((421))

Împăcarea omului cu Dumnezeu - Studiul XV
„O răscumpărare pentru toți” — Singura bază a Împăcării

> Împăcarea este imposibilă fără o răscumpărare — Asigurată, dar nu impusă — A fi răscumpărătorul a fost o favoare — Semnificația cuvintelor preț de răscumpărare și răscumpărare — Ce preț de răscumpărare a fost plătit pentru om — Îndreptățirea prin credință asigurată astfel — „Voi ați fost cumpărați cu preț” — Prin cine? — De la cine? — Cu ce scop? — Cum a cooperat iubirea cu dreptatea? — „Răscumpărarea pentru toți” nu a fost luată înapoi — Drepturile părIntești ale primului Adam cumpărate de al doilea Adam — Răscumpărarea nu este iertare — Moartea omului nu este o răscumpărare — Raționamentul fals al teoriilor universaliste — DrepTatea n-a fost obligată de către răscumpărare — Singurul nume — Metoda mijlocitorului simbolizată prin Moise — Răscumpărare, înlocuire — A fost posibil un alt plan?

„Căci este un singur Dumnezeu și un singur Mijlocitor între Dumnezeu și oameni: Omul Hristos Isus, care S-a dat pe Sine însuși ca preț de răscumpărare pentru toți; această mărturie a fost dată la timpul ei.” 1 Tim. 2:5, 6.

ÎMPĂCAREA între Dumnezeu și om a fost în întregime dependentă de prezentarea unei jertfe acceptabile pentru păcatele omului. Dacă sentința divină, sau „blestemul”, nu putea fi ridicată de peste omenire, aceasta rămânea ca un sechestru continuu, care împiedica recuperarea sau restabilirea omului înapoi la favoare divină, la părtășie și la viață veșnică. Sub legea divină, singurul cuvânt al lui Dumnezeu către om ar fi: Ești păcătos; prin încălcarea ta voită din Eden ți-ai adus necazul asupra ta: Eu am pronunțat sentința morții în mod drept împotriva ta și nu pot înlătura sentința fără a-Mi încălca propria dreptate, însăși temelia tronului Meu, a Împărăției Mele (Ps. 89:14). Deci, condamnarea ta trebuie să rămână pentru totdeauna. ((422)) Trebuie să o înduri, dacă un înlocuitor acceptabil nu-ți va lua locul sub ea.

Am văzut în mod clar că pedeapsa sau sentința împotriva omenirii n-a fost chinul veșnic, ci, așa cum Creatorul i-a declarat simplu și clar lui Adam, a fost moartea. A presupune că a fost orice altă pedeapsă în afară de moarte ar însemna să presupunem că Dumnezeu S-a purtat necinstit cu Adam și cu Eva în Eden — că El i-a informat greșit și i-a înșelat. Am văzut că o sentință cu moartea este o sentință dreaptă împotriva păcatului — că viața fiind un dar condiționat, Creatorul a avut un drept deplin s-o revoce: dar nu se cere o capacitate mintală deosebită pentru a înțelege că o veșnicie de chin n-ar fi fost pentru tatăl Adam o pedeapsă dreaptă din cauză că s-a împărtășit din fructul oprit — chiar dacă acelui act de neascultare i sar atașa toată vinovăția premeditării și a cunoștinței care se poate imagina; mai mult, n-ar fi fost drept să se fi permis ca o astfel de sentință a chinului veșnic să vină peste nenumăratele milioane de urmași ai lui Adam. Dar sentința morții cu toți însoțitorii ei groaznici: boala, durerea și necazul, care au venit peste tatăl Adam și care au coborât în mod natural prin el la urmașii săi (deoarece un izvor necurat nu poate da un curent de apă curată), toți pot vedea că este atât rezonabilă cât și dreaptă — o sentință în fața căreia orice gură trebuie să tacă; toți trebuie să admită justețea ei — bunătatea și asprimea lui Dumnezeu.

Cunoscând clar pedeapsa pronunțată împotriva păcatului, putem ușor înțelege ce trebuie să ceară Dreptatea ca plată a acelei pedepse, înainte ca „blestemul” să poată fi ridicat și acuzatul să fie eliberat din marea închisoare a morții (Isa. 61:1). Deoarece sentința n-a venit pentru că întregul neam omenesc a păcătuit, ci pentru că un om a păcătuit, așa încât, acea sentință a morții a căzut direct numai asupra lui Adam și doar indirect prin el asupra rasei sale, prin ereditate — și în deplin acord cu aceste fapte Dreptatea poate cere numai un preț corespunzător — Dreptatea trebuie să ceară, prin urmare, viața altuia în locul vieții lui Adam, înainte de ((423)) eliberarea lui Adam și a rasei sale. Și dacă această pedeapsă ar fi plătită, întreaga pedeapsă ar fi plătită — o singură jertfă pentru toți, întocmai cum un singur păcat i-a implicat pe toți. Am văzut deja că Adam cel perfect, încălcătorul, cel care a fost condamnat, n-a fost un înger, nici un arhanghel, nici un dumnezeu, ci un om — de o natură cu puțin mai prejos decât a îngerilor. Prin urmare, cea mai strictă Dreptate putea cere ca înlocuitor al lui nici mai mult nici mai puțin decât unul asemenea lui Adam, sub condiții asemănătoare cu ale lui, adică perfect și fără condamnarea divină. Am văzut că nu s-a putut găsi nici unul ca acesta printre oameni, toți aceștia fiind din rasa lui Adam și prin urmare părtași prin ereditate la pedeapsa și degradarea lui. Prin urmare s-a ivit necesitatea ca unul din curțile cerești și de o natură spirituală să ia asupra Sa natura umană și apoi să Se dea ca înlocuitor, o răscumpărare pentru Adam și pentru toți care au pierdut viața prin el.

Printre îngerii care-și păstraseră starea de la început și loialitatea față de Dumnezeu, fără îndoială s-ar fi putut găsi mulți care și-ar fi luat bucuroși sarcina să îndeplinească voința Tatălui și să devină prețul de răscumpărare al omului; dar a face astfel însemna cea mai mare încercare, cea mai aspră probă la care putea fi expusă loialitatea față de Dumnezeu, și prin urmare, cel care-și manifesta astfel devotamentul, loialitatea și credința era vrednic să aibă cea mai înaltă poziție printre toți fiii îngerești ai lui Dumnezeu, cu mult deasupra îngerilor, a domniilor și a puterilor și a oricărui nume care se poate numi. Mai mult, parte din scopul divin era ca această ocazie să fie folosită pentru a ilustra faptul că oricine caută săși exercite propriile sale ambiții egoiste (cum a făcut Satan) va fi degradat, înjosit, în timp ce, dimpotrivă, oricine se va smeri cu totul, în ascultare de voința și de planul Tatălui ceresc, va fi înălțat corespunzător. Dumnezeu a aranjat planul Său astfel încât să facă această trăsătură o necesitate; cu scopul ca în această manifestare a simpatiei divine și a dragostei față de lume să se poată acorda și o ocazie pentru manifestarea ((424)) iubirii, umilinței și ascultării Singurului Conceput al Tatălui — Fiul Său preaiubit, pe care Lui I-a plăcut să-L onoreze.

Așa cum am văzut, Domnul nostru Isus (pe care în condiția Sa preumană noi Îl recunoaștem ca arhanghelul, mesagerul cel mai înalt sau principal, Logosul, Singurul Conceput al Tatălui, plin de har și de adevăr) fusese până la timpul acela agentul lui Iehova în toată lucrarea creației, și, ca întâiul-conceput, fusese cu Tatăl înaintea creării tuturor celorlalți și-L cunoscuse intim, Îi privise slava și fusese canalul puterii Sale. Și deoarece El era deja primul, principalul în Împărăția cerească, după Tatăl, apostolul ne informează că această lucrare de răscumpărare, acest privilegiu de a executa voința divină în privința omului I-a fost dat Lui ca un semn al încrederii speciale și ca o favoare datorită onorurilor care, potrivit legii divine, trebuie să fie legate de o ascultare, umilință și sacrificiu de sine atât de mari (Mat. 23:12; Iac. 4:10; 1 Pet. 5:6). Cu încredere în Fiul și dorind ca El să obțină marea înălțare care venea ca rezultat al acelei credincioșii, Tatăl I-a dat Lui prima dată ocazia, Lui care în trecut Se bucurase de întâietate în planul divin, pentru ca astfel El să poată continua să fie Cel mai important — „ca în toate să aibă cel dintâi loc. Căci toată plinătatea și-a găsit plăcerea să locuiască în El și prin El să împace toate lucrurile cu Sine, atât lucrurile de pe pământ cât și lucrurile din ceruri [oamenii și îngerii decăzuți, recâștigând și împăcând pe atâția dintre ei câți se vor întoarce la favoarea divină, sub cea mai deplină ocazie], făcând pace prin sângele crucii Lui”. Col. 1:18-20.

Alegerea unei ființe spirituale ca să devină Răscumpărătorul omului nu implică necesitatea sacrificiului existenței unei ființe spirituale ca preț de răscumpărare a existenței unei ființe pământești; chiar dimpotrivă. Dreptatea divină nu putea accepta sacrificiul unei ființe spirituale pentru om după cum nu putea accepta nici sacrificiul vițeilor și țapilor ca preț de răscumpărare. După cum sângele vițeilor și țapilor nu putea ridica niciodată păcatul, pentru că ei erau de o natură inferioară, tot așa moartea îngerilor sau a ((425)) arhanghelilor nu putea ridica niciodată păcatul lui Adam, nici nu putea deveni o jertfă de ispășire potrivită pentru el, deoarece aceștia nu erau de natura lui. Viața omului a fost cea care s-a pierdut prin păcat și numai viața unui om putea fi acceptată ca preț de răscumpărare. De aceea a fost necesar ca Domnul nostru să părăsească gloria condiției Sale preumane și să Se umilească și să devină om, pentru că numai devenind om putea să dea prețul răscumpărării.

În timp ce Scripturile arată că Domnul nostru S-a umilit prin lăsarea naturii spirituale mai înalte și luarea naturii umane mai joase, ele nu arată nicăieri că aceasta este jertfa pentru păcatul nostru. Dimpotrivă, El S-a umilit astfel pentru a putea deveni jertfa pentru păcat și a plăti prețul nostru de răscumpărare. Apostolul arată aceasta în mod clar spunând: „Negreșit, nu în ajutorul îngerilor [ca și cum s-ar referi la îngerii care au păcătuit] vine El, ci în ajutorul seminței lui Avraam”. Deoarece copiii pe care Dumnezeu a prevăzut și a intenționat să-i răscumpere și să-i elibereze din robia păcatului și a stricăciunii au fost părtași sângelui și cărnii, „tot așa și El a luat parte la ele [la carne și sânge, natură umană], pentru ca, prin moarte, să nimicească pe cel care are puterea morții, adică pe Diavolul” și să-i elibereze (Evr. 2:14, 16). El declară problema cât se poate de explicit spunând: „Căci dacă moartea a venit prin om, tot prin om a venit și învierea morților” (1 Cor. 15:21). Apostolul Ioan dă aceeași mărturie spunând: „Și Cuvântul a devenit trup” (Ioan 1:14). Cu aceasta sunt în acord și cuvintele Domnului nostru Isus, după ce a venit în lume și după ce a ajuns la starea bărbăției El a spus: „Dumnezeu n-a trimis pe Fiul Său în lume ca să judece lumea, ci ca lumea să fie mântuită prin El” (Ioan 3:17). El nu dă de înțeles că lumea fusese deja mântuită sau că deja fusese făcut ceva pentru mântuirea lumii, în afară de trimiterea Celui care avea să răscumpere lumea prin sacrificiu de Sine. Primul pas în îndeplinirea misiunii Sale a fost, după cum a spus Domnul nostru — „Fiul Omului n-a venit să I Se slujească, ci El să slujească [să-i servească pe alții] și să-Și dea viața ca preț de răscumpărare pentru mulți” ((426)) (Marcu 10:45). Aici avem dovada sigură că prin lăsarea gloriei pe care o avusese cu Tatăl înainte de a fi lumea și prin schimbarea naturii mai înalte cu natura umană, Domnul nostru nu-Și dăduse viața ca răscumpărare, ci numai făcuse pregătirea pentru lucrarea care era chiar înaintea Sa. Acest lucru este mai departe confirmat prin faptul că de îndată ce a ajuns la starea bărbăției sub lege, de îndată ce a avut treizeci de ani, Sa prezentat ca sacrificiu viu, consacrându-Și viața, depunândo, așa cum a fost reprezentat în botezul Său simbolic de către Ioan la Iordan.

Acolo s-a împlinit profeția din vechime, așa cum arată apostolul: „Iată-mă (în sulul cărții este scris despre Mine), vin să fac voia Ta, Dumnezeule!” El venise să facă voia lui Dumnezeu, să ofere jertfa pentru păcate, și prin urmare El n-o oferise înainte. În acel act al consacrării Sale, El S-a prezentat pe Sine ca jertfă vie în serviciul lui Dumnezeu, chiar până la moarte. Observați că la acest anumit punct apostolul spune că El a pus deoparte sacrificiile tipice ale Legământului Legii ca să-l poată institui pe al doilea, sacrificiul pentru păcate antitipic, real, propria Sa moarte (și a membrilor Săi) pentru pecetluirea Noului Legământ între Dumnezeu și oameni, prin El Însuși, Mijlocitorul Noului Legământ. Și textul nostru ne spune același lucru, că „Omul Hristos Isus” a fost cel „care S-a dat pe Sine Însuși ca preț de răscumpărare pentru toți” — nu Logosul preuman.

Primul pas din program

Apostolul (Evr. 2:5-9) examinează întregul plan al lui Dumnezeu, și observând promisiunile divine ale restabilirii umane citează din profetul David (Ps. 8:4-8), că planul divin este ca în cele din urmă neamul omenesc să fie perfect, ca domn al pământului, stăpânind pământul și creaturile sale în armonie cu legile Creatorului divin, spunând: „Încă nu vedem că toate îi sunt supuse [omului — cum este indicat în profeție]”. Nu-l vedem încă pe om în chipul lui Dumnezeu și domn al ((427)) pământului; dar vedem intențiile divine spre acest scop deja începute. Vedem primul pas în acest program, adică „Îl vedem pe Isus, care a fost făcut «pentru puțin timp mai prejos decât îngerii» încununat cu slavă și cu cinste [perfecțiunea naturii umane] din pricina morții pe care a suferit-o, pentru ca, prin harul lui Dumnezeu, El să guste moartea pentru toți [și astfel să facă posibilă restabilirea umană]”. Vedem lucrarea mântuirii omului astfel începută de către Iehova prin aceea că a dat un preț de răscumpărare potrivit pentru răscumpărarea noastră, unul egal în glorie și în onoare și în perfecțiune umană absolută cu primul om, Adam; unul care în acest scop a părăsit gloriile unei naturi mai înalte și a fost făcut mai prejos decât îngerii, deși înainte a posedat o natură mai înaltă decât ei. Îl vedem pe acesta dat chiar cu scopul ca „să guste moartea pentru toți”. Vedem că El a luat natura umană „din pricina morții pe care a suferit-o” — chiar pedeapsa care era împotriva neamului nostru omenesc. Văzând aceasta, ne putem bucura că scopurile bune ale Tatălui nostru ceresc pentru răscumpărarea și restabilirea noastră și pentru deplina reconciliere cu El au fost cu bogăție pregătite, și pe un plan al dreptății absolute, prin care Dumnezeu poate fi drept și totuși să fie îndreptățitorul celor ce cred în Isus. Astfel sacrificiul pe care l-a dat Domnul nostru Isus pentru păcatul omului n-a fost unul spiritual, care n-ar fi fost un sacrificiu potrivit, acceptabil, pentru că n-ar fi fost „un preț corespunzător” — în fiecare amănunt prețul exact de răscumpărare pentru Adam.

