Vol. 8 - Ianuarie-Februarie 2001 - Nr. 2

AVANTAJELE PREZENTE ALE CREDINȚEI

„Și fără credință este cu neputință să fim plăcuți Lui. Căci cine se apropie de Dumnezeu trebuie să creadă că El este și că El răsplătește pe cei care Îl caută.” Evrei 11:6 .

R5716 W. T. 1 iulie 1915 (pag. 197-199)

Apostolul Pavel enunță în acest text un principiu general cu privire la plăcerea divină. Lui Dumnezeu nu-I place să trateze cu omenirea ca și cu animalele. El nu l-a făcut pe om ca să trăiască doar o existență animalică, apreciind numai posesia simțurilor sale fizice. Omul a fost făcut ca să-L slăvească pe Creatorul său și să aibă o cunoștință despre El, pentru a obține cea mai deplină fericire și binecuvântare din posesia facultăților lui date de Dumnezeu.

Omul, pe măsură ce va ajunge la timpul potrivit să vadă caracterul glorios al Creatorului său și obiectivul propriei sale existențe, și pe măsură ce va crește în capacitatea de a le aprecia pe acestea, va fi extrem de binecuvântat. Cunoștința câștigată va aduce încredere deplină în Dumnezeu tuturor celor care vor deveni drepți în inimă și care vor dori să se conformeze marelui scop al Creatorului lor. Omenirea este acum aplecată sub greutatea păcatului și a neputințelor acumulate de veacuri, în robia lui Satan și a domniei lui rele. Omul a fost spectacolul universului. El a fost sursa de uimire și de întristare pentru toate creaturile sfinte din domeniul infinit al lui Dumnezeu. De-a lungul tuturor secolelor, experiențele lui, slăbiciunile lui, degradarea lui, suferințele lui sub păcat, au fost predici foarte convingătoare și au dat lecții obiective impresionante cu privire la efectele neascultării de Dumnezeu.

De-a lungul întregului Veac Milenar, marele Iehova va face o lucrare puternică prin Mesia. Va fi o lucrare de deschidere a tuturor ochilor orbiți în privința glorioasei lumini a bunătății lui Dumnezeu. Va fi o lucrare de deschidere a tuturor urechilor surde în privința vocii Adevărului. Fiii oamenilor vor fi spălați de murdăria lor; rănile și plăgile lor intrate în putrefacție vor fi unse, legate și treptat vindecate de către Marele Medic; hainele lor zdrențuite vor fi schimbate cu veșmintele dreptății. La sfârșitul Epocii de Aur a Binecuvântării, omul se va prezenta îmbrăcat și întreg la minte, un chip glorios al Creatorului său în trup.

Când omul va fi atins deplina asemănare cu Dumnezeu, el nu va avea nevoie de nici o dezvoltare specială a credinței, pentru că credința îi va fi inerentă. El va avea comuniune cu Creatorul său; va fi iarăși fiu al lui Dumnezeu. El Îl va cunoaște pe Creatorul său, cum nici chiar Adam în perfecțiunea lui nu L-a cunoscut. El va fi avut astfel de descoperiri despre natura groaznică și urmările păcatului, despre minunata iubire a lui Dumnezeu în eliberarea sa din păcat, încât el va avea un caracter stabil, fixat pentru dreptate, și o ură față de păcat care va fi o pază cu totul suficientă în toată eternitatea. După toată această manifestare a contrastului între dreptate și nelegiuire, între glorioasa lumină a iubirii lui Dumnezeu și oribilul întuneric și beznă a gropii din care au fost ridicați, cei care vor iubi și vor prefera totuși robia stricăciunii vor fi distruși în Moartea a Doua.

La început, când omul a căzut din starea sa perfectă și a fost pronunțată sentința de moarte, condițiile nu L-au dovedit pe Iehova ca un Dumnezeu iubitor; și omul s-a gândit că în înstrăinarea și păcatul său ar fi mai fericit dacă n-ar ști deloc despre Dumnezeu. Dumnezeu a făcut într-adevăr o aluzie la un viitor timp de restabilire, când Sămânța femeii va zdrobi capul șarpelui; dar afirmația a fost vagă. Astfel, cu foarte puține excepții, oamenii au încercat să uite de Dumnezeu, să nu-I acorde nici un loc în gândurile sau în sentimentele lor. Treptat ei s-au depărtat tot mai mult de El.

