Vol. 17, Mai-Iunie 2010, Nr. 4

CONDUCEREA LUI DUMNEZEU ÎN LUME ȘI ÎN BISERICĂ

„Căci nici de la răsărit, nici de la apus, nici din deșert, nu vine înălțarea. Ci Dumnezeu este Cel ce judecă: El coboară pe unul, și înalță pe altul.” Psalmul 75:6, 7.

R 5304 W. T. 1 septembrie 1913 (pag. 265-267)

Scripturile declară că pământul l-a dat îDumnezeuș fiilor oamenilor”. Părintele Adam a fost primul mare împărat al pământului. După căderea lui, această împărăție peste fiarele câmpului, peștii mării și păsările cerului, a fost lipsită de puterea omului perfect, deoarece omul a început să decadă. Această împărăție a fost de asemenea lipsită de cârmuirea Tatălui ceresc prin duhul Său, din cauza neascultării omului. Inițial s-a intenționat ca omenirea să aibă cârmuirea lui Dumnezeu în toate rânduielile pământului. Însă omenirea a devenit nesănătoasă, sau dezechilibrată mintal. Aceasta este starea ei de când a decăzut prin păcat și moarte.

Satan orbește, înșală și amăgește omenirea asupra diferitelor subiecte, punând lumina ca întuneric și întunericul ca lumină. Această putere a lui Satan este descrisă în Scripturi ca fiind a „prințului acestei lumi”. Și ni se spune cum conduce el. Promovând păcatul, el promovează ceea ce este în opoziție cu Dumnezeu. El „lucrează acum în fiii neascultării”. Această lucrare durează de secole și în mod special de la Potop. Înainte de aceasta, Satan a lucrat într-un mod oarecum diferit, deoarece oamenii erau în geneŹral mai obișnuiți cu standardul potrivit și mai puțin decăzuți decât după aceea. Lungimea vieții înainte de Potop a fost mai mare decât acum, media de viață acum fiind de treizeci și cinci de ani.

Dumnezeu a intervenit foarte rar în aranjamentul pe care l-a încredințat omului. Când rasa umană se uită înapoi, vede greșelile pe care le-a făcut. Fiind sub puterea „prințului acestei lumi” și permițându-i lui Satan să o inducă în eroare, ea a căzut în diferite capcane. Omenirea a avut o experiență mai aspră cu păcatul și moartea decât ar fi crezut că este posibil. Apostolul Pavel ne atrage atenția asupra faptului că omul n-a fost întotdeauna în această stare degradată. El spune că atunci când omul a păcătuit, Dumnezeu l-a lăsat în voia lui și i-a permis să meargă pe calea lui — să se piardă în păcat și în conducerea greșită.

De ce ar face Dumnezeu aceasta? Noi credem că intenția Lui a fost ca astfel, în cele din urmă, în Veacul viitor, omenirea să vadă care este adevărata natură și urmare a păcatului; ca ea să învețe o lecție importantă și permanentă — că orice abatere de la standardul divin este dăunătoare; și că această lecție va fi recunoscută de îngeri — că și ei vor vedea care este rezultatul păcatului și vor avea această mare și oribilă lecție obiectivă înaintea lor. Nu putem citi în paginile istoriei ce a făcut omenirea în cursul acesta păcătos fără a fi dezgustați și îngroziți.

Apoi vedem cum omenirea s-ar fi putut ajuta dacă ar fi urmat calea lui Dumnezeu. Vedem că atunci când Dumnezeu i-a lăsat în voia minții lor respinse și nu i-a oprit să urmeze un curs rău, au urmat excese teribile (Romani 1:28-32). Vedem că Dumnezeu a intervenit doar când, în situația lucrurilor dinainte de Potop, permiterea continuării acelui curs ar fi fost un mare rău. Gândurile oamenilor erau rele și numai rele, încontinuu. Așadar Dumnezeu a pus capăt acelei stări de lucruri prin Potop. Și a început din nou cu Noe și cu familia lui, care au fost salvați în corabie. Dumnezeu a intervenit doar pe alocuri, cum a fost în cazul ninivenilor, al sodomiților și al amaleciților. În cazul sodomiților, Dumnezeu a făcut să plouă foc din cer, stabilind un exemplu și felul de distrugere care va îmbunătăți condițiile — nu stabilind prin aceasta viitorul sodomiților, ci făcându-i un exemplu.

IMPERIILE LUMII AU ILUSTRAT PRINCIPII MARI

Când babilonienii au încercat să fie conducătorii lumii, se pare că ei au avut intenții bune, sentimente bune față de omenire. Ei au dorit să dea lumii o guvernare bună. În unele privințe, poate, conducerea lor a fost un beneficiu. În orice caz, n-a durat mult până ce succesul a adus cu el o măsură de aroganță. Și atunci Dumnezeu a permis altui popor să câștige înălțarea — medo-perșii. După ei, grecii au încercat să conducă lumea, cu o guvernare mai bună; și apoi, după ei, romanii. Fiecare din aceste imperii mondiale, după o măsură de succes, s-a răsturnat și progresul lor s-a ruinat.