Semnificația cuvintelor „preț de răscumpărare” și „răscumpărare”

Aceasta ne aduce la analizarea cuvântului preț de răscumpărare, care în Noul Testament are o semnificație foarte limitată și foarte precisă. El apare numai de două ori. O dată când Însuși Domnul nostru descrie lucrarea pe care o făcea El, și o dată în descrierea apostolului a acelei lucrări completate — în textul nostru. Cuvântul grecesc folosit de către Domnul ((428)) nostru este lutron-anti care înseamnă „un preț de compensare sau un preț care să corespundă”. Astfel Domnul nostru a spus: „Fiul Omului ... a venit ... să-Și dea viața ca preț de răscumpărare [lutron-anti — un preț care să corespundă] pentru mulți” (Marcu 10:45). Apostolul Pavel folosește aceleași cuvinte, dar le combină diferit, anti-lutron, ceea ce înseamnă „un preț corespunzător”, spunând: „Omul Hristos Isus, care S-a dat pe Sine Însuși ca preț de răscumpărare [anti-lutron — preț corespunzător] pentru toți; această mărturie a fost dată la timpul ei”. 1 Tim. 2:6.

Nu este loc pentru a se recurge la subterfugii sau a se contesta sensul acestor texte. Numai falsificând Cuvântul lui Dumnezeu poate fi cineva orbit în privința forței și a sensului real al acestuia, a mărturiei Domnului pentru lucrarea care a fost îndeplinită prin marele nostru Mijlocitor. Și cu cât este analizat mai mult acest gând al unui preț de răscumpărare — al unui „preț corespunzător” — cu atât pare să conțină mai multă forță și cu atât aruncă mai multă lumină asupra întregii lucrări a Împăcării. Ideea, și singura idee, conținută în el este că după cum Adam prin neascultare a pierdut ființa sa, sufletul său, toate drepturile sale la viață și la pământ, tot așa Isus Cristos Domnul nostru prin moartea Sa, ca preț corespunzător, a plătit o compensare deplină și exactă pentru sufletul sau ființa tatălui Adam și în consecință pentru toți urmașii lui — fiecare suflet omenesc — părtași la căderea și la pierderea sa. Rom. 5:12.

Același gând este cu prisosință exprimat în multe alte scripturi, care vorbesc despre lucrarea Domnului nostru ca o lucrare de răscumpărare, cumpărare etc. Noi am dat atenție deosebită cuvântului „preț de răscumpărare”, anti-lutron, pentru că acesta prezintă ideea în forma cea mai pură și cea mai corectă. Cuvintele „a răscumpăra”, „răscumpărat”, „răscumpărător” și „răscumpărare”, în timp ce conțin ideea unui preț plătit, conțin și ideea de punere în libertate sau de eliberare a celor pentru care a fost plătit prețul. Deci, aceste două cuvinte în limba engleză și în original sunt uneori folosite în legătură cu sacrificiul sau cu darea unui preț de ((429)) răscumpărare, iar alteori sunt folosite cu referire la punerea în libertate a celor răscumpărați, la eliberarea lor. Și dușmanii cei mulți ai doctrinei răscumpărării, dintre care Satan este principalul, uneori cu mare viclenie încearcă să abată atenția de la prețul dat pentru eliberarea omului din blestemul morții, arătând acele texte din Scripturi în care cuvintele „a răscumpăra” și „răscumpărare” sunt aplicate numai în legătură cu deplina eliberare a omenirii din moarte. Atrăgând atenția la eliberare și „stricând Cuvântul lui Dumnezeu”, ei încearcă să ascundă faptul că eliberarea viitoare și toate binecuvântările care vin acum sau vor veni în viitor pentru omenire prin harul divin, sunt de la Fiul și prin sau prin intermediul jertfei Sale de răscumpărare, pe care El a dat-o pentru noi, și care a fost „sfârșită” la Calvar. Ioan 19:30.

Traducătorii Versiunii Comune a Bibliei englezești au ajutat în mod inconștient pe acești adversari ai răscumpărării, folosind cuvântul „a răscumpăra” ca să traducă cuvinte grecești care au sensuri considerabil diferite. Pentru ca cititorul să poată avea acest lucru clar în mintea sa, vom cita aici toate cuvintele grecești traduse prin „a răscumpăra”, „răscumpărat” și „răscumpărare”, și după fiecare vom da definiția dată de către învățatul lexicograf prof. Young în Concordanța Analitică a sa, după cum urmează:

Cuvântul „a răscumpăra” este uneori folosit ca traducere a cuvântului grecesc agorazo. Acest cuvânt este definit de către profesorul Young cu sensul de „a procura din piață”. Încă mai literal, acesta ar însemna a cumpăra în piață deschisă; pentru că rădăcina cuvântului, agora, înseamnă piață, și așa este folosit în mod repetat în Scripturi: Mat. 20:3; Marcu 12:38; Luca 7:32; Fapt. 16:19. Toate locurile în care cuvântul agorazo este tradus „răscumpărat” în Noul Testament sunt următoarele:

„Ai fost înjunghiat și ai răscumpărat pentru Dumnezeu cu sângele Tău oameni.” Apoc. 5:9.

„Și nimeni nu putea să învețe cântarea, afară de cei o sută patruzeci și patru de mii care fuseseră răscumpărați de pe pământ.” Apoc. 14:3.

((430))

„Au fost răscumpărați dintre oameni, ca cel dintâi rod pentru Dumnezeu și pentru Miel.” Apoc. 14:4.

În fiecare din aceste cazuri ideea este aceea de cumpărare publică; și toate celelalte utilizări ale acestui cuvânt agorazo, peste tot în Noul Testament, sprijină în mod clar o semnificație comercială. Cuvântul apare în Noul Testament în total de treizeci și una de ori. În cele trei exemple de mai sus este redat prin răscumpărat, în treisprezece cazuri prin cumpărat, în cincisprezece cazuri prin a cumpăra. Atragem în mod special atenția asupra semnificației acestui cuvânt, pentru că tendința de a nega că a fost o cumpărare a rasei noastre, efectuată printrun preț dat pentru eliberarea omului din „blestem”, este predominantă și în creștere — foarte subversivă pentru „credința care a fost dată sfinților odată pentru totdeauna”.

Un alt cuvânt, exagorazo, tradus „a răscumpăra”, „răscumpărat” și „răscumpărare”, este înrudit cu cel de mai sus și este format din acesta prin adăugarea unui prefix, ex — care înseamnă din. Profesorul Young dă acestui cuvânt definiția „a procura din piață”. Încă mai literal, a cumpăra public și a lua în stăpânire. Singurele utilizări ale acestui cuvânt în Noul Testament sunt după cum urmează:

„Hristos ne-a răscumpărat din blestemul legii, făcânduSe blestem pentru noi” (Gal. 3:13). Apostolul arată aici că creștinii care fuseseră evrei și deci fuseseră sub Legământul evreiesc sau al Legii au fost nu numai cumpărați de sub sentința lui, dar au fost și eliberați de sub stăpânirea lui. Cuvântul agorazo înseamnă cumpărare, iar prefixul ex înseamnă eliberarea prin acea cumpărare, așa că ei nu mai erau sub stăpânirea Legii.

„Dumnezeu a trimis pe Fiul Său, născut din femeie, născut sub lege, ca să răscumpere pe cei de sub lege [legământ] ca să căpătăm înfierea” (Gal. 4:4, 5). Aceasta este o declarație similară cu cea anterioară și înseamnă cumpărarea poporului evreu de sub stăpânirea Legii și eliberarea credincioșilor de ea, ca să poată deveni fii al lui Dumnezeu. Compară cu Ioan 1:12.

((431))

„Luați seama deci cu amănunțime cum umblați, nu ca niște neînțelepți, ci ca niște înțelepți, răscumpărând timpul căci zilele sunt rele” (Efes. 5:15, 16; Colos. 4:5). Aceasta este o întrebuințare asemănătoare a cuvântului exagorazo: cei din poporul Domnului își dau seama că ei sunt în mijlocul răului, a cărui tendință este să le absoarbă energia, influența și timpul în lucruri păcătoase sau nechibzuite, sau cel puțin nefolositoare în comparație cu interesele mai importante care sunt mai aproape de inima lor, în calitate de copii ai lui Dumnezeu. De aceea noi trebuie să cumpărăm și să asigurăm din timpul rău, și aparte de aceste influențe nefavorabile, o măsură cât se poate de mare pentru a-l devota intereselor mai înalte — pentru susținerea și întărirea noastră spirituală și pentru ajutorarea altora în lucrurile spirituale. Astfel de cumpărare ne va costa ceva din negarea de sine, din mulțumirea poftelor și a tendințelor noastre naturale și de asemenea ceva din părerea bună și părtășia altora, care se vor „mira” că noi nu alergăm cu ei la aceleași excese ca mai înainte. 1 Pet. 4:4.

Un alt cuvânt grecesc este de asemenea tradus „răscumpărat” — și anume lutroo. Profesorul Young definește lutroo „a dezlega printr-un preț” — adică a elibera prin plătirea unui preț. Baza sau rădăcina acestui cuvânt este lutron, care, așa cum am observat mai sus în legătură cu anti, folosit ca prefix sau ca sufix, înseamnă un preț corespunzător.

Acest cuvânt, lutroo, apare de trei ori în Noul Testament, după cum urmează:

„Noi nădăjduiam că El este Acela care va răscumpăra pe Israel” (Luca 24:21). Apostolii au fost dezamăgiți la moartea Domnului nostru și au declarat această dezamăgire spunând că ei așteptaseră ca Domnul să elibereze pe Israel de jugul roman prin plătirea unui preț. Ei nu fuseseră încă înzestrați cu Spiritul sfânt și nu înțelegeau lungimea și lărgimea, înălțimea și adâncimea planului divin, prin care nu numai Israel, ci și întreaga lume a fost răscumpărată nu numai de sub jugul roman, ci și de sub jugul lui Satan și din marea închisoare a morții, prin prețul de răscumpărare pe care l-a dat Domnul nostru și care a fost terminat în moarte.

((432))

„Mântuitorul nostru Isus Hristos ... S-a dat pe Sine Însuși pentru noi ca să ne răscumpere din orice fărădelege” (Tit 2:13, 14). Prețul pe care L-a dat Domnul nostru pentru omenire este intenționat nu numai ca să-i asigure o trezire din mormânt, la timpul cuvenit al lui Dumnezeu, în timpul Mileniului, și o ocazie să vină atunci în armonie cu Dumnezeu în condițiile Noului Legământ, ci mai mult de atât, înseamnă, pentru cei care aud veștile bune acum, un mesaj al unei eliberări actuale din robia nelegiuirii — ca să nu mai fim robi ai păcatului, ci să devenim robi ai Celui care a murit pentru noi, care ne-a cumpărat cu sângele Său prețios.

„Căci știți că nu cu lucruri pieritoare, cu argint sau cu aur ați fost răscumpărați din felul deșert de viețuire pe care l-ați moștenit de la părinții voștri, ci cu sângele scump al lui Hristos, Mielul fără cusur și fără pată” (1 Pet. 1:18, 19). Ideea din acest text este la fel cu cea din cel precedent. Nu este atât de mult în legătură cu eliberarea noastră finală din moarte, la înviere, cât în legătură cu desprinderea noastră prezentă dintr-o cale rea, din felul deșert de viețuire, vorbărie nechibzuită și nelegiuire în general. Această libertate a fost cumpărată pentru noi prin sângele lui Cristos, precum și libertatea mai mare a învierii, care este încă viitoare. Fără plătirea prețului de răscumpărare, fără mulțumirea Dreptății, Dumnezeu nu ne-ar putea accepta ca fii, și prin urmare n-ar putea lucra cu noi cum lucrează cu fiii, nu ne-ar putea pecetlui ca fii ai Săi cu spiritul înfierii în familia Sa, și de aceea n-ar putea ajunge la noi aceste diferite mijloace ale harului Său, care sunt acum accesibile credincioșilor și care sunt pentru noi puterea lui Dumnezeu spre mântuire, frângând în inimile noastre puterea păcatului și stabilind în locul ei mintea sau spiritul Domnului ca putere conducătoare.

Un alt cuvânt grecesc tradus „răscumpărare” este lutrosis. Profesorul Young îl definește „dezlegare” — literal, punere în libertate, eliberare. Acest cuvânt nu conține ideea plătirii unui preț, și deci n-ar fi trebuit tradus prin cuvântul nostru ((433)) răscumpărare, ci mai degrabă prin cuvântul „eliberare”. Acesta apare de două ori:

„A venit și ea în același ceas, lăuda pe Dumnezeu și vorbea despre Isus [pruncul] tuturor celor ce așteptau răscumpărarea [eliberarea] în Ierusalim” (Luca 2:38). Ana le-a vorbit celor care așteptau eliberarea în Ierusalim — așteptând libertate de sub jugul roman, dar nu neapărat înțelegând că eliberarea mai mare venea prin plătirea unui preț de răscumpărare.

„Dar Hristos a venit ca Mare Preot ... și a intrat, odată pentru totdeauna, în Locul Preasfânt nu cu sânge de țapi și de viței, ci cu însuși sângele Său după ce a dobândit o răscumpărare [eliberare] veșnică” (Evr. 9:11, 12). Apostolul nu se referă la felul cum a dobândit Domnul nostru răscumpărarea veșnică a eliberării, și prin urmare aici nu face nici o referire la prețul plătit: el se referă numai la eliberarea actuală și viitoare a poporului lui Dumnezeu, și nu la metoda prin care a fost obținută acea eliberare, înainte de intrarea Domnului nostru în locul sfânt — sacrificiul Său ca preț de răscumpărare al omului.

Un alt cuvânt grecesc tradus „răscumpărat” în Noul Testament este poieolutrosin. Profesorul Young îl definește „a face dezlegare”, adică a pune în libertate, a elibera. Acesta apare numai o dată.

„Binecuvântat să fie Domnul, Dumnezeul lui Israel, pentru că a cercetat și a răscumpărat pe poporul Său [literal, a înfăptuit răscumpărarea pentru poporul Său]” (Luca 1:68). Versetul precedent arată că această expresie a fost o profeție: aici sunt menționate lucruri neîmplinite ca și cum au fost împlinite: primul pas spre eliberarea lui Israel fusese făcut, și se vorbea despre ea cu bucurie ca și cum totul a fost deja îndeplinit. Acest cuvânt nu conține ideea despre felul cum va fi asigurată eliberarea: alte scripturi ne arată că este asigurată prin plătirea unui preț corespunzător, o răscumpărare, și urmează să vină prin stabilirea Împărăției ((434)) lui Dumnezeu. Acest cuvânt n-ar fi trebuit tradus „răscumpărat”, ci mai degrabă eliberat, ca o pază pentru cititor împotriva confuziei de gândire.

Un alt cuvânt grecesc impropriu tradus „răscumpărare” este apolutrosis. Acesta nu conține nici o idee referitoare la un preț de cumpărare, ci înseamnă pur și simplu eliberare, punere în libertate. Profesorul Young îl definește „dezlegare”. Cuvântul apare de zece ori și numai o dată este tradus cum se cuvine, „eliberare”. Să observăm următoarele:

(1) „Să vă uitați în sus și să vă ridicați capetele, pentru că răscumpărarea [eliberarea] voastră se apropie” (Luca 21:28). Aici nu se face referire la răscumpărare sau la starea de dinaintea eliberării Bisericii, ci numai la eliberarea însăși.

(2) „Fiind îndreptățiți fără plată, prin harul Său, prin răscumpărarea (eliberarea) care este în Hristos Isus” (Rom. 3:24). Apostolul nu se referă în aceste cuvinte la răscumpărare, ci numai la eliberarea pe care poporul Domnului o are acum prin credință, iar în curând în realitate prin Întâia Înviere. El tratează problema din punctul de vedere al lui Dumnezeu: consacrații sunt îndreptățiți necondiționat, aparte de orice fapte de merit din partea lor. Acest lucru este îndeplinit prin eliberarea pe care Dumnezeu a dat-o în Cristos Isus Domnul nostru. În versetul următor apostolul continuă și arată cum a fost efectuată această eliberare, spunând: „Pe El Dumnezeu L-a rânduit să fie ispășire [literal, un scaun al îndurării sau un canal al milei], prin credința în sângele Lui [sacrificiul, prețul de răscumpărare dat pentru păcatele întregii lumi]”.