„FĂRĂ NĂDEJDE ȘI FĂRĂ DUMNEZEU”

Sf. Pavel comentând acest fapt spune că Dumnezeu a lăsat omenirea în voia unei minți josnice. Deoarece ei nu au vrut să-L păstreze în cunoștința lor, El i-a lăsat în voia mersului lor rău, să-și urmeze poftele minții lor depravate și să afle prin tristă experiență roada amară a păcatului, și mizeria, deșertăciunea și suferința pe care acesta le aduce. Inima stricată a omului trebuie zdrobită, înainte ca el să poată fi adus la o înțelegere a stării sale, după cum este declarat în cuvintele apostolului Pavel: „fără nădejde și fără Dumnezeu în lume”! Omenirea a avut experiențe amare și a mers în jos, dintr-o adâncime a degradării într-alta, până când acum omenirea a ajuns atât de înstrăinată de Dumnezeu prin cuvinte rele și prin voință proprie, încât mulți nici nu știu că există un Dumnezeu. Alții invocă în mintea lor un demon, pe care îl adoră ca Dumnezeu. Astfel că biata lume este astăzi într-o stare amarnic de confuză și de încețoșată.

Mulți cred că există ceva lege a naturii, ceva lege a dezvoltării și a progresului; și astfel ei vorbesc despre natură ca fiind Dumnezeu — un dumnezeu impersonal. Ei nu se pot închina la un astfel de dumnezeu; pentru că un dumnezeu impersonal n-ar putea compătimi cu ei și nici n-ar putea să-i scape din necazurile lor. Biblia însă prezintă un Dumnezeu al inteligenței, un Dumnezeu al compătimirii, un Dumnezeu care Se îngrijește de creaturile Sale și care are un plan minunat pentru restabilirea lor la glorioasa Sa asemănare. Cât de bucuroși suntem că-L cunoaștem pe acest Dumnezeu viu și iubitor! Cât de bucuroși suntem că El ne-a inițiat în tainele sfaturilor Sale, că ne-a făcut cunoscut minunatul Său Plan înainte de inaugurarea marii lucrări! Cum ne înveselește inimile, faptul că știm nu numai despre partea și locul nostru glorios în acest mare Plan, ci și despre binecuvântările care vor veni cât de curând pentru biata creație gemândă!

((526))

BINECUVÂNTĂRILE PROPORȚIONALE CU CREDINȚA

În măsura în care poporul lui Dumnezeu intră în strânsă comuniune a inimii cu El, în măsura în care ei aud vocea Lui vorbindu-le prin prorocii din vechime, prin Isus, prin apostolii Săi și prin providențele Sale zilnice, ei aud un Mesaj bun, un Mesaj glorios, unul care îi asigură de simpatia Lui iubitoare, de marea Lui putere și de scopul Său de a-Și exercita acea putere pentru eliberarea și binecuvântarea întregii lumi. După cum chiar Scripturile ne asigură, acesta este un Mesaj de „mare bucurie pentru tot poporul”. Unii pot crede și primi acest Mesaj de bine mai repede decât alții, și cu cât cineva îl primește mai deplin, cu atât va fi binecuvântat mai deplin. Atât cunoștința cât și credința sunt necesare pentru acea binecuvântare. Acum unii nu au capacitatea de credință, iar alții nu au cunoștința. Cei care n-au deloc credință vor trebui să aștepte până în veacul viitor.

Unii se pot uita în întinderile spațiului și cu instrumente moderne și prin calcule matematice pot determina distanța până la soare, centrul sistemului nostru solar. Cu ajutorul telescopului pot străbate întinderea vastă a universului și pot vedea ceva din măreția și gloria lui. Pot studia mișcările planetelor pe diferitele lor orbite și pot prevedea pozițiile lor viitoare. Ei pot de asemenea constata că există un vast sistem de sisteme în marele univers material. Cu adevărat, „Cerurile spun slava lui Dumnezeu și întinderea lor vestește lucrarea mâinilor Lui. O zi istorisește alteia acest lucru, o noapte îl face cunoscut altei nopți, fără grai, fără cuvinte; totuși glasul lor este auzit. Răsunetul lor străbate tot pământul și glasul lor până la marginile lumii”.