Astfel Dumnezeu a permis, în linii mari, ca lucrurile să continue așa, menținând omenirea în limite generale în felul lor de guvernare slabă, și i-a împiedicat numai când mergeau prea departe și era posibil să împiedice Planul divin.

O avansare a existat într-un anumit fel. Scripturile spun că Nebucadnețar a devenit capul de aur — capul guvernării neamurilor. Avansarea a venit pentru că Dumnezeu a binevoit ca Nebucadnețar să aibă această ocazie, pentru că El a permis s-o aibă și astfel națiunea să aibă întâietate. Așa a fost și cu celelalte guvernări; și Dumnezeu avea de-a face cu înălțarea și dărâmarea. A permis astfel ca lumea să aibă o mulțime de guvernări diferite. Un alt caz, un anumit faraon era la putere în Egipt în timpul când Israel urma să fie eliberat din robie. În conformitate cu relatarea dată prin apostolul Pavel, Dumnezeu i-a spus lui faraon: Te-am ridicat înadins, ca să-Mi arăt în tine puterea Mea, și pentru ca Numele Meu să fie vestit pe tot pământul.” Rom. 9:17; Exodul 9:16.

Lui faraon i-a fost astfel dată o ocazie de a ilustra anumite mari principii în baza cărora lucra Dumnezeu. Sunt unii care cred că Dumnezeu a lucrat la inima lui faraon să o împietrească și să-l facă un om rău așa cum a fost. Dar n-a fost așa! El a fost un om rău din fire. Poate că Dumnezeu a permis ca alți moștenitori să cadă de la poziția lor pentru ca acest om să ajungă pe tron exact în acel timp. Dumnezeu l-a pus acolo în timpul acela — nu ca să-l poată influența pe faraon la rău, ci ca să poată arăta influența unei inimi neregenerate.

Pedepsele au venit. Lasă pe poporul Meu să plece” a spus Domnul. Astfel, după ce venea fiecare pedeapsă, faraonul îl implora pe Moise, servitorul lui Dumnezeu; iar după ce pedeapsa trecea, el spunea: Tu n-ai avut nimic de-a face cu pedeapsa. Oricum a trecut”. Și astfel încă o pedeapsă venea. Și tot mereu faraonul a ilustrat mila lui Dumnezeu, care tot mereu ridica pedeapsa și avea milă de egipteni.

A fost o lecție, nu despre faptul că Dumnezeu lucrează în om ca să-l facă rău și să-l facă să înfăptuiască lucruri rele, ci o lecție despre efectul împietritor al milei lui Dumnezeu — prin îndepărtarea pedepsei — a faptului că avea numai un efect rău, în loc să înmoaie inima. Tot așa este cu mulți din lume. Li se spune că Dumnezeu este dispus să-i ierte și ei gândesc: Ei bine, atunci pot continua și să mai păcătuiesc!” Din aceasta învățăm o lecție mare despre Mila lui Dumnezeu și despre metoda Lui de a lucra cu oamenii. În cele din urmă a venit și ultima pedeapsă. Totuși, chiar și după aceea faraonul și egiptenii i-au urmărit ca să-i prindă pe israeliți. Sfârșitul a fost că urmăritorii egipteni au fost înecați în Marea Roșie. Exodul 14:5-31.

DUPĂ VOIA LUI DUMNEZEU

Prin credință suntem convinși că Dumnezeu supraveghează toate lucrurile de astăzi. Așadar, dacă noi am votat pentru un candidat la ultimele alegeri prezidențiale, și dacă cel pe care noi îl credeam cel mai potrivit n-a fost ales, să nu credem că a fost o întâmplare. Trebuie să presupunem că Domnul știa totul despre alegeri, și că în aranjamentul divin unele lucruri sunt permise să se desfășoare în anumite feluri; și că, prin urmare, președintele, D-nul Wilson, a fost cel mai potrivit aranjamentului divin.

Trebuie să credem că toate lucrurile lucrează după planul voii lui Dumnezeu — nu că Dumnezeu are de-a face cu fiecare gând sau faptă a fiecărei persoane. Nu așa! Dar Dumnezeu poate să reglementeze vânturile conflictului sau ale vrajbei așa încât rezultatele să nu fie contrare aranjamentului divin. Putem fi asigurați că în ceea ce privește omul simplu, pentru Dumnezeu nu contează dacă e unul sau altul. În ceea ce privește lumea, Domnul nu are preferințe sau favoriți. El îndrumă și conduce în privința principiilor, ca să producă în cele din urmă binele tuturor.