(3) „Dar și noi [Biserica credincioasă] ... suspinăm în noi, așteptând înfierea, adică răscumpărarea [eliberarea] trupului nostru [Biserica, trupul lui Cristos, care va fi glorificată cu Capul la timpul cuvenit]” (Rom. 8:23). Nimic din această declarație nu face nici cea mai vagă referire la răscumpărarea îndeplinită la Calvar, la prețul de cumpărare: ea se referă numai la eliberarea Bisericii, care va fi o parte din rezultatul răscumpărării sfârșite la Calvar — al prețului de răscumpărare.

((435))

(4) „Hristos Isus, care ne-a fost făcut înțelepciune de la Dumnezeu, dreptate, sfințire și răscumpărare [eliberare]” (1 Cor. 1:30). Nimic de aici nu face nici o referire la prețul de răscumpărare plătit la Calvar. Apostolul vorbește, nu despre ce a făcut Domnul nostru pentru noi, ci despre ce va mai face încă pentru noi. El este înțelepciunea noastră, prin aceea că noi trebuie să punem deoparte voința noastră și să acceptăm voința Sa, și astfel avem spiritul unei minții sănătoase și „ne purtăm cu înțelepciune”. El este dreptatea noastră, prin aceea că El, ca reprezentantul nostru, S-a dat pe Sine ca răscumpărare pentru toți, și acum în dreptatea Lui îi reprezintă pe toți aceia care vin la Tatăl prin El. El este sfințirea noastră, prin aceea că, prin meritul Său, noi suntem acceptați de Tatăl ca sacrificii vii (socotite perfecte), în timp ce în realitate puterea lui Cristos în noi este cea care ne face în stare să ne prezentăm ca sacrificii vii și să umblăm în urmele Sale și să ne îndeplinim legământul. El este eliberarea noastră (tradus greșit „răscumpărare”), prin aceea că, prin faptul că El trăiește, El, care prin îndurarea lui Dumnezeu ne-a cumpărat cu sângele Său prețios, avem garanția că și noi vom trăi; că El, la timpul cuvenit, va elibera din robia stricăciunii, din moarte, Biserica Sa pe care a cumpărat-o cu sângele Său. La eliberare, și nu la cumpărare, se face referire aici. Dar pentru că El i-a cumpărat, are dreptul să fie pentru ei înțelepciune, îndreptățire, sfințire, eliberare.

(5) „Pe care ni L-a dat în Cel Preaiubit. În El avem răscumpărarea [eliberarea] prin sângele Lui, iertarea păcatelor după bogățiile harului Său” (Efes. 1:6, 7). Apostolul nu se referă aici la răscumpărarea plătită la Calvar. Din contră, el vorbește despre acceptarea noastră la Tatăl, și declară că această acceptare de către Iehova se bazează pe ceva ce El a făcut pentru noi în Cel Preaiubit, Domnul nostru Isus, și prin al cărui sânge (sacrificiu, răscumpărare) avem eliberarea. Construcția frazei arată că apostolul vrea să spună că eliberarea noastră este din sentința păcatului, din moarte, pentru că el arată că această eliberare este „iertarea păcatelor”. Sensul ((436)) acestui fragment este deci acesta: Tatăl ceresc care predestinase în mintea Sa înfierea unei „turme mici” ca să fie fii pe planul naturii divine și împreună moștenitori cu Întâiul Său Fiu conceput și preaiubit, Domnul nostru, a făcut pașii de har necesari pentru îndeplinirea acestui scop cu privire la noi. El ne-a făcut acceptați în Cel Preaiubit; pentru că în Cel Preaiubit, prin sângele Său, prin sacrificiul Său, noi avem eliberarea de blestemul și mânia divină — iertarea păcatelor noastre, din care suntem eliberați sau îndreptățiți.

(6) „Care este o arvună a moștenirii noastre, pentru răscumpărarea [eliberarea] stăpânirii dobândite” [cumpărate — K. J., n. e.] (Efes. 1:14). Stăpânirea pe care Cristos a cumpărat-o prin sacrificiul pentru păcate ca înlocuitorul omului include omenirea în general sau pe toți câți vor accepta favoarea în baza condițiilor evangheliei, precum și Biserica, Mireasa. Timpul eliberării este în Împărăția Milenară și Biserica este eliberată prima — „dimineața devreme”. Dar pământul a fost parte din proprietatea originară a omului și a fost cumpărat prin același sacrificiu o dată pentru totdeauna: deci, și acesta va fi eliberat de partea sa în blestem și va deveni ca grădina Domnului — Raiul. Cumpărarea este îndeplinită, dar eliberarea așteaptă „timpul cuvenit” al lui Dumnezeu.

(7) „În care avem răscumpărarea [eliberarea], iertarea păcatelor” (Colos. 1:14). Această declarație este asemănătoare cu cea anterioară. Noi, Biserica, avem deja eliberarea, adică iertarea păcatelor noastre, și prin urmare armonie cu Tatăl. Cuvântul „răscumpărare” de aici nu face referire la jertfa pentru păcate, ci numai la efectul ei asupra noastră, eliberândune de păcatele noastre. Apostolul însă nu ignoră jertfa, ci spune că eliberarea noastră din robia și stăpânirea păcatului este prin eficacitatea sângelui Domnului nostru — prin moartea Sa, prin jertfa Sa pentru păcate, prin răscumpărarea plătită.

(8) „Să nu întristați pe Duhul Sfânt al lui Dumnezeu, prin care ați fost pecetluiți pentru ziua răscumpărării [eliberării]” (Efes. 4:30). Aici nu se face nici o referire la jertfa de ((437)) răscumpărare terminată la Calvar. Dar numai când sacrificiul a fost terminat și meritele Sale au fost prezentate în sfânta sfintelor și au fost acceptate de Tatăl, numai atunci a venit Spiritul sfânt peste ei ca să-i pecetluiască în calitate de fii ai lui Dumnezeu. Dar acum, aceștia care au fost pecetluiți trebuie să-și păstreze acea pecete a stării de fii, această concepere a naturii divine, să n-o piardă. Pecetea Spiritului este primul rod al Spiritului și este tot ceea ce se dă în timpul acestei vieți de acum: pentru măsura deplină a binecuvântării naturii divine trebuie să așteptăm până la timpul stabilit al Tatălui, „ziua eliberării”, Ziua Milenară, ziua în care Scripturile declară despre Biserică, Mireasa lui Cristos: „Dumnezeu o ajută în revărsatul zorilor” (Ps. 46:5). Oricine pierde Spiritul sfânt și pecetea acestuia nu va avea nici parte nici soartă în întâia înviere, în dimineața „zilei eliberării” (depline) din puterea păcatului și a morții.

(9) „Și tocmai de aceea este El Mijlocitorul unui legământ nou, pentru ca prin moartea Lui pentru răscumpărarea [eliberarea] din abaterile făptuite sub legământul dintâi [anterior], cei care sunt chemați să capete făgăduința moștenirii veșnice” (Evr. 9:15). Încă o dată o traducere greșită ascunde parțial semnificația, dar când se vede că ideea este aceea de eliberare, totul este clar. Pentru Israel moartea Domnului nostru a însemnat mai mult decât pentru neamuri. A însemnat nu numai răscumpărarea din încălcarea adamică și din pedeapsa ei, moartea, ci în plus pentru evreu a însemnat eliberarea din „blestemul” sau pedeapsa Legământului Legii, care zăcea peste acea națiune din cauza neconformării la condițiile lui. Israeliții au fost sub „blestemul” care a venit asupra lui Adam, la fel ca și restul omenirii; dar în plus ei au fost și sub „blestemul” Legământului Legii lor, instituit prin Moise, mijlocitorul lui, la Sinai. La acest dublu „blestem” asupra acelui popor se face referire în cântarea care spune:

„Blestemați de Lege și zdrobiți prin cădere,
Prin Cristos avem pentru totdeauna răscumpărare.”

((438))

(10) „Unii ... n-au vrut să primească eliberarea și au fost torturați” (Evr. 11:35). Acesta este unul din cazurile în care traducătorii au tradus corect acest cuvânt: probabil că ei au încercat să-l traducă „răscumpărare” și au constatat că ar fi ciudat să spună „n-au vrut să primească răscumpărarea”, și atunci l-au tradus corect — „eliberare”.

În Vechiul Testament cuvintele, „a răscumpăra”, „răscumpărat”, „răscumpărător” și „răscumpărare” sunt în general traduceri bune ale cuvintelor originale ebraice, de exemplu: Gaal înseamnă a elibera — prin răzbunare sau restituire. Young.

„Dar știu că Răscumpărătorul meu este viu.” Iov 19:25.

„Ei ... își aduceau aminte că ... Dumnezeul Cel-Prea-Înalt era Răscumpărătorul lor.” Ps. 78:35.

„El îți răscumpără viața din groapă.” Ps. 103:4.

„Unul din frații lui să-l poată răscumpăra. Unchiul lui sau fiul unchiului lui poate să-l răscumpere ... sau, dacă are mijloace, să se răscumpere singur.” Lev. 25:48, 49.

„Fără plată ați fost vânduți și fără preț de argint veți fi răscumpărați.” Isa. 52:3. Compară cu 1 Pet. 1:18.

„Un Răscumpărător va veni pentru Sion.” Isa. 59:20.

Scopul nostru în faptul că cităm exemplele în care apare răscumpărare în Noul Testament englez, fără ca originalul grecesc să conțină ideea de preț de răscumpărare, este să punem în gardă pe cititor împotriva metodelor înșelătoare ale unor scriitori și învățători sofisticați. Negând răscumpărarea, negând că lumea a fost cumpărată prin moartea Domnului nostru, aceștia sunt înclinați să citeze pasaje unde cuvântul a răscumpăra este folosit nepotrivit în locul cuvântului a elibera, și apoi dau de înțeles că a elibera este singurul înțeles al cuvântului a răscumpăra, în fiecare caz. Având în vedere neglijența traducătorilor noștri, singura metodă sigură și potrivit a fi urmată întrun caz ca acesta unde mult depinde de semnificația exactă a unui cuvânt, este să mergem la cuvântul original și la semnificația lui.

((439))

Am demonstrat că în multe cazuri Spiritul sfânt a exprimat prin scriitorii Noului Testament ideea de cumpărare a neamului nostru omenesc și de preț corespunzător plătit, în termenii cei mai tari interpretabili numai în privința tranzacției comerciale sau înlocuirii cu prețul de cumpărare a lucrului cumpărat. Am arătat de asemenea că în alte cazuri unde cuvântul folosit înseamnă numai eliberare, nimic nu vine în conflict cu ideea că o astfel de eliberare va fi obținută ca rezultat al unei răscumpărări [anti-lutron, preț corespunzător], dar că în general contextul se referă în mod explicit la eliberarea care este astfel asigurată.

Dar în timp ce Scripturile sunt astfel explicite în asigurarea lor că Răscumpărătorul nostru a cumpărat lumea cu viața Sa proprie, „sângele Său scump”, aceasta este numai pentru a da poporului lui Dumnezeu „deplină siguranță a credinței”, înștiințându-i că iertarea pedepsei morții nu este o încălcare a dreptății lui Dumnezeu, ci satisfacerea ei prin iubirea Lui. Ea ne asigură și de caracterul neschimbător al legii divine care na putut fi călcată, ci în loc de aceasta a dat o răscumpărare cu un preț așa de mare. Această asigurare că iubirea și dreptatea lui Dumnezeu acționează în cea mai deplină armonie ne dă încrederea că aceleași principii vor continua să conducă Universul pentru totdeauna — ne dă satisfacția că „mânia”, „blestemul”, vor fi ridicate de peste toți care vin în armonie cu Dumnezeu prin Isus Mijlocitorul, și că toți care nu se vor folosi de acest har vor fi înghițiți de Moartea a Doua — pentru că „mânia lui Dumnezeu rămâne peste ei”. Fapt. 3:23; Ioan 3:36; Apoc. 22:3.

Dar în privința celor răscumpărați nu are importanță cum a aranjat iubirea și dreptatea lui Dumnezeu problema iertării, deoarece pentru ei acesta este un dar gratuit care să fie posedat prin acceptare și supunere viitoare. Noi nu o putem cumpăra, nici nu putem compensa lui Dumnezeu pentru acest „dar”. Atunci se ridică întrebarea: dacă este un „dar” pentru noi, de ce ne-am da osteneala să investigăm, sau de ce Domnul ar fi minuțios în a destăinui faptul că acest dar ne-a fost asigurat ((440)) cu un cost, cu un preț, prin moartea lui Cristos? Și de ce Scripturile ne-ar arăta în mod atât de special că moartea Lui a fost prețul exact, prețul corespunzător, care a fost cuvenit pentru păcatele noastre? Noi răspundem că Dumnezeu ne explică astfel detaliile lucrărilor Sale pentru noi, pentru a-L putea înțelege mai bine pe El și legile Sale, și coordonarea și acțiunea lor. El ne explică astfel pentru ca noi să putem înțelege că El nu desființează sau nu pune deoparte propria Sa sentință împotriva păcatului — că El nu declară că păcatul poate fi îngăduit, permis, scuzat. El dorește să înțelegem că dreptatea Sa este absolută și că nu poate fi nici un conflict prin care iubirea Sa poate să domine sau să depășească puterea și să răstoarne sentința dreptății; că singura cale prin care sentința Sa dreaptă împotriva păcatului și a păcătoșilor putea fi pusă deoparte a fost prin satisfacerea cerințelor dreptății cu un preț corespunzător — „o răscumpărare”. Omul păcătuise, omul fusese condamnat la moarte, omul mersese în moarte. De aceea nu putea fi nici o speranță pentru om decât dacă iubirea și mila puteau da un înlocuitor pentru tatăl Adam. Și un înlocuitor, așa cum am văzut, trebuia să fie de aceeași natură cu Adam, natura umană; înlocuitorul trebuia să fie și el fără păcat, fără blestem, fără mânie; și el să fie sfânt, și el să fie fără vină, și el să fie despărțit de păcat și de păcătoși, și el să fie aprobat de Dumnezeu, așa cum a fost Adam înainte de încălcarea sa.

Am văzut că Domnul nostru Isus a fost făcut trup de carne — (nu trup de carne păcătoasă) dar sfânt, fără vină, despărțit de păcătoși.* Am văzut că omul Isus Cristos a fost astfel un om perfect, corespondentul primului om, Adam, și astfel vedem că El a fost cu totul pregătit să fie Răscumpărătorul nostru, răscumpărarea noastră, să-Și dea viața și toate drepturile umane pentru cumpărarea, răscumpărarea lui Adam și a rasei lui Adam care și-a pierdut viața și toate drepturile umane prin el. Am văzut că Domnul nostru, „Omul Hristos Isus”, S-a ((441)) consacrat, S-a jertfit, Și-a dat pentru om tot ce a avut. El prezintă clar acest lucru în învățătura Sa despre acest subiect. El S-a reprezentat pe Sine ca omul care a găsit o comoară ascunsă într-un ogor, și care a mers și a vândut tot ce a avut și a cumpărat acel ogor (Mat. 13:44). Ogorul reprezintă lumea, precum și pământul însuși (Efes. 1:14). În această lume Domnul nostru a văzut o comoară — în mod profetic El a văzut rezultatul operei de răscumpărare, eliberarea multora din robia stricăciunii la deplina libertate a fiilor lui Dumnezeu (Biserica din acest veac și cei vrednici din lume în veacul care vine). Pentru această comoară a fost cumpărat ogorul. Vorbind despre rezultatul răscumpărării și despre lucrarea răscumpărării așa cum aceasta va fi în final îndeplinită până la încheierea Veacului Milenar, profetul vorbind despre Domnul nostru spune: „Va vedea rodul muncii sufletului Lui și va fi mulțumit” (Isa. 53:11). Domnul nostru a fost pe deplin mulțumit Să-și dea viața și tot ce a avut atunci, ca să cumpere lumea.

*Pag. 103

Ce răscumpărare a fost plătită pentru om?