Dar acești înțelepți care studiază aceste lucrări minunate ale Celui Atotputernic nu înțeleg și nici nu apreciază iubirea lui Dumnezeu așa cum este ea manifestată în Fiul Său, Răscumpărătorul nostru. Ei au o anumită cunoștință despre Puterea lui Dumnezeu, dar foarte puțini dintre ei Îi apreciază caracterul. După cum pe bună dreptate a spus apostolul Pavel: „În înțelepciunea lui Dumnezeu, lumea cu înțelepciunea ei n-a cunoscut pe Dumnezeu” (1 Cor. 1:21). Iehova nu intenționează ca vreunul să-L cunoască altfel decât pe calea pe care El a hotărât-o. Înțelepciunea omenească nu-L poate descoperi.

Dumnezeu caută acum numai pe acei care au adevărata înțelepciune, prin aceea că ei își dau seama de propria lor neputință, de nevoia lor de instruire și îndrumare, și care, atunci când le este adus Mesajul lui Dumnezeu, pot exercita credința necesară. Toți ceilalți vor fi capabili să aprecieze Mesajul în veacul de binecuvântare care vine. Cei care se socotesc acum singuri înțelepți vor fi aduși prin experiențe umilitoare la o stare a minții pocăită și umilită. Celor creduli li se va da adevărata cunoștință, care va conduce la o credință reală.

Multe minți nobile sunt pline de înțelepciunea acestei lumi. Ei se gândesc la mărețul univers cu milioanele peste milioanele lui de sisteme de lumi rotindu-se prin spațiul infinit. Se uită la pământ și se gândesc la mărimea comparativ nesemnificativă a micii planete pe care trăim. Cu puterea microscopului examinează minunata alcătuire a plantei și a florii. Scrutează minunățiile structurii moleculelor și atomilor materiei, a lucrurilor minuscule și a microbilor. Apoi ei clatină capul și spun: „Ce idee, că un Dumnezeu cu așa o putere infinită S-ar îngriji de omenire! El este mult prea ocupat ca să Se deranjeze pentru noi!” Aceștia trebuie să aștepte un alt timp, mai favorabil pentru iluminarea lor. Deocamdată Domnul poate trata numai cu acei care au în mod natural o oarecare credință și care au câștigat o cunoștință suficientă despre El și despre caracterul Lui, ca să creadă în Iubirea Lui și să fie doritori să intre în părtășie și comuniune cu El.

ACUM LUCREAZĂ CU O CLASĂ SPECIALĂ

În textul nostru, baza argumentului apostolului este că credința este lucrul esențial pentru a veni la Dumnezeu. Dumnezeu nu va primi pe nici unul care nu exercită credință. Sf. Pavel relatează credința vrednicilor din vechime, care au câștigat asemenea victorii prin credința lor și care au primit mărturia că erau plăcuți lui Dumnezeu. Apoi el spune că oricine vrea să vină acum la Dumnezeu trebuie să creadă. Există unii care sunt atrași spre Domnul, care doresc să vină la El. Sunt alții care doresc să se îndepărteze de El cât mai mult posibil și să stea departe. Aceștia nu au o cunoștință reală despre Dumnezeu, ci sunt foarte orbiți de „dumnezeul veacului acesta”. 2 Cor. 4:3, 4.

Clasa de oameni despre care se spune în textul nostru că vin la Dumnezeu sau că sunt doritori să vină la El, au o foame a inimii după Creatorul lor — o dorință după El, pe care nimic altceva nu o poate mulțumi. Ei își spun: „Există un Dumnezeu care m-a făcut. Cu cât aflu mai mult despre vastul univers și despre anatomia corpului meu, cu atât văd mai mult Înțelepciunea și Puterea lui Dumnezeu, și cu atât îmi dau seama mai mult de micimea, slăbiciunea și lipsa mea. După acest Dumnezeu strigă sufletul meu, și mi s-a spus că El S-a descoperit, că anumitor profeți din vechime El le-a descoperit faptul că El Se preocupă de creaturile Sale umane. Vreau să studiez ce a spus El prin acești servi ai Săi. Mi se spune de asemenea că mai departe El S-a descoperit pe Sine și iubirea Sa prin Isus Cristos, Fiul Său; și că acest Fiu al lui Dumnezeu a venit pe pământ și a murit pentru omul păcătos, pentru ca el să poată trăi. Dacă Dumnezeu i-a dat într-adevăr omului Mesajul Său, eu vreau Mesajul acela; mă voi apropia de acest Dumnezeu, pentru ca și eu să primesc binecuvântarea Sa.”

