcătoare în această rugăciune a Domnului nostru pentru ucenicii Săi pe când era pe cale să plece de la ei, care ne atrage foarte aproape de inima Sa, în special când adaugă: „Și Mă rog nu numai pentru ei îcei prezenți atunci cu Elș, ci și pentru cei care vor crede în Mine prin cuvântul lor, ca toți să fie una, cum Tu, Tată, ești în Mine și Eu în Tine; ca și ei să fie una în Noi, pentru ca lumea să creadă că Tu M-ai trimis. Eu le-am dat slava pe care Mi-ai dat-o Tu, pentru ca ei să fie una, cum și Noi suntem una, Eu în ei și Tu în Mine; pentru ca ei să fie în chip desăvârșit una, ca să cunoască lumea că Tu M-ai trimis și că i-ai iubit, cum M-ai iubit pe Mine”. Versetele 20-23.

Când ajungem să analizăm această expresie frumoasă a sentimentelor Domnului în legătură cu Biserica, prindem o licărire din slava unității binecuvântate a familiei divine. Este o unitate de scop, o unitate de încredere, o unitate de simpatie, o unitate de iubire, o unitate de onoare și o unitate de posesiune reciprocă. Această unitate descrisă de Domnul nostru exista deja între El și Tatăl, dar în privința ucenicilor era numai în perspectivă încă; și realizarea ei deplină este scopul ideal la care suntem învățați să aspirăm.

Dar să studiem mai atent această unitate exemplificată, ca să putem intra mai deplin în ea. În primul rând observăm că scopul comun atât pentru Tatăl cât și pentru Fiul este scopul Tatălui, care I-a fost treptat descoperit Fiului la timpul și în ordinea cuvenite, care a devenit și al Lui prin adoptare. Deoarece Isus a spus: „Cât despre ziua aceea sau ceasul acela, nu știe nimeni: nici îngerii care sunt în cer, nici Fiul, ci numai Tatăl” (Marcu 13:32), este evident că descoperirea acelui plan a fost treptată; și că El a fost condus spre cunoștința diferitelor lui aspecte pe măsură ce le-a venit timpul realizării prin El. Astfel I-a fost permis să crească în cunoștință; și astfel, de asemenea, a fost cruțat de spectacolul trist al necazului ulterior care era pe cărarea planului divin. Astfel, în timp ce cu bucurie realiza marele plan al creației (Ioan 1:3; Prov. 8:22-31), El probabil nu știa nimic despre scopul lui Dumnezeu pentru permisiunea ulterioară a răului și pentru necesitatea marii lucrări de răscumpărare. Înainte de a ajunge la acea probă a credinței în Dumnezeu, încrederea Sa în puterea mare a lui Dumnezeu, în înțelepciunea și iubirea Lui, fusese ferm stabilită prin experiențele trecutului. De secole văzuse marile Sale lucrări, Îi remarcase minunata înțelepciune și avusese parte de iubirea Sa tandră. Putea oare să se îndoiască de El, atunci când un alt aspect al planului Său a arătat marea lucrare a răscumpărării și restabilirii, și I-a dat privilegiul înțelgerii acestei lucrări, pentru bucuria pe care I-a pus-o Tatăl înainte? Nu; fără îndoială la început El n-a înțeles adâncimile umilirii și suferinței prin care trebuia să treacă; dar pas cu pas, de-a lungul căii dureroase a umilirii și suferinței, credința Sa în Tatăl, fondată pe cunoștința trăită anterior, L-a susținut, după cum este scris: „Prin cunoștința Lui, Slujitorul Meu Cel drept va îndreptăți pe cei mulți”. Isa. 53:11.

Observăm apoi între Tatăl și Fiul o frumoasă unitate de încredere. Fiul S-a încrezut în Tatăl pe deplin — la început fiindcă era ușor și natural. Creat în asemănarea lui Dumnezeu, încrederea în Ființa care L-a adus în existență a fost spontană, și experiența a servit doar să o dezvolte și să o stabilească. Și Tatăl a avut încredere în Fiul pe deplin — întâi, fiindcă a recunoscut în El principiile inerente ale dreptății, adevărului și loialității de fiu pe care El Însuși I le dăduse; și pe măsură ce timpul și experiența au dezvoltat și au stabilit mai ferm pe Fiul în dreptate, încrederea Lui în El s-a stabilit mai ferm. Și atât de puternică a fost încrederea Tatălui în fidelitatea ulterioară a iubitului Său Fiu, încât n-a ezitat să declare rezultatele credincioșiei Lui cu mii de ani înainte ca El să înceapă lucrarea de răscumpărare. El a declarat chiar aspectele speciale ale lucrării prin gura sfinților Săi proroci, la diferite intervale, timp de patru mii de ani, înainte de a începe El lucrarea. Și totuși El declară că lucrarea va fi îndeplinită glorios la timpul cuvenit. Ce uimitoare și ce frumoasă este această încredere reciprocă!