Ceea ce a făcut Domnul nostru pentru noi, prețul dat de El pentru noi, ceea ce a predat sau a depus El în moarte, deoarece a fost un preț corespunzător, o „răscumpărare pentru toți”, trebuia să corespundă exact cu pedeapsa omului, oricare ar fi fost ea. Domnul nostru n-a mers în chin veșnic, prin urmare avem această mărturie incontestabilă că chinul veșnic nu este plata păcatului prescrisă de către marele Judecător, ci este numai o înșelare, introdusă în omenire de către marele Adversar și de către cei pe care el i-a amăgit. După cât este de sigur că ceea ce a suferit Domnul nostru în locul omului, ca înlocuitor al omului, a fost pedeapsa deplină pe care omul altfel ar fi fost obligat s-o sufere, tot atât de sigur este că aceasta este dovada clară că n-a fost făcută vreo amenințare, n-a fost aplicată sau intenționată nici o astfel de pedeapsă cum este chinul veșnic. Cei care cunosc mărturia Cuvântului lui Dumnezeu, recunosc faptul că declarațiile lui sunt că „Hristos a murit pentru păcatele noastre”; că El „a suferit ... Cel Drept ((442)) pentru cei nedrepți, ca să ne aducă la Dumnezeu; fiind omorât în trup”; că „El este ispășirea* [hilasmos — mulțumirea] pentru păcatele noastre [păcatele Bisericii]; și nu numai pentru ale noastre, ci și pentru ale întregii lumi”; că „El era străpuns pentru nelegiuirile noastre ... și prin rănile Lui [ceea ce a suferit în locul nostru — lepădarea de sine chiar până la moarte] suntem vindecați”. Ce armonie și consecvență se vede în această expunere scripturală a lucrurilor; și ce complet inconsecvente sunt înșelările nescripturale ale lui Satan, ajunse la noi prin tradiție și primite în mod general! 1 Cor. 15:3; 1 Pet. 3:18; 1 Ioan 2:2; Isa. 53:5,6.

*Două cuvinte grecești sunt traduse „ispășire”: Hilasmos este tradus corect „ispășire” în două texte (1 Ioan 2:2; 4:10), dar hilasterion este incorect tradus „ispășire” în Rom. 3:25; acesta înseamnă ispășitor, adică locul satisfacerii sau ispășirii. „Scaunul îndurării” sau capacul Lăzii Legământului era locul unde se făcea satisfacerea — ispășitorul sau hilasterion; dar preotul stropind sângele ispășirii, sângele jertfei pentru păcat pe hilasterion, îndeplinea hilasmos, adică făcea satisfacerea sau ispășirea pentru păcatele poporului.

„Plata păcatului este moartea”, „Sufletul care păcătuiește, acela va muri” spun Scripturile (Rom. 6:23; Ezec. 18:4). Și apoi ele ne arată cât de complet a fost plătită această plată pentru noi, în declarația: „Hristos a murit pentru păcatele noastre, după Scripturi” și a înviat pentru îndreptățirea noastră (1 Cor. 15:3; Rom. 4:25). Moartea Lui a fost prețul de răscumpărare, însă darea prețului de răscumpărare n-a dat îndreptățirea. Mai întâi Domnul nostru a trebuit să prezinte acel preț de răscumpărare înaintea Tatălui pentru noi; și El a făcut aceasta când, „suindu-Se la înălțime”, S-a înfățișat înaintea lui Dumnezeu pentru noi. Atunci și acolo El a atribuit Bisericii meritul jertfei Sale de răscumpărare. Apoi vine îndreptățirea ca rezultat: (1) al jertfei de răscumpărare, și (2) al aplicării ei pentru toți oamenii care vor crede în El și I se vor supune. Astfel învierea și înălțarea dragului nostru Răscumpărător au fost anexe necesare ca să facă disponibilă jertfa Sa în moarte.

„Și fără vărsare de sânge nu este iertare” (Evr. 9:22). Dea lungul dispensației Legii, Dumnezeu a accentuat acest ((443)) aspect al aranjamentului Său, cerând sângele vițeilor și al țapilor; nu pentru că aceste animale puteau ridica vreodată păcatele, ci pentru ca la timpul cuvenit ele să poată fi recunoscute ca tipuri sau ilustrații ale jertfelor mai bune, prin care păcatele sunt șterse și anulate. Expresia „vărsare de sânge” înseamnă simpla moarte, viața vărsată, totuși indică o moarte de sacrificiu, și nu ceea ce uneori numim moarte naturală — deși, strict vorbind, nici o moarte nu este naturală. Potrivit naturii omul trebuia să trăiască: moartea este încălcarea legii existenței omului, rezultată din păcat și din „blestemul” sau sentința însoțitoare.

În ceea ce privește Dreptatea, evreii L-ar fi putut omorî pe Domnul nostru în oricare altă formă și cerințele Dreptății ar fi fost la fel de bine satisfăcute. Lucrul necesar a fost predarea sufletului (ființei) Său nevinovat ca o compensație sau un schimb pentru un suflet (ființă) vinovat a cărui existență a fost pierdută prin încălcare. Nici n-a fost necesar, în ceea ce privește răscumpărarea, ca persoana Domnului nostru să fie rănită și sângele Său să fie vărsat în mod literal sau să curgă pe pământ. Pedeapsa pentru păcat a fost moartea, încetarea ființei, și când aceasta a fost îndeplinită, pedeapsa a fost plătită. Cerința ca El să fie răstignit și coasta să-I fie străpunsă au fost pentru alte motive.

Sângele căzând pe pământ, la picioarele altarului de jertfă, a reprezentat faptul că nu numai omenirea a fost cumpărată, ci și pământul în sine a fost inclus, și sângele a fost stropit pe el. Rușinea și infamia răstignirii publice, ca a unui răufăcător, au fost necesare pentru că Tatăl nostru ceresc decisese ca încercarea ascultării Domnului nostru Isus să fie până la extremă; El a fost încercat nu numai să se vadă dacă era dispus să devină om, ci pe lângă aceasta, dacă era dispus să moară ca prețul de răscumpărare sau înlocuitorul omului, și mai mult, dacă era dispus sau nu să sufere înjosirea extremă, și astfel să dovedească până la ultimul grad vrednicia Sa de cea mai mare înălțare din partea Tatălui Său.

((444))

Apostolul prezintă subiectul în această lumină; pentru că, după ce ne spune cum a părăsit El gloria cerească de dragul nostru și a devenit om, el adaugă: „La înfățișare a fost găsit ca un om, S-a smerit și S-a făcut ascultător până la moarte, și încă moarte de cruce. De aceea și Dumnezeu L-a înălțat foarte sus și I-a dat Numele [titlul, onoarea, demnitatea] care este mai presus de orice nume” — numele sau titlul Tatălui fiind exceptat. Filip. 2:8, 9. Compară cu 1 Cor. 15:27.

Fiecare referință scripturală la îndreptățirea prin credință — că noi suntem îndreptățiți prin sângele lui Cristos etc., este o mărturie care confirmă cele anterioare — că „Dumnezeu era în Hristos, împăcând lumea cu Sine, neținându-le în socoteală păcatele”, ci atribuindu-le Lui, care „a murit și a înviat” (2 Cor. 5:19, 21; 1 Tes. 4:14; 5:10). Vina păcătosului a fost suportată de către Răscumpărătorul, care a dat prețul corespunzător deplin pentru păcatele noastre, pentru ca toți cei care caută dreptatea să poată fi acceptați ca drepți prin meritele jertfei Sale (Rom. 5:17-19). Faptul că noi am avut nevoie să fim îndreptățiți sau făcuți drepți, dovedește că am fost greșiți, incorecți, nedrepți în ochii lui Dumnezeu. Faptul că oamenii nu s-au putut îndreptăți ei înșiși prin fapte a fost demonstrat de către Israel sub Legământul Legii lor, și dovedește că acest rău sau păcat a fost chiar în natura omului; și aceasta a făcut necesar ca noi să fim răscumpărați și îndreptățiți prin meritul și jertfa altuia — a unui Răscumpărător fără pată.

Îndreptățit înseamnă a fi făcut drept; dar noi nu suntem făcuți drepți sau perfecți în realitate: noi suntem numai socotiți drepți sau perfecți datorită credinței noastre în Cristos și a acceptării dreptății lui Cristos și a jertfei Sale pentru noi. Peste tot în Scripturi, această putere a îndreptățirii din partea Răscumpărătorului nostru este atribuită jertfei Sale pentru noi. Că faptele noastre nu near putea îndreptăți sau face acceptabili înaintea lui Dumnezeu, vezi Gal. 2:16; Rom. 3:27, 28. Că Legea n-a putut îndreptăți pe cei care au fost sub ea, vezi Gal. 5:4; Rom. 3:20. Că credința în opera terminată a lui Cristos, demonstrată ((445)) prin deplină consacrare lui Dumnezeu, îndreptățește, vezi Gal. 3:14; Rom. 4:24, 25.

Diferite scripturi vorbesc mai mult sau mai puțin clar că noi suntem spălați sau curățiți sau purificați de păcat. Toate scripturile de felul acesta sunt în sprijinul doctrinei răscumpărării pentru că se spune clar în această ordine de idei că puterea curățitoare este „sângele lui Hristos” — meritul jertfei Domnului nostru. Vezi 1 Ioan 1:7; Apoc. 1:5; 1 Cor. 6:11; 2 Pet. 2:22; Tit 3:5; Evr. 9:14; 1 Pet. 1:19.

Îndreptățirea este reprezentată simbolic ca o haină a dreptății din pânză de in, curată și albă, prin care Domnul acoperă neajunsurile și imperfecțiunile tuturor celor pe care El îi acceptă prin credință în sângele Său prețios. Toate străduințele spre dreptate din partea noastră, fără meritul lui Cristos, sunt de asemenea reprezentate în simbol ca o „haină mânjită” a dreptății noastre proprii (Isa. 64:6). Este adevărat, anumite scripturi se referă la eforturile noastre spre dreptate, prin ascultare de poruncile divine, ca la o lucrare curățitoare care progresează de-a lungul întregii noastre căi creștine, după cum exprimă apostolul, „cu trupul spălat cu o apă curată”, și ca la curățirea Bisericii prin „spălarea cu apă prin Cuvânt”; și acestea sunt prezentări foarte potrivite ale curățirii inimilor noastre, ale curățirii „de orice întinăciune a cărnii”; și aceste scripturi sunt foarte potrivit înțelese că se referă la o lucrare zilnică și de o viață. Dar toate aceste curățiri ale gândurilor, cuvintelor și faptelor — toate aceste străduințe de a aduce corpurile noastre muritoare în mai strictă conformitate cu voința lui Dumnezeu în Cristos, se bazează pe faptul că mai înainte L-am acceptat pe Cristos și am fost îndreptățiți prin credință în sângele Său. Ideea scripturală este că de când ne consacrăm lui Dumnezeu, toate imperfecțiunile noastre sunt ascunse de ochii Domnului prin meritul jertfei de răscumpărare, dat prin harul lui Iehova și luat și însușit prin credință. Deoarece numai ceea ce este perfect ar putea fi acceptabil pentru Dumnezeu, și deoarece noi, cu toate eforturile și spălările noastre am fi tot imperfecți, este evident că primirea noastră de către Tatăl este sub acoperirea hainei dreptății lui Cristos, a perfecțiunii Sale, ((446)) socotită sau aplicată sau atribuită nouă. Astfel noi suntem întâi acceptați „în Cel Preaiubit” (Efes. 1:6); și apoi ne arătăm zilnic devotarea față de dreptate și dorința de a fi plăcuți Domnului prin eforturi spre sfințenie.

Cât de des se referă Scripturile la Domnul nostru ca fiind jertfa noastră pentru păcat, „Mielul lui Dumnezeu care ridică păcatul lumii!” (Ioan 1:29). Toate jertfele Legii, tot sângele vărsat pe altarele evreiești, au arătat spre această mare jertfă pentru păcat junghiată pentru noi; fiindcă, așa cum ne asigură apostolul, sângele vițeilor și al țapilor n-a putut ridica niciodată păcatul — numai jertfa antitipică a putut face aceasta, „sângele scump”. În legătură cu acest subiect al jertfei pentru păcat, așa cum este prezentat în Noul Testament, vezi Evr. 9:12, 10:10; Efes. 5:2; 1 Cor. 5:7; 1 Pet. 2:22-24; 2 Cor. 5:21 — Diaglott.

Că această jertfă a fost pentru noi, Biserica, și pentru toată omenirea, este de asemenea foarte clar prezentat în Scripturi: „Prin harul lui Dumnezeu, El să guste moartea pentru toți”, Cel drept pentru cei nedrepți, ca să ne aducă la Dumnezeu — ca să deschidă pentru noi și pentru toată omenirea o cale de întoarcere la armonie sau la împăcare cu Tatăl ceresc, și astfel indirect să deschidă pentru noi calea înapoi spre viață veșnică, favoarea sau binecuvântarea sau darul Tatălui pentru toți care sunt cu adevărat copiii Săi. Asupra acestui punct vezi următoarele: 1 Tes. 5:10; Rom. 5:8; 1 Cor. 15:3; 2 Cor. 5:14, 15; Ioan 10:15; 11:50-52; 1 Pet. 2:24; 3:18.

Că moartea omului Isus Cristos, „sângele” Său a fost cel care a asigurat eliberarea noastră din păcat și moarte, este fără nici o îndoială arătat în multe scripturi, și poate fi respins numai negând inspirația Scripturilor sau „sucind Scripturile” sau „stricând Cuvântul lui Dumnezeu”. Vezi 1 Pet. 1:2; Fapt. 4:12; 20:28; Apoc. 5:9; 1:5; Rom. 5:9; Evr. 13:12.

„Voi ați fost cumpărați cu preț”
De cine? De la cine? De ce? Cu ce scop?

„Voi ați fost cumpărați cu preț; nu vă faceți robi ai oamenilor.” 1 Cor. 7:23.

((447))

„Ai răscumpărat [cumpărat] pentru Dumnezeu, cu sângele Tău.” Apoc. 5:9.

„Și între voi vor fi învățători mincinoși, care vor strecura pe furiș erezii nimicitoare, tăgăduind pe Stăpânul care i-a cumpărat.” 2 Pet. 2:1.

Mărturiile Scripturii în legătură cu faptul că omul a fost „cumpărat” sunt foarte clare; și după cum am arătat deja, cuvântul grecesc din care sunt traduse este agorazo, care înseamnă o cumpărare publică. În mod natural se ridică întrebările: (1) De cine a fost cumpărat omul? (2) De la cine a fost cumpărat omul? (3) De ce a fost cumpărat omul? Analizăm aceste întrebări în ordinea lor.

(1) Scripturile citate deja, afirmă clar și sigur nu numai că omenirea a fost cumpărată, dar că Însuși Domnul Isus Cristos a fost cumpărătorul; și mai mult, aceste scripturi și altele ne asigură cât se poate de clar că prețul de cumpărare a fost sângele prețios al lui Cristos — jertfa propriei Sale vieți, moartea omului Isus Cristos, care S-a dat pe Sine Însuși ca răscumpărare (anti-lutron — preț corespunzător) pentru toți. Considerând această întrebare deja dovedită incontestabil, mergem la următoarea.

(2) De la cine a fost cumpărat omul? Împotrivitorii adevărului întreabă zâmbind batjocoritor dacă Domnul nostru ne-a cumpărat de la diavol sau nu; și afirmă că nu era nimeni altul căruia să i se poată plăti prețul: căci potrivit raționamentului fals al acelor care neagă răscumpărarea, Dumnezeu n-ar fi o parte pentru asemenea tranzacție. Pretenția lor este că Dumnezeu a fost întotdeauna dornic de părtășia omului și tot timpul a făcut tot ce I-a stat în putere să facă reconcilierea și recuperarea omului din păcat și moarte. Ei gândesc, prin urmare, că Dumnezeu n-ar cere un preț de răscumpărare înainte de a permite eliberarea omului. Noi răspundem că asemenea opinii sunt cu totul contrare învățăturii scripturale, care, în timp ce prezintă că Dumnezeu este iubire și că El are compătimire pentru păcătos, declară și că Dumnezeu este drept, și că omul fiind pe drept condamnat nu poate fi pe drept ((448)) eliberat de acea sentință în nici un alt mod decât prin plătirea unui preț de răscumpărare pentru el.