((527))

Domnul încurajează pe toți aceștia prin Cuvântul Său. El spune: „Apropiați-vă de Mine, și Eu mă voi apropia de voi”. Și când aceștia vin, căutând să-I cunoască voia, El devine Răsplătitorul credinței lor. El le indică spre Cel care este Ispășirea pentru păcatele tuturor celor care vin la El. El le face cunoscut că acei care vin la El pe Calea hotărâtă de El, Îl pot avea pe Mântuitorul ca Avocat, în condițiile credinței și a consacrării de a-și da viața cu El ca jertfă. Astfel, pas cu pas ei intră în plinătatea mântuirii, și intră în Sfânta Sfintelor prin sângele crucii. Sunt primiți în Cel Preaiubit.

CREDULITATEA NU ESTE CREDINȚĂ

Mulți își închipuie că ei au credință, pe când în realitate nu au decât credulitate. Așa-zisa lor credință nu este fondată pe Cuvântul lui Dumnezeu și pe făgăduințele Sale. O asemenea credulitate cu siguranță va eșua când va veni marele timp de încercare. Credulitatea este acceptarea unui lucru fără temei bun, fără dovadă sigură. Credința, dimpotrivă, este acceptarea unui lucru pentru că există dovadă incontestabilă a realității lui, a adevărului și a temeiniciei lui. Pe măsură ce exercităm credință în Dumnezeu, venim tot mai aproape de El.

„Facă-vi-se după credința voastră” sunt cuvintele Învățătorului. Orice exercitare a credinței este bazată pe ceva real și pipăibil pentru credință. Pentru credință există o capacitate de a pipăi mental și de asemenea fizic, în exterior. Adevărata înțelepciune caută cele două baze pentru credință. „Prietenia DOMNULUI este cu cei care se tem de El, ca să-i facă să cunoască legământul Său.”

Aceștia cresc în credință pe măsură ce înaintează pe cărarea ascultării. Credința și ascultarea sunt ca cele două picioare ale noastre. Punem unul înainte, și apoi celălalt, și apoi iar primul; și astfel ne dezvoltăm în credință, continuând în spiritul ascultării, urmând oriunde ne indică Domnul calea. „Umblăm prin credință, nu prin vedere.” Dar avem dovezi bune, pipăibile pe tot parcursul drumului nostru către cer. În afara tuturor celorlalte dovezi, adevăratul creștin are în experiențele sale personale dovezi abundente ale iubirii și grijii Tatălui. Învățătorul a spus: „Nu se vând oare două vrăbii cu un ban? Totuși nici una din ele nu cade pe pământ fără voia Tatălui vostru. . . . voi sunteți mai de preț decât multe vrăbii!” (Matei 10:29, 31). Pe măsură ce progresează pe cărarea îngustă, copilul lui Dumnezeu ajunge să învețe plinătatea acestor cuvinte ale Domnului nostru.

CREDINȚA, SIGURANȚĂ REALĂ

Astfel creștinul care umblă aproape de Învățătorul află adevărul cuvintelor apostolilor, „credința este siguranță (substanță — după traducerea engleză — n. t.) cu privire la cele nădăjduite, convingere (dovadă) cu privire la lucrurile care nu se văd” (Evr. 11:1). Credința nu este numai un fundament, sau o temelie pentru speranțele noastre (ea însăși având o temelie în fapte dovedite), ci este o siguranță mentală, ca să spunem așa, care stimulează și clarifică mintea. Credința nu este o siguranță (substanță) pe care o putem ține în mână sau pe care să putem umbla cu picioarele. Dar ea devine o putere pentru mințile noastre pe măsură ce progresăm în cunoașterea lui Dumnezeu și a lucrurilor pe care Dumnezeu le are de dat celor care Îl iubesc mai presus de orice și care caută să-I aducă serviciu devotat și iubitor. Credința devine tot atât de reală și de pipăibilă pentru noi ca și orice siguranță (substanță) materială — chiar mai mult; pentru că lucrurile de care se prinde credința sunt veșnice.