Observăm mai departe unitatea simpatiei între Tată și Fiu. Fiul Se bucură de planul Tatălui, zicând: „Desfătarea mea este să fac plăcerea Ta, Dumnezeul meu”. I-a plăcut fiindcă a descoperit în el caracteristicile vrednice ale caracterului glorios al Tatălui Său; și deși credința Lui putea să fie încercată prin permisiunea răului, cunoștința Sa despre caracterul și resursele lui Dumnezeu și adâncimea înțelepciunii Sale nu I-au permis să Se îndoiască, ci L-a menținut în încredere iubitoare în infinita Sa bunătate și în infinitul Său har, și, prin urmare, într-o stare pregătită să consimtă pe deplin la măsurile propuse pentru triumful dreptății și al adevărului.

Și Tatăl a fost la fel în armonie iubitoare cu Fiul, nepermițând să fie încercat peste ceea ce putea suporta, și nelăsându-L să suporte nici o încercare singur, ci întotdeauna acordându-I lumina feței Sale și un simț bucuros al aprobării admirative (Ioan 11:42; Mat. 3:17), cu excepția împrejurării când, pentru noi, El a permis un moment să simtă că era părăsit; când, în suferința sufletului, a strigat în această experiență neobișnuită: „Dumnezeul Meu, Dumnezeul Meu, pentru ce M-ai părăsit?”

Acum să observăm unitatea iubirii arătate. Am văzut-o exprimată în fiecare act pe care deja l-am observat. Iubirea reciprocă a fost aceea care s-a delectat să arate și să exprime încredere reciprocă, aceea care s-a bucurat în aceleași scopuri iubitoare și binevoitoare, care a fost în armonie de gândire și simțire reciprocă, și care s-a delectat în relația strânsă și binecuvântată a Tatălui și a Fiului. Tatăl nu L-a tratat pe Fiul ca servitor și nu Și-a ascuns scopurile de El, ci I-a plăcut să-I acorde încrederea Sa în măsura în care I-au dictat înțelepciunea și prudența — adică, pe măsură ce adevărul a devenit hrană la timp pentru El. Și, la rândul Lui, Fiul nu L-a servit pe Tatăl ca un angajat, ci ca un fiu cu interese comune. Tatăl a spus: „Acesta este Fiul Meu preaiubit”, iar Fiul a spus: „Desfătarea mea este să fac plăcerea Ta”.

Ce părtășie binecuvântată! O părtășie de bucurie și o părtășie de suferință — de bucurie în anticiparea comună a gloriei viitoare, și de suferință în participarea reciprocă la încercările preliminare care vor asigura acel scop. Fiul a suferit în umilirea Sa și în agonia morții Sale; iar Tatăl a suferit că a dat pe singurul Său Fiu conceput — o intensitate a suferinței pe care inimile iubitoare, îndurerate ale părinților devotați și-o pot cel mai bine imagina și aprecia.

A mai fost și o unitate recunoscută a posesiunilor, clar exprimată de Domnul nostru, care a spus: „Tot ce are Tatăl este al Meu” (Ioan 16:15). Și apostolul zice: Dumnezeu L-a numit pe Fiul „moștenitor al tuturor lucrurilor” și L-a „așezat la dreapta Măririi, în locurile preaînalte”, „mai presus de orice domnie, de orice stăpânire, de orice putere, de orice autoritate și de orice nume care se poate numi, nu numai în veacul acesta, ci și în cel viitor”. Evr. 1:2, 3; Efes. 1:20, 21.

Și în final observăm unitatea de onoare. În onoare fiecare dădea întâietate celuilalt. Tatăl zice: „Toți să cinstească pe Fiul cum cinstesc pe Tatăl” (Ioan 5:23). Dumnezeu L-a făcut strălucirea slavei Sale și reprezentarea exactă a Ființei Sale și L-a înălțat la dreapta Sa, în locul principal de putere în împărăția Sa, dându-I toată puterea în cer și pe pământ. Evr. 1:2, 3; Mat. 28:18.