În timp ce Scripturile declară că Satan este identificat cu atragerea pedepsei, moartea, spunând: „Astfel, deoarece copiii sunt părtași sângelui și cărnii (naturii umane), tot așa și El a luat parte la ele, pentru ca, prin moarte, să nimicească pe cel care are puterea morții, adică pe Diavolul”, și în altă parte vorbesc despre Satan că este „Prințul lumii acesteia”, totuși ele nicăieri nu arată că el are un drept autorizat să stăpânească în lume (Evr. 2:14; Ioan 14:30). Din contră, Scripturile declară că Satan este uzurpatorul, care, profitând de starea decăzută a omului, i-a orbit mintea față de Dumnezeu, și, înșelândul pe om, l-a înrobit prin ignoranță, superstiție și slăbiciunile sale proprii. Identificarea lui Satan cu păcatul constituie puterea morții avută de el. Dacă nu era păcatul, Satan nu putea avea nici o stăpânire peste omenire. Din cauza păcatului voit omul a fost respins din favoarea divină; dar ulterior, când el n-a dorit să-L păstreze pe Dumnezeu în gândurile sale, Dumnezeu l-a lăsat în voia minții lui fără pricepere etc. (Rom. 1:28). Prin urmare, cea mai înaltă autoritate pe care Satan a putut-o pretinde în legătură cu omenirea era puterea unui uzurpator și slăbiciunea robilor săi.

Mai mult, de când s-a dat sentința divină „vei muri negreșit”, lui Satan și oricărui alt mijloc al răului li s-a permis să coopereze în executarea acestui decret divin. Astfel Dumnezeu face uneori ca mânia omului și uneori mânia ființelor spirituale rele să realizeze minunatele Sale planuri și neintenționat să-L laude (Ps. 76:10). Dar Dumnezeu niciodată nu l-a recunoscut pe Satan ca proprietarul omenirii. Omenirea a fost creația lui Dumnezeu și Lui Îi datora tot ce avea, dar din cauză că nu L-a recunoscut și nu I-a dat ascultare, a ajuns sub sentință, sub blestemul legii divine, ca nevrednică de viață, și acolo rămâne.

Dreptatea divină a fost cea care i-a lovit pe primii noștri părinți cu blestemul morții, și sub sentința Dreptății divine omenirea rămâne încă moartă. Nu poate fi nici o speranță de viață pentru cineva, decât prin răscumpărarea care este ((449)) în Cristos Isus. Deoarece Dreptatea divină a fost judecătorul a cărui sentință a pierdut viața omului, de aceea Dreptății divine a trebuit neapărat să i se plătească prețul de răscumpărare, pentru a se obține eliberarea vinovatului Adam și a rasei lui condamnate în el.

Puterea lui Satan, cu toate că a fost exercitată de el cu voia, el n-o putea exercita dacă nu-i era permis de către marele, supremul Judecător Iehova, iar Iehova n-ar fi permis ca marele dezastru al morții să vină peste omenire prin intermediul lui Satan sau altfel, decât ca o pedeapsă dreaptă pentru păcat — pedeapsa încălcării legii lui Iehova. Puterea lui Satan, ca aceea a unui călău, este „puterea morții” delegată. Călăul este numai slujitorul legii, ca să execute pedepsele ei; și Satan, ca slujitor al legii așezat de Judecătorul suprem al întregii creații, este permis și folosit un timp ca executant al sentinței pronunțate: „plata păcatului este moartea”, „vei muri negreșit”.

Dacă ar fi să se plătească o răscumpărare sau o amendă pentru un prizonier, aceasta n-ar fi plătită temnicerului sau călăului, ci Tribunalului care a cerut sentința. Tot așa, răscumpărarea pentru păcat nu putea fi plătită lui Satan (deși într-o anumită măsură el servește ca agent pentru aplicarea pedepsei), ci trebuie să fie plătită puterii care a condamnat păcatul, care a decretat pedeapsa și a ordonat executarea vinovatului.

Așa ne-ar răspunde nouă rațiunea, că prețul de răscumpărare pentru păcatul omului trebuie plătit lui „Dumnezeu, Judecătorul tuturor”. Acum să întrebăm: ce spun Scripturile în privința jertfei lui Cristos, a jertfei pe care a făcut-o El? Spun ele că a fost făcută lui Satan sau lui Iehova Dumnezeu? Noi răspundem că în toate tipurile dispensației iudaice, preumbrind această jertfă mai bună care ridică păcatul lumii, jertfele erau prezentate lui Dumnezeu, prin preot care-L simboliza pe Domnul nostru Isus. Vezi Lev. 4:3, 4, 24, 27, 31, 34, 35; 5:11, 12; 9:2, 6, 7; Exod. 30:10; 2 Cron. 29:7-11, 20-24.

Aceasta răspunde categoric la întrebarea noastră și nu mai avem nevoie de altă mărturie asupra acestui subiect. Dar dacă ((450)) se dorește și altă mărturie și una directă, aceasta se găsește în cuvintele apostolului, și anume: „Căci dacă sângele taurilor și al țapilor ... îi sfințește pentru curățirea cărnii, cu cât mai mult sângele lui Hristos, care, prin Duhul Cel veșnic, S-a adus pe Sine Însuși jertfă fără pată lui Dumnezeu ... . Și tocmai de aceea este El Mijlocitorul unui legământ nou”. Evr. 9:13-15, 26; 7:27; 10:4-10, 12, 20; Efes. 5:2; Tit 2:14; Gal. 1:4; 2:20; 1 Ioan 3:16; Ioan 1:29; 1 Pet. 1:19; 1 Cor. 10:20; Rom. 12:1.

Astfel stabilim în mintea noastră faptul că această afirmație este scripturală, că Dumnezeu a cerut și a acceptat moartea lui Cristos ca jertfa de răscumpărare a omului.

(3) De ce a fost cumpărat omul?

Pentru că în noi, ca creaturi decăzute și imperfecte, calitățile divine de dreptate, înțelepciune, iubire și putere sunt foarte imperfecte: unora le este mai greu decât altora să înțeleagă caracterul rezonabil al metodei divine de cerere a unei răscumpărări și de acceptare a ei. Cei care nu pot judeca problema satisfăcător, pot foarte bine și ar trebui să recunoască și să accepte mărturia Cuvântului divin, indiferent de capacitatea lor de a înțelege deplin motivele care stau la baza ei. Aceasta este calea sigură și potrivită. Totuși, să oferim unele sugestii care ar putea ajuta pe unii să înțeleagă subiectul. Ca creaturi decăzute, imperfecte, în noi aceste diferite calități, înțelepciunea, iubirea, dreptatea și puterea, sunt continuu în antagonism mai mare sau mai mic una cu alta; dar nu așa este cu Tatăl nostru ceresc; în El fiecare din aceste calități este perfectă și în acord perfect cu celelalte. Nu este nici un conflict. Mai întâi înțelepciunea a prospectat terenul și a întocmit cel mai bun plan pentru mântuirea omului, cu consimțământul deplin al dreptății, iubirii și puterii divine. Sub conducerea înțelepciunii, omul a fost pus imediat sub o lege a cărei pedeapsă a fost pierderea existenței lui și tot cortegiul de necazuri care însoțesc moartea. Înțelepciunea a prevăzut căderea omului datorită lipsei de experiență, dar a considerat-o justificată în vederea lecțiilor folositoare etc., aranjând cursul providenței și procedurilor divine așa cum este revelat în Scripturi.

((451))

De îndată ce omul a călcat legea divină, Dreptatea a pășit înainte, declarându-l un răzvrătit care venise sub sentința morții, și l-a izgonit din Eden, de la sursa existenței care fusese înainte aranjată pentru el, și l-a predat lui Satan ca să fie lovit de împrejurări rele, și cu scopul ca pedeapsa deplină a călcării legii să poată fi aplicată — „vei muri negreșit”. În timp ce acest element al caracterului divin (Dreptatea) se ocupa de om, elementul Iubire n-a fost indiferent, dar a fost fără putere, din două motive: primul, nu se putea opune Dreptății, nu putea opri executarea sentinței, nu putea elibera pe om din puterea Dreptății, pentru că aceasta este însăși temelia guvernării divine; al doilea, Iubirea nu putea interveni atunci ca să ajute omul prin plătirea jertfei de răscumpărare pentru păcat, pentru că aceasta ar fi fost în opoziție cu planul deja trasat de către Înțelepciunea infinită. Astfel Iubirea și Puterea divină au fost ținute pentru un timp, incapabile să ajute neamul omenesc, și silite să consimtă la Dreptatea executării lui și la Înțelepciunea care a permis-o să continue de-a lungul a șase mii de ani de gemete, necaz — moarte. În armonie cu aceasta, Iubirea n-a acționat pentru eliberarea omului, decât doar să-l încurajeze și să-l instruiască prin promisiuni și jertfe tipice, preumbrind metoda prin care Iubirea, în cele din urmă, la timpul potrivit al Înțelepciunii, va îndeplini salvarea omului. Astfel Iubirea a așteptat cu răbdare momentul favorabil când, sub conducerea Înțelepciunii, să poată acționa și mai târziu să poată chema în ajutorul ei Puterea divină.

Momentul ca Iubirea să acționeze a venit în sfârșit, când a fost ceea ce Scripturile numesc „împlinirea timpului” (Gal. 4:4), „timpul cuvenit” (Rom. 5:6) când Dumnezeu a trimis pe Fiul Său ca „Omul Hristos Isus” care „prin harul [favoarea, bunăvoința, îndurarea] lui Dumnezeu, El să guste moartea pentru toți” (1 Tim. 2:5; Evr. 2:9). Numai atunci s-a manifestat Iubirea divină față de omenire, deși ea a existat tot timpul; după cum citim: „Dragostea lui Dumnezeu față de noi s-a arătat prin faptul că” „pe când eram noi încă păcătoși, Hristos a murit pentru noi”. 1 Ioan 4:9; Rom. 5:8.

((452))

Lucrând în armonie cu legea lui Dumnezeu și îndeplinind cerințele acelei legi, Iubirea divină n-a venit în conflict cu Dreptatea divină. Metoda Iubirii n-a fost o încercare de a trece peste sentință și de a i se opune, nici de a interveni în executarea ei deplină, ci de a da un înlocuitor, o răscumpărare pentru om. Plătind pentru om pedeapsa morții aplicată de către Dreptate, Iubirea a adus omenirii eliberare din blestemul adamic (moartea), pe care Dreptatea divină îl aplicase. Acesta a fost triumful Iubirii divine, precum și triumful Dreptății divine. Iubirea a triumfat oferind jertfa de răscumpărare, pe Isus, Dreptății — elementul caracterului lui Dumnezeu care pune în vigoare decretele Sale drepte și pedepsele lor.

Triumful Iubirii nu este încă complet. Ea a îndeplinit răscumpărarea, dar scopul ei este să îndeplinească mai mult, adică să realizeze o restabilire pentru toată omenirea, dispusă după experiență să se întoarcă la loialitate față de Dumnezeu și față de legea Sa dreaptă. Dar Iubirea, așa cum a așteptat mai mult de patru mii de ani, sub conducerea Înțelepciunii divine, înainte de aducerea jertfei de răscumpărare, tot așa ea trebuie să aștepte încă aproape două mii de ani după ce prețul de răscumpărare a fost plătit, înainte ca marea lucrare a restabilirii să înceapă (Fapt. 3:19-21). Dar Înțelepciunea permite între timp Iubirii să opereze asupra unei clase speciale, „turma mică”, aleșii din acest Veac Evanghelic — să scoată dintre răscumpărați „un popor pentru Numele Său” — Mireasa lui Cristos și moștenitorii împreună cu El, Biserica.

Necesitatea cumpărării omenirii de către Cristos stă în faptul că tatăl Adam s-a vândut pe el însuși și rasa lui păcatului (și plății sau pedepsei lui, moartea), cu prețul neascultării (Rom. 7:14; 5:12). El a trebuit să fie cumpărat din robia păcatului; și a fost necesară plata prețului de răscumpărare înainte ca cineva să poată fi eliberat de sub sentință sau să înceapă din nou să se dovedească demn de viață veșnică.

Dar să privim acum mai larg această cumpărare și să observăm că Domnul Isus a devenit nu numai teoretic, ci în realitate proprietarul, stăpânul și tatăl omenirii, datorită ((453)) plătirii prețului de răscumpărare: în această cumpărare el a luat locul tatălui Adam care vânduse omenirea. După cum omenirea fusese vândută de către Adam prin păcat, spre a se mulțumi pe sine, în neascultare de Dumnezeu, tot așa omenirea a fost cumpărată de Omul Isus Cristos prin jertfire de Sine în ascultare de voința Tatălui — un preț corespunzător sau o răscumpărare pentru Adam. Scripturile prezintă acest gând spunând: „Hristos pentru aceasta a murit și a înviat, ca să stăpânească și peste cei morți și peste cei vii” (Rom. 14:9). Datorită morții Domnului nostru, El a devenit stăpânul, conducătorul, tatăl omenirii și a obținut puterea să lucreze cu omenirea ca și cu copiii Săi proprii, eliberați de blestemul sentinței divine prin propria Sa jertfă.

În acest sens al cuvântului Domnul nostru a devenit al doilea Adam — pentru că El a luat poziția primului Adam în calitate de cap al rasei, cumpărând-o, răscumpărând-o cu propria Sa viață. Dar deoarece omul Isus Cristos S-a dat pe Sine Însuși ca preț de răscumpărare, omul Isus Cristos nu putea fi tatăl rasei. Omul Isus Cristos a dat tot ce a avut pentru răscumpărarea omului Adam și a rasei sale, un preț corespunzător deplin, un om pentru un om. Rasa lui Adam nefiind născută la timpul încălcării sale, ea n-a fost condamnată direct, ci indirect, și prin urmare n-a fost nevoie să fie cumpărată direct, ci indirect. O sămânță nenăscută în coapsele Omului Isus Cristos a devenit compensația sau prețul corespunzător pentru sămânța lui Adam nenăscută la timpul încălcării sale.

Prețul n-a fost luat înapoi

Așa cum am văzut deja, Scripturile învață clar că Domnul nostru a fost omorât în trup, dar a fost făcut viu în duh; El a fost omorât ca om, dar a fost înviat dintre cei morți o ființă spirituală de cel mai înalt ordin, de natură divină; terminând lucrarea pentru care a devenit om și îndeplinind serviciul în mod acceptabil Tatălui, El a fost înviat dintre cei morți la onoarea și demnitatea cea mai înaltă, mult deasupra îngerilor, a stăpânirilor, a puterilor și a oricărui nume care se poate numi.

((454))

Domnul nostru nu putea fi înviat dintre morți ca om și totuși să-i fi lăsat Dreptății prețul nostru de răscumpărare: pentru eliberarea lui Adam (și a rasei sale condamnate) de sub sentința și închisoarea morții, nu numai că a fost necesar ca omul Isus Cristos să moară, ci tot atât de necesar a fost ca omul Isus Cristos să nu mai trăiască niciodată, să rămână mort, să rămână prețul nostru de răscumpărare pentru toată eternitatea.

Pentru Domnul nostru Isus să fi fost înviat ca om ar fi presupus două rele. (1) Ar fi presupus să ia înapoi răscumpărarea noastră, care ne-ar fi lăsat la fel ca înainte sub sentința morții. (2) Ar fi presupus pentru El o pierdere veșnică a naturii mai înalte pe care El o lăsase ca să devină om și să fie Răscumpărătorul nostru, și astfel ar fi implicat faptul că credincioșia Sa față de Dumnezeu ar fi avut ca rezultat degradarea Sa veșnică la o natură mai joasă. Dar aranjamentul divin nu conține astfel de absurdități și nepotriviri. Domnul nostru S-a umilit și a devenit om, și ca om Și-a dat viața, prețul de răscumpărare pentru omul decăzut; și ca răsplată pentru credincioșia Sa, Tatăl ceresc nu numai că L-a restabilit la existență conștientă, ci I-a și dat o natură superioară nu numai celei umane, ci și naturii Sale anterioare, făcându-L părtaș naturii divine, cu calitățile și onorurile ei de cel mai înalt grad. În starea Lui actuală înălțată, moartea ar fi imposibilă — El este acum nemuritor.