Astfel că Dumnezeu aranjează ca toate rânduielile lumii să ajungă curând la o criză, fie că permite unui rege să domnească, fie altuia; sau unuia să fie președinte, sau altuia. Toate lucrurile lucrează în armonie cu marele Său Program. Dumnezeu va înlătura pe „prințul acestei lumi”, Satan, și toate aranjamentele pe care acesta le-a făcut — le va înlătura printr-o cădere severă, printr-o mare răsturnare, și Își va stabili propria Împărăție care va aduce binecuvântare întregii omeniri — propria Împărăție care va fi „comoara tuturor neamurilor”. Va fi Împărăția lui Mesia și a Miresei Sale, care va fi Comoștenitoare în Împărăție. Este Împărăția pentru care ne rugăm: Vie Împărăția Ta, facă-se Voia Ta, precum în cer așa și pe pământ”.

CHESTIUNI DE DISCIPLINĂ ÎN BISERICĂ

Vom aplica textul nostru în mod special la Biserică — Biserica fiind în mod special îndrumată de Domnul, și la cei de care El este în mod special interesat. În aranjamentul Său, El a prevăzut punerea membrilor în Biserică. Dumnezeu a pus mădularele în trup, pe fiecare așa cum I-a plăcut.” Și Dumnezeu a rânduit în biserică, întâi, apostoli; al doilea, proroci; al treilea, învățători; apoi, puteri miraculoase” etc., indicând diferite poziții în Corpul lui Cristos. Trebuie să reținem că, după cum spune apostolul, Dumnezeu a rânduit membrele în Corp.

În măsura în care douăzeci sau treizeci sau trei sute sau cinci sute sau o mie se pun în armonie cu voia Lui, El va rândui pe unii să fie Bătrâni, pe unii Diaconi etc. Cum îi va rândui? Prin vocea Bisericii. Oricine va primi numirea de a fi Diacon în Biserică trebuie să fie credincios Domnului și fraților. Iar oricine va fi numit să fie Bătrân trebuie să considere aceasta un privilegiu și să fie credincios Domnului și fraților, așa încât să fie folositor Bisericii și să fie plăcut fraților, și mai presus de toate să fie plăcut Domnului.

Acesta este gândul pe care apostolul îl dă în cuvintele către Bătrânii din Efes la despărțirea de ei (Fapt. 20:17-38). El le spune să fie cu băgare de seamă ca să hrănească Turma. Și continuă să dea diferite sfaturi — cum să fie cu băgare de seamă, ca unii care trebuie să dea socoteală de ocaziile și de responsabilitățile lor, pe care trebuie să le recunoască, venind de la Domnul și de la frați.

Uneori, cu permisiunea Domnului — cu siguranță nu fără permisiunea Lui — adunările, în încercarea lor de a exprima voia Domnului, ar putea spune: Acest frate a fost ales ca Bătrân data trecută și nu-l vom alege și de data aceasta”. Sau ar putea spune: A fost Diacon data trecută și nu-l vom alege ca Diacon acum, ci îl vom lăsa neales”. Care ar trebui să fie atitudinea fratelui astfel neales?

SUPUNERE LA VOIA DOMNULUI

Am avut experiențe în această privință — scrisori de la cei astfel nealeși, sugerând că ei consideră că adunarea a făcut o greșeală nerecunoscându-le capacitatea și nealegându-i iarăși. Iar răspunsul nostru a fost că noi nu știam ce gând a stat la baza acțiunii adunării, și că noi nu știm dacă adunarea a acționat înțelept sau nu, însă gândul nostru este că fratele ar trebui să accepte aceasta ca venind de la Domnul.

Unul ca acesta ar trebui să-și spună: „Am fost slujitorul adunării și am apreciat aceasta foarte mult. Îmi dau seama că o asemenea înălțare este de la Domnul și că serviciul care mi-a fost dat a fost de la Domnul. Dar acum, în providența lui Dumnezeu, nu voi fi supraveghetor timp de un an, sau șase luni etc. Poate că Domnul are în aceasta o lecție bună pentru mine. Poate că Domnul dorește să arate pe cine vrea să ridice și pe cine nu. Așadar, în loc să mă simt rănit sau ofensat sau supărat pentru aceast lucru, voi spune: Dacă pot vedea vreun lucru în care am neglijat din datoria mea, o voi considera ca o corecție de la Domnul. Îmi voi aminti cuvintele Scripturii care zice: Fratele să se laude cu înălțarea lui”. Bogatul să se laude cu smerirea lui. Mă bucur că adunarea este suficient de independentă încât face ceea ce consideră a fi voia Domnului. În orice caz, voi încerca să recunosc faptul că înălțarea nu vine nici de la răsărit, nici de la apus, nici de la miazăzi, ci Dumnezeu este judecătorul, cel care hotărăște, și că El pune pe cine vrea peste rânduielile Bisericii”.