În lucrarea creației L-a pus în mare proeminență și slavă zicând: „Nimic din ce a fost făcut, n-a fost făcut fără El”. În lucrarea răscumpărării și a restabilirii, Dumnezeu L-a pus atât de proeminent, încât numele Lui este subiectul fiecărei limbi, aproape lăsând în umbră slava Tatălui, care din necesitate este mai mare decât Fiul (1 Cor. 15:27) și căruia Îi aparține slava în primul rând, după cum și Fiul declară: „Tatăl este mai mare decât Mine”, și: „Eu nu pot să fac nimic de la Mine Însumi”; „Tatăl care locuiește în Mine, El face aceste lucrări”. Ioan 5:30; 14:10, 28.

Preocuparea corespunzătoare a Fiului de a-L slăvi pe Tatăl este îndeosebi marcată în împrejurarea când, dându-Și seama că se apropia ora îngrozitoare a agoniei Sale de moarte, a exclamat: „Acum sufletul Meu este tulburat. Și ce voi zice? ... Tată, scapă-Mă din ceasul acesta? ... Dar tocmai pentru aceasta am venit până la ceasul acesta. Tată, preamărește Numele Tău!” — chiar cu prețul acesta pentru Mine (Ioan 12:27, 28). Îl auzim iarăși zicând: „Tată, a sosit ceasul! Preamărește pe Fiul Tău, ca și Fiul Tău să Te preamărească pe Tine” (Ioan 17:1). Și când marea lucrare a răscumpărării și restabilirii va fi îndeplinită, Îl vedem predând împărăția lui Dumnezeu, Tatăl, și supunându-Se pentru îndrumare mai departe, pentru ca Iehova să fie recunoscut universal ca totul în toți (1 Cor. 15:24,28). Și noi, asemenea Lui, ne putem încrede în mod sigur că scopurile Sale pentru veacurile care urmează numai vor exprima și vor accentua mai departe aceleași linii ale caracterului Său glorios — dreptatea Lui, înțelepciunea Lui, iubirea Lui și puterea Lui.

Glorioasă unitate! Cine ar putea sugera o îmbunătățire a frumuseții și a caracterului ei complet? Dar uimirea și bucuria cresc când aflăm că și noi avem privilegiul de a veni în aceeași binecuvântată unitate cu Dumnezeu. Cum, întrebăm noi — chiar aceeași unitate descrisă mai sus? Da; fără îndoială avem privilegiul să intrăm chiar în aceeași relație și privilegii și binecuvântări. În acest scop gândiți-vă la făgăduințele nespus de mari și scumpe și vedeți că putem avea aceeași unitate cu Dumnezeu — de scop, de încredere, de simpatie, de iubire, de onoare și de posesie.

Același plan al lui Dumnezeu ne este prezentat nouă și este adoptat de noi, și noi de asemenea suntem invitați să devenim colaboratori ai lui Dumnezeu în realizarea lui (2 Cor. 6:1); și făcând aceasta, suntem socotiți împreună cu Cristos Isus pentru completarea a ceea ce lipsește suferințelor corpului uns, necesară pentru realizarea acelui plan. Tatăl nostru ceresc Își manifestă de asemenea încrederea în noi — în loialitatea inimilor noastre față de El și în sinceritatea consacrării noastre Lui — chiar dacă El recunoaște slăbiciunile noastre inerente și incapacitatea de a realiza pe deplin hotărârea noastră. Dar, în pofida acestui lucru, atât de mare este încrederea Lui în sinceritatea și integritatea inimii noastre, încât, în baza declarației noastre de credință și consacrare, El ne acceptă deplin ca fii și moștenitori ai Săi, completând pentru slăbiciunile și neajunsurile noastre cu meritul atotîndestulător al Răscumpărătorului nostru, în care ne încredem smerit. Și nu numai atât, dar ca fii, onorați și preaiubiți, El ne face cunoscute, de asemenea, sfaturile Sale tainice, pe care alții nu le pot cunoaște (Mat. 13:11), și ne invită să avem încredere în El în calitate de copii, și să-I vorbim deschis despre tot ce ne privește pe noi, în deplina asigurare de interesul Său iubitor, chiar și în cele mai mici afaceri (Ps. 103:13, 14). Apoi El ne încredințează o parte din marea Sa lucrare. Ne dă anumiți talanți, anumite părți din bunurile Sale și ne spune să le investim pentru El după cea mai bună judecată a noastră în privința rentabilității rezultatelor, fără să dicteze toate amănuntele administrării ca unor servitori angajați, ci supunându-ne doar atenției principiile generale care trebuie să ne conducă. Astfel, de exemplu, El ne dă planul Său în privința lucrării pe care o avem la îndemână, cu astfel de îndrumări generale cum ar fi: să nu aruncăm mărgăritarele noastre înaintea porcilor, să fim înțelepți ca șerpii și blânzi ca porumbeii, să dăm hrană la timp potrivit, să facem bine la toți oamenii când avem ocazie, dar mai ales casei credinței, și să observăm timpurile și perioadele și caracterul lucrării în fiecare — semănatul primăvara, iar recoltatul la timpul secerișului etc., etc. Astfel, cu îndrumări generale ne trimite — nu ca pe niște mașini, să facem un serviciu mecanic, monoton, ci ca ființe inteligente să ne folosim creierul, precum și mâinile și picioarele. Astfel ne sfătuiește să ne „străduim” să ne prezentăm ca lucrători aprobați, și să analizăm și să gândim, nu să fim „ca un cal sau ca un catâr care nu au pricepere, pe care-i strunești cu un frâu și cu o zăbală” (Ps. 32:9). Apoi, potrivit zelului și credincioșiei noastre, nu numai în folosirea mâinilor, ci și a creierului în serviciul Domnului, încrederea Sa în noi va crește și ni se va încredința tot mai mult din bunurile Sale și ni se va da un simț corespunzător de aprobare a Tatălui nostru ceresc. Și încrederea reciprocă și părtășia de scop și lucrare ne vor atrage tot mai aproape de inima Celui veșnic, și înțelegerea bucuroasă a stării de fii, interesul reciproc, încrederea și simpatia ne vor umple inimile.