Deoarece omul Isus a fost prețul de răscumpărare dat pentru cumpărarea lui Adam și a rasei sale, nu s-ar putea ca omul Isus să fie al Doilea Adam, noul tată al rasei în locul lui Adam; pentru că omul Isus este mort, mort pentru totdeauna, și n-ar putea fi tată sau dătător de viață pentru lume.

Cel care acum posedă, prin cumpărare, titlul de tată al familiei umane este Isus cel înviat și glorificat, părtaș naturii divine — acesta este al Doilea Adam. Așa cum am ((455)) văzut deja*, Domnul nostru Isus în trup n-a fost al Doilea Adam; n-a fost tatăl unei rase, ci numai a venit să-l cumpere pe Adam și rasa lui și astfel să devină tatăl; și a trebuit să dea tot ce a avut pentru a efectua cumpărarea, și nu I-a rămas nimic. Aceasta este ideea scripturală, așa cum este prezentatăde către apostol: „Omul dintâi este din pământ, făcut din țărână; omul al doilea [al Doilea Adam] este din cer [la a doua prezență a Sa, în timpul Mileniului]. ... Și după cum am purtat chipul celui făcut din țărână [Adam], tot așa [Biserica, moștenitorii împreună cu Cristos și părtașii promisiunilor nespus de mari și scumpe ale naturii divine — Rom. 8:17; 2 Pet. 1:4] vom purta și chipul Celui ceresc [al Doilea Adam].” „De aceea este scris: «Omul dintâi, Adam, a fost făcut un suflet viu»; cel din urmă [al doilea] Adam, un duh dătător de viață. Dar întâi vine nu ce este duhovnicesc, ci ce este natural; ce este duhovnicesc vine pe urmă.” 1 Cor. 15:45-49.

*Pag. 137

Continuând întrebarea noastră, de ce a fost cumpărat neamul omenesc, avem mărturia apostolului că prin acea cumpărare Domnul nostru Isus a devenit (adică a dobândit dreptul să devină) mijlocitorul Noului Legământ (Evr. 8:6; 9:14-16). Noul Legământ este un aranjament pe care-l prevede Dumnezeu, prin care El poate avea milă de rasa decăzută. Noul Legământ n-ar putea să intre în vigoare fără un mijlocitor. Mijlocitorul trebuia să garanteze lui Dumnezeu anumite lucruri pentru omenire. În primul rând trebuia să răscumpere pe om, plătind prețul de răscumpărare întreg, și deci această jertfă pe care Domnul Isus a dat-o este numită „sângele legământului”, prin care legământul devine eficient, operativ. După ce a cumpărat omenirea de sub condamnarea care era peste ea prin păcat, pentru ca El să poată pecetlui Noul Legământ și să-l facă operativ, Mijlocitorul este deplin pregătit și deplin autorizat să facă pentru omenirea cumpărată tot ce poate ca s-o aducă înapoi la perfecțiune umană deplină și în ((456)) armonie absolută cu Dumnezeu — pentru ca apoi s-o poată prezenta fără vină și fără condamnare înaintea Tatălui, în iubire, nemaifiind nevoie de intervenția unui legământ special de reconciliere, nici de o mijlocire. Dar acea lucrare, încă departe de a fi îndeplinită, este numai începută; prin urmare, lumea n-a fost încă acceptată de Tatăl, și va implica toată lucrarea restabilirii din Veacul Milenar ca să potrivească și să pregătească pe cei dispuși și ascultători pentru deplina armonie a reconcilierii complete cu Tatăl.

Între timp, în timpul acestui Veac Evanghelic, este chemat un număr mic din omenirea răscumpărată, iar cei care aud chemarea divină și se apropie de Tatăl prin credință în Mijlocitorul și în lucrarea Sa sunt în mod socotit acceptați ca perfecți, pentru a le permite să se prezinte pe ei înșiși, cu Răscumpărătorul lor, ca jertfe vii în serviciul Tatălui și al planului Său, și astfel să dezvolte în ei asemănarea Fiului iubit al lui Dumnezeu — cu scopul ca, dacă suferă de bună voie și cu bucurie împreună cu El, să poată fi și ei glorificați cu El în curând, și făcuți asociați și împreună moștenitori cu El în lucrarea Mileniului de binecuvântare a lumii sub condițiile Noului Legământ. Aceștia, să ne amintim, sunt excepții față de restul omenirii: aceștia, „aleșii” Veacului Evanghelic, sunt socotiți ca „frații” lui Cristos, „Mireasa” lui Cristos, „Biserica ... trupul Lui”, dar niciodată nu sunt numiți „copii” ai lui Cristos. Aceștia sunt acceptați de către Tatăl ceresc ca fii și sunt concepuți prin Cuvântul adevărului și prin spiritul acelui Cuvânt la natură cerească. Aceștia, după cum am văzut, pot pe bună dreptate să-L recunoască pe Iehova ca Tatăl lor, pentru că sunt concepuți direct de El, și astfel aceștia sunt „frați” ai lui Isus Cristos. 1 Pet. 1:3.

Dar pentru lume în general planul divin este oarecum diferit: în loc să-i îndreptățească prin credință și apoi să-i conceapă la natură divină etc., ei așteaptă până în Veacul Milenar, și atunci în loc să fie concepuți de Iehova la o natură nouă, ei primesc înapoi natura lor veche, natura umană eliberată de neajunsurile și stricăciunea prin păcat. ((457)) Speranța lumii este restabilirea la „ce era pierdut” în Eden (Mat. 18:11; Fapt. 3:19-21). Pregătirea lui Dumnezeu pentru lume este tocmai ce am văzut în răscumpărare: Omul Isus Cristos Și-a depus perfecțiunea umană și toate drepturile și privilegiile pe care aceasta le presupunea, ca să răscumpere pentru neamul omenesc „ce era pierdut” — perfecțiunea umană pierdută în Eden, stăpânirea umană și toate drepturile și privilegiile omului, inclusiv privilegiul părtășiei lui cu Dumnezeu și viața veșnică. Aceste lucruri care au fost cumpărate pentru omenire sunt lucrurile care la timpul cuvenit vor fi oferite întregii omeniri sub Noul Legământ.

Faptul că acest Veac Evanghelic a fost folosit de Domnul pentru alegerea „trupului lui Hristos” înseamnă pentru lume că Domnul Isus, marele Cap al Bisericii, în loc să-Și rezerve pentru Sine singur funcția de tată sau dătător de viață, El Șia asociat o „turmă mică”, cei care au asemănarea Sa și care participă la suferințele timpului de acum, care vor fi părtași gloriei viitoare și care vor forma împreună cu El pe marele Profet, marele Preot, marele Împărat, marele Dătător de viață sau Tată al omenirii — să dea viață oricui o va primi, sub condițiile Noului Legământ. În armonie cu acest gând Scripturile declară că unul din titlurile Domnului nostru este „Părintele veșniciei”. El n-a îndeplinit încă această funcție în nici un sens sau grad. Dar Cel care a cumpărat lumea cu prețul propriei Sale vieți are în puterea Sa, prin aranjament divin, dreptul deplin, titlul și autoritatea să le dea tuturor celor care vor primi, pe baza condițiilor Sale, tot ce a fost pierdut și tot ce a fost cumpărat din nou: viața, drepturile și perfecțiunea umană, cu o creștere a cunoștinței.

Mai mult, fiind tatăl legitim al omenirii și dându-i o viață care L-a costat propria Sa viață, găsim că Scripturile dau de înțeles că omenirea este în întregime în mâinile Domnului Isus, ca să Se ocupe în mod absolut de oameni și să judece în privința vredniciei sau nevredniciei lor de viață veșnică. Acest lucru, pe care El îl va face pentru lume în calitate de Tată al ei, în timpul veacului viitor, Domnul nostru Isus îl ((458)) face deja pentru Biserica Sa, logodnica Sa, Mireasa Sa în timpul acestui veac; și aici este ilustrată afirmația apostolului că, după cum Tatăl ceresc este Capul lui Cristos, tot așa Cristos este capul Bisericii; așa cum soțul este capul soției și al familiei. În conformitate cu aceasta citim: „Căci Tatăl nici nu judecă pe nimeni, ci toată judecata a dat-o Fiului” (Ioan 5:22). Mireasa lui Cristos logodită nu are nici o poziție înaintea Tatălui decât în și prin Mirele iubit. Ea își face cererile în numele Lui, prin meritul Lui, și așa trebuie să continue a le face, până va fi venit ceea ce este desăvârșit, când ea va fi primită în glorie — în deplina libertate a fiilor lui Dumnezeu, prin întâia înviere.

La fel omenirea, copiii lui Cristos, va trebui să-I dea socoteală Lui, ca și Cap al ei, Tatăl ei, și nu va avea nici o relație cu Tatăl ceresc, nici nu va fi recunoscută de El, până după ce Veacul Milenar va fi restabilit și va fi adus înapoi la perfecțiune pe aceia care se vor folosi de acele privilegii. Dar la sfârșitul Veacului Milenar, când Domnul nostru Isus va preda Împărăția lui Dumnezeu, Tatălui Însuși, atunci și ei vor fi introduși și vor veni sub controlul direct al marelui Tată al tuturor, Iehova Cel Atotputernic. 1 Cor. 15:24.

Din acest punct de vedere se poate vedea de ce Domnul nostru Isus este numit Tatăl rasei răscumpărate și restabilite, dar na fost recunoscut ca Tatăl lui Adam sau al copiilor săi înainte, chiar dacă El a fost creatorul direct al lui Adam — după cum este scris: „Nimic din ce a fost făcut, n-a fost făcut fără El”. Deosebirea constă în faptul că în creația inițială Logosul a fost agentul lui Iehova, iar El a făcut o lucrare cu totul fără cheltuiala Sa proprie, în timp ce în calitate de al doilea Adam El va da oamenilor drepturi de viață pe cheltuiala Sa proprie, cumpărate cu sângele Său prețios.

Răscumpărarea nu este iertare

Lipsa de a observa deosebirea între răscumpărare și iertare a dus la considerabile confuzii de gândire asupra acestui subiect. Creștinii cu o cunoștință generală vor cita texte în legătură cu faptul că noi suntem răscumpărați din mormânt, ((459)) răscumpărați din moarte, cumpărați cu un preț, cu însuși sângele prețios al lui Cristos etc., și în același timp ei vor vorbi despre iertarea îndurătoare de către Tatăl a tuturor încălcărilor. Se pare că puțini gândesc, deși mulți trebuie să știe, că iertarea și răscumpărarea exprimă gânduri exact opuse.

Următoarele definiții principale sunt din Standard Dictionary:

A răscumpăra — A intra în posesie a ceva prin plătirea prețului.

Preț de răscumpărare — Suma sau evaluarea plătită pentru eliberarea persoanei ținută în captivitate, ca prizonier sau sclav.

Acum comparați cu acestea semnificația celor ce urmează:

A scuza — A suspenda pedeapsa; a lăsa să treacă.

Webster — „A se abține de la pretinderea pedepsei. În lege — a elibera de o pedeapsă care a fost impusă prin sentință.”

Remarcați aici și definiția unui alt cuvânt care, deși este strâns legată de a scuza, nu este exact aceeași, și anume:

A ierta — A elibera de pedeapsă — a înceta să nutrești resentimente față de cineva.

„Legea nu cunoaște iertare.”

Cea mai obișnuită minte trebuie să discearnă că ideea exprimată prin „a răscumpăra” și „preț de răscumpărare” este opusă și incompatibilă cu ideea exprimată prin cuvântul iertare. Dar, deoarece toate aceste cuvinte sunt folosite în Scripturi cu referire la procedurile lui Dumnezeu cu omul decăzut, mulți dintre cei care studiază Biblia gândesc despre ele că sunt folosite neglijent și ca sinonime în Scrierile Sfinte: și apoi trag concluzia că pot alege, și ori atribuie definiția lui „a scuza” cuvintelor „preț de răscumpărare” și „a răscumpăra”, ori viceversa, atribuie definițiile „prețului de răscumpărare” și „a răscumpăra” cuvintelor „a scuza” și „a ierta”. Această procedură este departe de a împărți „drept Cuvântul adevărului”; ea confundă două lucruri separate și distincte, și rezultatul este confuzie. Pentru mulți dificultatea pare să fie că ei nu doresc și prin urmare nu caută adevărul asupra acestui subiect — temându-se că teoriile lor care neagă răscumpărarea ar fi condamnate prin aceasta.

((460))

Nimic nu poate fi mai clar decât că Dumnezeu n-a scuzat încălcarea lui Adam și nu i-a suspendat pedeapsa: faptele din jurul nostru, în creația care suspină și moare, precum și mărturia Cuvântului lui Dumnezeu privind „mânia lui Dumnezeu îcareș se descoperă” — „blestemul” morții ca plata păcatului originar, toate dau mărturie convingătoare că Dumnezeu n-a scuzat lumea — n-a suspendat pedeapsa păcatului sub care ea suferă de mai bine de șase mii de ani. Cel care confundă îndreptățirea păcătoșilor prin meritul jertfei lui Cristos pentru păcat, înlocuitorul sau răscumpărătorul păcătosului, cu scuzarea fără plată, nu și-a folosit rațiunea cum se cuvine. Dacă Dumnezeu l-ar fi scuzat pe Adam, l-ar fi restabilit la privilegiile Edenului și ale grădinii acestuia susținătoare de viață, iar el ar trăi încă și familia sa numeroasă n-ar fi murit pentru „neascultarea unui singur om”.

Dacă Dumnezeu venea cândva spre salvarea omului și-l scuza, aceasta implica eliberarea lui deplină din tot necazul, boala, durerea și moartea; însemna restabilirea deplină la tot ce a fost pierdut. Evident că Dumnezeu n-a scuzat păcatul originar, ci încă menține resentimentul legii Sale sfinte și sentința împotriva păcătosului. Nici măcar nu există o dovadă exterioară pentru lume că ea a fost răscumpărată. Numai credincioșii știu încă despre aceasta și ei o primesc, nu prin vedere, ci prin credință în Cuvântul Domnului; am citat deja numeroasele lui declarații despre aceasta. Dovezile vizibile ale răscumpărării vor putea fi discernute în timpul Mileniului, când lucrarea restabilirii va fi în desfășurare — când Răscumpărătorul va începe exercitarea drepturilor Sale cumpărate ca Restaurator.

Cuvintele a ierta și a scuza sunt folosite nu în legătură cu lumea și cu păcatul ei originar, ci în legătură cu acei care prin credință în Răscumpărătorul și în lucrarea Lui sunt socotiți că au trecut de la moarte la viață — de la sentință la îndreptățire. Marele Mijlocitor care i-a cumpărat și care a cumpărat acuzațiile care erau împotriva lor, îi iartă complet și îi pune din nou în încercare de viață — sub spiritul Legii divine ((461)) și nu sub litera ei. Și mai mult decât această iertare din trecut, El continuă să le ierte și să le scuze toate greșelile (care nu vor fi intenționate atâta timp cât ei au spiritul Său sau mintea Sa nouă — 1 Ioan 3:9; 5:18) — socotind toate aceste neajunsuri involuntare ale gândurilor, cuvintelor și faptelor ca parte a păcatului originar și a depravării lui, lucrând încă în carnea lor prin ereditate. La fel se spune că Tatăl ceresc are milă de noi, ca să ne ierte păcatele și să ne ofere harul Său (favoarea Sa); dar explicația este că tot harul Său ne este oferit prin sacrificiul Domnului nostru Isus: noi suntem „îndreptățiți fără plată, prin harul Său, prin răscumpărarea care este în Hristos Isus. Pe El Dumnezeu L-a rânduit să fie ispășire [satisfacție], prin credința în sângele Lui, ca să-Și arate dreptatea Lui; căci trecuse cu vederea [iertase] păcatele făptuite mai înainte” (Rom. 3:24, 25). Din nou se spune: „În El avem răscumpărarea prin sângele Lui, iertarea păcatelor după bogățiile harului Său”. Efes.1:7; Col. 1:14.

„Am fost împăcați cu Dumnezeu prin moartea Fiului Său” etc., adică Dumnezeu a încetat să mai fie supărat din pricina păcatelor noastre, pentru că prețul nostru de răscumpărare a fost plătit, așa cum a fost pregătit chiar de El, care așa ne-a iubit încât a dat pe Fiul Său să ne răscumpere. Astfel, de asemenea, „Dumnezeu era în Hristos, împăcând lumea cu Sine, neținându-le în socoteală păcatele” (ci imputându-le Fiului Său preaiubit, care S-a dat de bunăvoie ca înlocuitorul nostru). Păcatele au fost imputate omenirii până când a murit Isus; atunci Dumnezeu a iertat, adică a încetat să ne impute nouă ce fusese plătit de Răscumpărătorul sau Înlocuitorul nostru. Dumnezeu n-a scuzat, adică nu S-a „abținut de la a cere pedeapsa”, ci „a făcut să cadă asupra Lui [a Răscumpărătorului nostru] nelegiuirea noastră a tuturor” (Isa. 53:6). „El a purtat [pedeapsa] păcatele noastre în trupul Său, pe lemn” (1 Pet. 2:24). Și astfel vedem cum Dumnezeu ne-a iertat fără plată „pentru Hristos” — pentru că El a plătit pedeapsa care a fost deplina satisfacție a dreptății. 1 Ioan 1:7; 2:12; Efes. 4:32; Fapt. 4:12; 10:43; 13:38; Luca 24:47.

((462))

Să nu se înțeleagă greșit că Dumnezeu a obligat pe cel drept să moară pentru cel nedrept. Dreptatea n-a putut aplica pedeapsa celui vinovat asupra celui nevinovat, decât dacă cel nevinovat Se dădea pe Sine Însuși neconstrâns ca înlocuitor pentru cel vinovat. Domnul nostru Isus a făcut acest lucru. Scripturile declară că El Și-a dat viața de la Sine; nu de frica mâniei divine; nu pentru că a fost silit; ci „pentru bucuria care-I era pusă înainte [bucuria ascultării de Tatăl, bucuria răscumpărării și restabilirii omenirii și a aducerii multor fii la slavă], a suferit crucea”. Evr. 12:2.

Cuvintele grecești (apoluo, aphiemi și aphesis) traduse „iertare”, „iertat” și „a ierta” în Noul Testament, au aceeași semnificație ca și cuvintele englezești corespunzătoare: „A elibera de pedeapsă, a înceta să nutrești resentimente față de cineva”. Dar să remarcăm bine că semnificația nu este așa cum par să presupună unii — a da drumul fără un echivalent, așa cum ar da de înțeles cuvântul englezesc scuzare. Nu înseamnă că Dumnezeu îi va da drumul păcătosului necondiționat, ci, așa cum declară Scripturile, Dumnezeu va da drumul prizonierilor din groapă (din moarte) pentru că El a găsit o răscumpărare (Iov 33:24). Omul Isus Cristos S-a dat pe Sine Însuși o răscumpărare (un preț corespunzător) pentru toți (1 Tim. 2:6). Prin urmare, toți care sunt în morminte (prizonieri în groapă) vor auzi glasul Său și vor veni afară, la timpul cuvenit — când Răscumpărătorul va „lua puterea Sa cea mare și va împărăți”.

Deși cuvântul a scuza nu apare în Noul Testament, apare un cuvânt grecesc aproape cu aceeași semnificație — karazomai. Acesta înseamnă a ierta necondiționat. Vom da unele ilustrații de utilizare a acestui cuvânt, din care se va vedea că nu contrazice, ci confirmă declarația că Tatăl nostru nu scuză, sau nu eliberează necondiționat pe păcătoși din pedeapsa păcatului. Cuvântul karazomai apare în total numai de douăsprezece ori, după cum urmează: „Cum v-a iertat Hristos, așa iertați-vă și voi” (Colos. 3:13); „Fiindcă n-aveau cu ce plăti, i-a iertat pe amândoi”; „Socotesc că acela căruia i-a iertat mai mult”. Luca 7:42, 43.

((463))

Aici sunt patru exemple în care are înțelesul de iertare necondiționată sau scuză. Dar observați, nu Iehova, ci Isus Cristos și ucenicii sunt cei care iartă necondiționat. Domnul nostru Isus era tocmai în actul plătirii prețului de răscumpărare pentru Simon, Maria și alții, și înțelegând că Dreptatea va fi mulțumită prin actul Său, El, în calitate de cumpărător, îi putea ierta necondiționat. Însuși obiectivul cumpărării păcătoșilor de către El a fost ca să-i poată elibera necondiționat din condamnarea păcatului. Dacă Domnul nostru Isus n-ar fi fost dispus să scuze pe cei pe care-i cumpărase cu sângele Său, dacă El ar fi menținut împotriva lor plata păcatului lui Adam, sacrificiul Său ar fi fost fără valoare pentru ei; i-ar fi lăsat pe toți cum au fost — „blestemați” — condamnați. Pe de altă parte, dacă Tatăl ne-ar fi scuzat, moartea lui Cristos ar fi fost fără rost, fără valoare, deoarece ea n-ar fi realizat nimic.

Toți vor admite că Dumnezeu este drept; și dacă este așa, El n-a dat o pedeapsă prea aspră omului când l-a deposedat de viață. Dacă acea pedeapsă a fost justă cu șase mii de ani în urmă, ea este tot o pedeapsă justă și va fi justă pentru totdeauna. Dacă pedeapsa a fost prea aspră și Dumnezeu îl scuză pe păcătos (îl eliberează de continuarea pedepsei), aceasta dovedește fie că Dumnezeu a fost la început nedrept, fie că este nedrept acum. Dacă a fost drept în urmă cu șase mii de ani să lipsească omenirea de viață din cauza păcatului, ar fi întotdeauna greșit să redea viața, afară de cazul când pedeapsa pronunțată ar fi pe drept anulată prin plătirea unui preț echivalent. Și acest lucru putea fi îndeplinit numai prin sacrificiul de bună voie al altei ființe de același fel, al cărei drept la viață nu era pierdut, dându-se pe sine însuși ca un înlocuitor sau o răscumpărare.

„Dreptatea lui Dumnezeu stă ferm în etern
Cum munții mari temelia-și mențin.”

Însuși acest principiu al dreptății care stă la baza tuturor acțiunilor Tatălui nostru este baza încrederii noastre puternice în toate făgăduințele Sale. Scripturile declară că El este același ieri, astăzi și întotdeauna, că în El nu este nici schimbare, nici ((464)) umbră de mutare (Iac. 1:17). Dacă El ar fi fost atât de schimbător încât să condamne neamul omenesc la moarte în ziua lui Adam, iar după șase mii de ani să revoce propria Sa decizie, ce asigurare am putea avea că în șase mii de ani, mai mult sau mai puțin, El nu S-ar putea schimba din nou și ne-ar trimite în închisoarea morții revocând iertarea unora sau a tuturor? Ca rasă de păcătoși nu avem nici o bază de speranță într-o viață veșnică viitoare afară de faptul că prin harul lui Dumnezeu, Cristos a murit pentru noi și astfel a mulțumit cerințele Dreptății împotriva noastră.

Așa deci, în ceea ce-L privește pe Iehova, noi suntem iertați prin propria Sa prevedere — prin Cristos. Și în ceea ce privește relația noastră cu Domnul Isus, care ne-a cumpărat, El scuză necondiționat pe toți care vin la Tatăl prin El. Și în ceea ce ne privește pe noi, rezultatele obținute prin planul lui Dumnezeu sunt cât se poate de favorabile — pentru noi este același lucru ca și când Tatăl ne-ar fi scuzat necondiționat și fără o răscumpărare, decât că o cunoștință a acestui fapt ne permite să raționăm împreună cu Dumnezeu și să vedem cum, deși păcatele noastre au fost ca stacojiul, suntem făcuți mai albi ca zăpada, și cum Dumnezeu este drept în timp ce ne îndreptățește și ne eliberează. Astfel Dumnezeu ne-a dat o bază sigură pentru credință și încredere.

Moartea nu anulează datoria omului?

Odată ce este recunoscut că „plata păcatului este moartea” — nu chinul veșnic — există la mulți o tendință spre un raționament fals asupra acestui subiect, care evident este instigat de marele Adversar. Acest raționament fals continuă și spune că, dacă plata păcatului este moartea, fiecare om care moare plătește pedeapsa păcatului său; prin urmare, argumentul este că n-ar fi necesar un Răscumpărător și un preț de răscumpărare — fiecare răscumpărându-se pe sine, plătindu-și propria pedeapsă. Argumentul este că Dreptatea nu mai are nici o pretenție asupra omului după moarte — cheltuindu-și forța — satisfăcându-și cerințele prin distrugerea ((465)) lui; ca atare se pretinde că lucrul următor și potrivit ar fi o înviere a morților. Această părere ar face ca cerința divină a unei jertfe de răscumpărare pentru păcatul omului să fie o nedreptate, o dublă plătire a pedepsei.

Fie că acest raționament este adevărat fie că este fals, el evident vine în conflict violent cu Scripturile care declară, din contră, nevoia noastră de un Mântuitor, și că a fost esențial ca El să dea un preț de răscumpărare pentru noi, înainte ca noi să putem fi eliberați de pedeapsa păcatului lui Adam și să avem vreun drept la o viață viitoare. Ne-am referit deja la acele scripturi și sunt prea numeroase ca să fie repetate acum, de aceea ne vom limita la expunerea erorii pretenției de mai sus; străduindu-ne să arătăm că raționamentul corect asupra faptelor este în acord absolut cu mărturia scripturală, că moartea Domnului nostru Isus ca prețul nostru de răscumpărare a fost esențială, că Dumnezeu poate fi drept și totuși să fie îndreptățitorul celui ce crede în Isus, acceptânduL ca Răscumpărătorul său.

Dacă pedeapsa împotriva păcatului ar fi fost numai procesul morții — dacă Domnul i-ar fi spus lui Adam: Din cauza păcatului tău trebuie să treci prin chinul greu al procesului morții! atunci întradevăr pedeapsa era satisfăcută de Adam și de alții prin procesul morții. Dar pedeapsa nu este așa: pedeapsa este moartea, nu procesul morții; și moartea este absența vieții, distrugerea. Deci, pentru ca omul să-și plătească pedeapsa ar însemna că el trebuie să rămână mort, lipsit de viață pentru totdeauna. „Sufletul [ființa] care păcătuiește, acela va muri.” Așa cum am arătat deja, această distrugere a sufletului (ființei) în conformitate cu sentința ar fi fost pentru totdeauna, dacă nu era răscumpărarea îndeplinită de Domnul nostru. În vederea acelei răscumpărări moartea este schimbată în ceea ce la figurat numim „somn” — în vederea acelei răscumpărări va fi o deșteptare din acest somn al morții la timpul cuvenit, îndeplinită de către Răscumpărătorul, cu consimțământul deplin al Dreptății divine, ale cărei cerințe El le-a satisfăcut. Astfel, după cum am văzut, dacă nu era răscumpărarea, moartea adamică era ceea ce va fi Moartea a Doua, adică „pierzare veșnică de la fața ((466)) Domnului și de la slava puterii Lui”. Odată ce se obține o vedere corectă a subiectului, nu mai poate fi nici o îndoială în mintea nici unei persoane rezonabile că plătirea pedepsei păcatului ia tot ce are omul și nu-i lasă nimic, nici să sufere nici să se bucure. Pe de altă parte, cu cât cercetăm mai mult din acest punct de vedere, cu atât putem vedea mai clar seriozitatea dificultății în care a fost implicat neamul nostru omenesc sub sentința divină și cu atât vom aprecia mai mult necestitatea răscumpărării. Și văzând clar acest aspect al subiectului, ne va arăta clar și că atunci când Domnul nostru Isus a devenit Răscumpărătorul nostru, când Șia dat viața ca prețul nostru de răscumpărăre, pentru El a însemnat ceea ce ar fi însemnat pentru noi pedeapsa originară, adică faptul că „Omul Isus Hristos” a suferit pentru noi moartea, în sensul cel mai complet al cuvântului, „pierzare veșnică”. De aceea noi nu-L mai cunoaștem pe Cristos după trup. Trupul, natura umană, a fost dat ca prețul nostru de răscumpărare, și faptul că n-a fost luat înapoi este garanția noastră că toate prevederile binecuvântate ale acestei răscumpărări sunt disponibile pentru întreaga familie umană sub condițiile Noului Legământ — că toate perfecțiunile și drepturile care I-au aparținut dragului nostru Răscumpărător ca om au fost date în schimbul drepturilor asemănătoare ale lui Adam, care fuseseră pierdute prin neascultare; și că acestea, prin urmare, vor fi date tuturor celor care le vor accepta pe baza condițiilor divine în timpul „restabilirii tuturor lucrurilor, despre care Dumnezeu a vorbit prin gura tuturor sfinților Săi proroci din vechime”. Fapt. 3:19-21.

„Care dorește ca toți oamenii să fie mântuiți și să vină la cunoștință de adevăr.” 1 Tim. 2:4.

Încă un pericol al raționamentului fals asupra subiectului răscumpărării asediază cărarea unora. Mulți care odată au crezut ușor mărturia oamenilor, fără dovadă scripturală, în sensul că plata păcatului este chinul veșnic și că în mod sigur toți merg în acel chin veșnic în afară de „cei cu inima curată”, „turma mică”, Biserica „aleasă”, odată eliberânduse ((467)) de acea teribilă înșelare, sunt înclinați să meargă la extrema opusă și să accepte în oarecare formă doctrina mântuirii universale veșnice.

Marea majoritate a celor care țin la această eroare „universalistă” neagă răscumpărarea cu totul; numai puțini țin la ea datorită credinței în răscumpărare — al cărei mod de acțiune însă nu-l pot înțelege clar. Această clasă este gata să ia scripturile citate mai sus și să se mulțumească cu următorul proces de gândire: Dacă Dumnezeu vrea ca toți oamenii să fie mântuiți, așa se face; pentru că vine timpul ca voința Lui să se facă pe pământ ca și în cer. De aceea, spun ei, noi înțelegem că răscumpărarea dată pentru toți prin omul Cristos Isus este să se asigure voința lui Dumnezeu prin asigurarea mântuirii tuturor. Ei continuă să se înrădăcineze în eroarea lor spunând: Când privim la aceasta, deoarece Dumnezeu a acceptat jertfa de răscumpărare a lui Isus, El este obligat în dreptate să mântuiască pe toți păcătoșii și să le dea înapoi iarăși viața veșnică pierdută în Eden. Noi declarăm poziția lor cât se poate de accentuat cu scopul de a răspunde la ea spre satisfacția lor, și nu de a critica.

Dificultatea acestui raționament este că nu-i destul de cuprinzător. El ia câteva puncte din Scripturi și neglijează multe cărora ar trebui să li se acorde audiere, și a căror mărturie ar trebui să aibă greutate în obținerea unei concluzii. În afară de aceasta, citează numai parțial și interpretează greșit Scripturile presupuse a o sprijini în mod deosebit.

Tatăl nostru ceresc declară: „Căci Eu nu doresc moartea celui care moare, zice Stăpânul Domnul: «Întoarceți-vă, deci, și veți trăi»” (Ezec. 18:32). Această mare favoare a unei oferte de viață printr-un Răscumpărător pentru lumea condamnată nu este un lucru nou din partea Tatălui nostru ceresc. El nu Se schimbă; El a avut întotdeauna această bunăvoință pentru creaturile Sale. El le-ar fi putut face simple mașini, intelectual și moral, fără libertatea de a voi sau a face contrar bunei Sale plăceri; dar El a ales să nu facă mașini umane, ci să facă ființe în chipul Său, în asemănarea Sa — cu libertate ((468)) de alegere, libertate de voință, de a alege binele sau răul. El nu caută din aceia care să I se închine pentru că nu pot face altfel, nici din aceia care să I se închine pentru că ar fi constrânși, ci, așa cum declară El, caută astfel de adoratori care „vor adora pe Tatăl în duh și în adevăr” — voluntar, din iubire și din apreciere față de principiile Sale de dreptate și față de El, pe care aceștia le reprezintă. Ioan 4:23.