Suntem de asemenea asigurați din partea Tatălui ceresc de aceeași iubire pe care o are față de Domnul nostru Isus. Declarația pare aproape uimitoare, dar să ascultăm rugăciunea Domnului nostru: „Și Mă rog nu numai pentru ei ... ca toți să fie una ... ca ei să fie în chip desăvârșit una, ca să cunoască lumea că ... i-ai iubit, cum M-ai iubit pe Mine” (Ioan 17:20-23). Cu uimire întrebăm: Cum se poate aceasta? Domnul nostru Isus a fost întotdeauna în armonie perfectă cu Tatăl; un Fiu care I-a reflectat în chip glorios asemănarea; dar cu noi n-a fost așa: noi am fost păcătoși și n-am avut în noi nimic vrednic de iubit. Da, dar am fost spălați și curățiți, și oricât de imperfect ar putea fi încă vasul nostru de pământ, inima noastră este perfectă în ochii Celui care poate citi inima. Și când ne vede cu o inimă perfectă — un scop și o intenție perfecte — străduindu-ne să biruim slăbiciunile și neputințele cărnii noastre imperfecte, și cu efort dureros dar hotărât de a-I face voia, încrezându-ne cu smerenie în pregătirea pe care a făcut-o pentru răscumpărarea noastră din cădere, Dumnezeu recunoaște în noi ceea ce este vrednic de iubirea Lui. Astfel că Domnul nostru Isus ne dă clar de înțeles că Tatăl ne iubește, întocmai cum L-a iubit pe Fiul.

Și această egalitate a iubirii Tatălui pentru noi ca pentru Cristos Isus nu numai că este astfel declarată, ci este și manifestată; căci noi suntem chemați să fim moștenitori împreună cu Fiul Său și părtași la slava Sa; și după cum toate lucrurile sunt ale Lui, se spune că sunt și ale noastre. Rom. 8:17; 1 Cor. 3:21-23.

În timp ce așa este unitatea între Tatăl ceresc și toți fiii Săi unși, este un fapt binecuvântat să remarcăm aceeași unitate între Cristos Isus și frații Săi unși. Domnul Isus nu apucă în mod egoist toată slava și nu caută s-o rețină pentru Sine, ci mai degrabă privește cu admirație vrednicia pe care au câștigat-o și spune: „Ce este al Tău este al Meu, și Eu sunt preamărit în ei” (Ioan 17:10); și vrea ca ei să fie legați cu El în iubirea Tatălui. De asemenea vrea ca ei să fie cu El, privind și împărtășind slava pe care I-o dăduse Tatăl de la întemeierea lumii — slava marilor Sale lucrări creatoare, cu toate dovezile iubirii Tatălui. Ioan 17:22-24.

Astfel toată familia divină este legată împreună într-o legătură a iubirii, părtășiei, încrederii, simpatiei, armoniei și interesului comun; și onoarea și slava unuia sunt onoarea și slava tuturor. Rugăciunea Domnului abundă în cereri pentru această unitate. Să remarcăm expresia (vers. 21): „Ca toți să fie una, cum Tu, Tată, ești în Mine și Eu în Tine îspiritul sau dispoziția Ta, și scopurile și ținta fiind comune pentru noi toțiș”. Prin urmare, El vrea ca noi să adoptăm același spirit, țintă și scop ale Tatălui, și să devotăm toate puterile noastre cu zel și credincioșie pentru împlinirea voinței Tatălui. Amin, așa să fie.