Totuși, în timp ce Dumnezeu avea această bunăvoință față de oameni, El i-a permis lui Adam să aleagă singur ascultarea sau neascultarea, și când a ales neascultarea, același Dumnezeu, care nu găsește plăcere în moartea celui ce moare, a pronunțat pedeapsa și timp de șase mii de ani a aplicat executarea ei. Și acum că El a dat o răscumpărare în Cristos Isus și o ocazie ca fiecare membru al familiei umane să se întoarcă la armonie cu El și să obțină prin Cristos viața veșnică, El incontestabil pune în același timp condiții necesare obținerii acestei vieți veșnice. Condițiile Noului Legământ sunt o inimă reînnoită și un spirit corect față de Dumnezeu și o supunere deplină Lui. Și împlinirea cerințelor acestui Nou Legământ este posibilă numai prin ajutorul Mijlocitorului acelui Legământ, și de aceea declarația este că, cine crede în Fiul are viața veșnică; dar cine nu dobândește un interes față de Fiul nu va vedea viața, ci mânia lui Dumnezeu rămâne peste el. Ioan 3:36.

Aceasta este în acord perfect cu declarația că Dumnezeu nu găsește plăcere în moartea celui care moare, și de asemenea în acord cu declarația din Noul Testament, că Dumnezeu „dorește ca toți oamenii să fie mântuiți și să vină la cunoștință de adevăr”. Totuși, Scripturile arată că acei care resping ofertele îndurării divine în Cristos, disprețuiesc prin aceasta favoarea divină și cu siguranță vor muri în Moartea a Doua, plata sau pedeapsa alegerii păcatului în locul dreptății.

Observați mai departe: acest text în discuție indică numai că voința lui Dumnezeu este ca toată omenirea să fie mântuită din ignoranța și orbirea și degradarea care a venit asupra ((469)) neamului omenesc drept rezultat al păcatului lui Adam. Aici nu este nici o referire la o mântuire veșnică, ci numai la o recuperare din pierderea suferită prin Adam: și să nu uităm că tatăl Adam n-a pierdut viața veșnică, pentru că, deși a avut o viață perfectă și a fost liber de toate elementele morții, cu toate acestea, el a fost pus la probă în Eden, ca să se vadă dacă prin ascultare de Dumnezeu va dezvolta un caracter în armonie cu Dumnezeu, și astfel să fie considerat vrednic de viață veșnică. Prin urmare, când Adam și rasa lui sunt răscumpărați din blestemul morții, această răscumpărare sau salvare din sentința morții nu-i îndreptățește la viață veșnică, ci îi îndreptățește numai la condițiile favorabile ale tatălui Adam și la o nouă încercare în privința vredniciei de viață veșnică.

Această nouă încercare asigurată pentru Adam și pentru toată rasa lui va fi într-adevăr mai favorabilă în unele privințe decât a fost încercarea originară a lui Adam, datorită creșterii mari a cunoștinței. Omul a avut ocazia să afle despre faptul că păcatul este peste măsură de păcătos, și va avea ocazia să afle despre binecuvântarea dreptății și despre harul lui Dumnezeu în Cristos. Această cunoștință va servi tuturor celor care o vor folosi în timpul noii încercări pentru viață veșnică în Veacul Milenar — când timp de o mie de ani întreaga lume va fi în judecată sau în încercare pentru viață veșnică, înaintea marelui tron alb. Apoc. 20:4.

Această mântuire din „blestem”, această revenire la ocaziile favorabile ale cunoștinței este ceea ce dorește Dumnezeu; și pentru aceasta, El a stabilit pe Mijlocitorul între Dumnezeu și om, omul Cristos Isus, care S-a dat pe Sine Însuși o răscumpărare pentru toți, ca să fie mărturisit la timpul cuvenit.

Această declarație, că este voința lui Dumnezeu ca „toți oamenii să fie mântuiți” din condamnarea adamică, își găsește o paralelă în declarația aceluiași apostol în Rom. 11:26: „Și în felul acesta tot Israelul va fi mântuit”. Ideea din acest pasaj din urmă nu este că tot Israelul va fi mântuit veșnic, ci numai că tot Israelul va fi mântuit din orbirea lui — în sensul de a fi ((470)) vindecat de orbirea care a venit asupra lor ca popor, drept rezultat al respingerii lui Mesia de către ei. Astfel, ideea textului este de asemenea limitată și se aplică numai la catastrofa adamică: Dumnezeu voiește ca toți oamenii să fie mântuiți, nu numai din sentința dreaptă pe care El a pronunțat-o și care a scurtat încercarea lui Adam (aceasta El a împlinit-o deja prin moartea Fiului Său), dar El voiește și ca toți oamenii să fie recuperați din ignoranța și orbirea cu care Satan începând de la cădere le-a întunecat mințile, „dumnezeul veacului acestuia a orbit gândurile celor necredincioși, ca lumina Evangheliei slavei lui Hristos, care este chipul lui Dumnezeu, să nu strălucească peste ei” (2 Cor. 4:4). Dumnezeu voiește ca toți oamenii să fie astfel mântuiți de tot cortegiul relelor care au urmat păcatului și blestemului lui Adam, încât ei să poată veni la cunoștința adevărului. De ce voiește El aceasta? Pentru ca, având o cunoștință clară a adevărului, ei să poată folosi cât se poate de bine noua încercare de viață asigurată pentru ei prin jertfa de răscumpărare a Răscumpărătorului lor. Pentru ducerea la îndeplinire a acesteia, a voinței lui Dumnezeu, Răscumpărătorul va inaugura Împărăția Sa Milenară, care, mai întâi va lega pe Satan (va restrânge toate influențele rele din afară) și apoi va elibera pe om din orbirea sa — după cum este scris: „Atunci se vor deschide ochii orbilor” (Isa. 35:5). Pentru același motiv, și anume, pentru ca noua încercare să fie foarte favorabilă pentru om, aranjamentul divin este ca lucrarea ei să fie făcută treptat și va cere o mie de ani.

Dreptatea nu este obligată de răscumpărare

Pretenția că Dumnezeu este acum obligat de către propria Sa Dreptate să restabilească pe fiecare om este o altă greșeală. Dimpotrivă, noi constatăm că Dumnezeu nu Și-a asumat nici o obligație: El numai a vândut omenirea Domnului Isus Cristos, care, așa cum am văzut mai înainte, ne-a „cumpărat ... cu sângele scump” al Său. Tatăl ceresc nu Și-a asumat nici o responsabilitate pentru omenire; El nu are de-a face cu omenirea; nici măcar nu Și-a propus s-o judece ca să vadă ((471)) dacă va ajunge să merite viața veșnică: din contră, suntem asigurați că El a încredințat toată lucrarea Fiului, care a cumpărat omenirea și prin urmare este Domnul omenirii, stăpânul ei, cel care o controlează, o are în posesie, este Judecătorul, Profetul, Preotul, Împăratul ei, și care, în armonie cu planul Tatălui, ia măsuri pentru a face ca Biserica aleasă în acest Veac Evanghelic să se identifice cu El, pentru marea lucrare de iluminare a lumii și de restabilire a celor ascultători.

Faptul că Tatăl ceresc a predat întreaga omenire Domnului nostru Isus nu implică vreo lipsă de interes din partea Sa, ci este aranjat așa pentru a îndeplini cerințele legii Sale. Legile divine sunt neschimbătoare și nu fac îngăduință pentru nici o măsură de imperfecțiune sau păcat, deoarece acele legi sunt stabilite pentru ființe perfecte: pentru că Tatăl nostru ceresc n-a creat niciodată nimic imperfect. Orice imperfecțiune și păcat care există, vin din degradarea care a urmat acțiunii Sale creatoare. Dacă El ar admite păcatul în omenire și ar avea dea face direct cu omul imperfect, aceasta ar însemna (1) că toți ar fi repede condamnați ca imperfecți și nevrednici, sau (2) că Dumnezeu ar trece peste greșelile noastre și nu lear condamna și ar scuza imperfecțiunile noastre, ceea ce ar fi o încălcare a legilor imperiului Său. De aceea, faptul că Tatăl a predat întreaga omenire în mâinile lui Isus, Răscumpărătorul ei, este în folosul omului, precum și pentru păstrarea intactă a legilor Sale. Isus poate lucra cu omenirea așa încât să fie îndurător (nu drept) față de cei imperfecți care caută perfecțiune, până când El îi va fi adus, pas cu pas, sus, sus, sus la perfecțiune, la încheierea Mileniului — când cei care vor fi ascultat de marele Profet vor fi gata să fie transferați din mâinile Sale mijlocitoare în mâinile Tatălui, după ce au dobândit prin Cristos perfecțiunea aprobată de standardul divin, în timp ce toți ceilalți vor fi îndepărtați în Moartea a Doua (Fapt. 3:23). În vederea faptului că, chiar fiindune sterse păcatele din trecut, imperfecțiunile noastre prezente ne-ar aduce o nouă sentință de moarte dacă am fi în încercare înaintea curții absolutei dreptăți a Tatălui, apostolul, ((472)) prevenindu-ne împotriva luării cu ușurință a ocaziilor oferite nouă în Cristos, declară: „Înfricoșător lucru este să cazi în mâinile Dumnezeului Celui viu!” (Evr. 10:31). Aranjamentul divin pentru păcătoși nu cunoaște milă decât în și prin Cristos și prin lucrarea Sa de împăcare și restabilire, ca Mijlocitorul nostru: în afara acestei prevederi legea lui Dumnezeu este dreptate severă, fără toleranță, gata să consume ca un foc tot ce este pătat.

Cine nu poate vedea că dacă Dumnezeu putea lucra cu păcătoșii, și, scuzând păcatele lor, le accepta străduințele cele mai bune, deși imperfecte, atunci nu era nevoie nici de un Răscumpărător, nici de un Legământ Nou în sângele Lui? Mai mult, fiecare dintre îngerii sfinți puteau în mod logic spune, dacă voiau — Dumnezeu a scuzat un păcat în familia umană; El nu va fi mai puțin îndurător față de noi; deci, dacă dorim să facem așa, vom fi liberi să comitem un păcat și ne putem baza pe îndurarea divină că-l va ierta, și că Dumnezeu nu ne va respinge de la părtășia Sa. Și astfel, toată eternitatea ar putea fi pericol de păcat din partea celor care nu s-au afundat deja în el. Fiecare, care astfel s-ar aventura pe îndurarea divină pentru scuzarea unui păcat, trecând peste dreptatea divină și peste legea divină, și ar fi iertat, ar constitui încă un argument ca fiecare din sfinții îngeri să încerce păcatul și să aibă experiența iertării divine. Văzând aceasta, nu ne surprinde că Dumnezeu, în interesul tuturor creaturilor Sale sfinte, precum și pentru plăcerea Sa proprie, hotărăște că nu va recunoaște nimic ce nu este perfect în creaturile Sale și face din Dreptate temelia tronului Său. Ps. 89:14.

„Nu este sub cer alt Nume ... În care trebuie să fim măntuiți”

Din acest punct de vedere vedem mai clar ca niciodată până acum că toate îndurările divine față de omenirea decăzută sunt acordate în și prin Cristos — că Tatăl ceresc nu acordă îndurări personal, sau independent de Fiul, și că „nu este sub cer alt Nume dat oamenilor, în care trebuie să fim mântuiți” (Fapt. 4:12). Vedem de asemenea că lucrarea Mântuitorului nu este îndeplinită numai prin cumpărarea omenirii, ci, după ((473)) cumpărarea ei este necesar ca El să fie Marele Medic, să-i vindece pe oameni de boala păcatului și să-i restabilească la viață și la toate perfecțiunile naturii lor, și astfel, în cele din urmă, prin procesele restabilirii în timpul miei de ani ai domniei Sale să-i pregătească pe toți câți I se vor supune pentru a fi prezentați Tatălui la sfârșitul Mileniului, în perfecțiune absolută.

Privind deci la Mijlocitorul în mâinile căruia a fost pusă „toată puterea” de a mântui, întrebăm dacă El Își propune sau nu ca aceia pe care i-a răscumpărat să fie mântuiți veșnic sau dacă El a pus limite acestei chestiuni. Găsim că Scripturile spun clar că există limite: de exemplu, când se vorbește despre Veacul Milenar ca despre timpul când blestemul adamic va fi îndepărtat și nu va mai acționa asupra oamenilor, și când nu va mai fi proverbul, părinții au mâncat aguridă și copiilor li s-au strepezit dinții, declarația este că fiecare om care va muri atunci, va muri pentru propriul său păcat și nu pentru păcatul altuia (Ier. 31:29, 30). Găsim și declarația că atunci când Domnul va stăpâni printre popoare, „făcătorii de rele vor fi nimiciți” (Ps. 37:9). Găsim că apostolul Petru, după ce vorbește despre aceste „timpuri ale restabilirii”, Veacul Milenar, declară că atunci „oricine nu va asculta înu se va supuneș de Prorocul acela [Cristosul glorificat — cap și corp], va fi nimicit din mijlocul poporului” — a Doua Moarte (Fapt. 3:19-23). Referindu-se la același tip, un alt apostol declară: „Cine a disprețuit legea lui Moise este omorât fără milă. ... Cu cât mai aspră [severă] pedeapsă se va cuveni celui care a călcat în picioare pe Fiul lui Dumnezeu, a nesocotit [literal, a luat ca un lucru nesfânt, comun, obișnuit] sângele legământului cu care a fost sfințit [făcut acceptabil pentru Dumnezeu, îndreptățit] și a insultat Duhul harului [divin]? ... Înfricoșător lucru este să cazi în mâinile Dumnezeului Celui viu!” „Căci dacă păcătuim cu voia după ce am primit cunoștința deplină a adevărului [cunoștința harului lui Dumnezeu în Cristos, cunoștință la care Dumnezeu dorește ca toți să vină cândva], nu mai ((474)) rămâne nici o jertfă pentru păcate [ispășirea pentru păcatul adamic nu va acoperi păcatele intenționate împotriva luminii și cunoștinței], ci doar o așteptare sigură și înfricoșată a judecății [răsplătirii] și văpaia unui foc care va mistui pe potrivnici!” Evr. 10:26-31.

Aici ni se arată clar că adversarii antitipicului Moise (Cristosul glorificat) vor fi mistuiți sau distruși într-un fel încă mai aspru decât au fost cei care i s-au împotrivit lui Moise. Dar dacă acei care i s-au împotrivit lui Moise au fost pedepsiți cu moartea, cum pot fi tratați mai aspru cei care se împotrivesc lui Cristos? Noi răspundem că moartea aplicată prin Moise a afectat numai ce a rămas din viața lui Adam, dar n-a putut afecta ființa reală sau sufletul pe care Dumnezeu Și-a propus să-l răscumpere și l-a răscumpărat prin jertfa de răscumpărare a lui Cristos. Acela însă care după o cunoștință a răscumpărării sale refuză să asculte pe antitipicul Moise, va fi pedepsit mai aspru prin aceea că va pierde nu numai cei câțiva ani ai vieții sale condamnate, ci își va pierde sufletul, ființa sa, existența sa pentru veșnicie, și aceasta fără speranța revenirii — pentru că aceștia, și toți adversarii, vor fi mistuiți ca miriștea, ca spinii și mărăcinii care îngreuiază pământul.

La fel, peste tot în Noul Testament, mărturia este convingătoare, că legea lui Dumnezeu împotriva păcatului va fi aplicată în mod radical prin Mijlocitorul, și că singurele devieri de la regula ei absolută vor fi îngăduințele pentru slăbiciunile și neștiința oamenilor; că pe măsură ce aceste slăbiciuni și neștiință vor fi învinse în timpul Veacului Milenar, prin procesul restabilirii, cerințele legii Dreptății vor deveni din ce în ce mai exigente, până când în final judecata prin care Domnul nostru Isus îi va încerca la sfârșitul Veacului Milenar pe toți care vor rămâne, nu va fi mai puțin aspră, mai puțin decisivă decât cea a Tatălui ceresc: și în această încercare vor cădea în Moartea a Doua toți care fie vor practica păcatul, fie vor simpatiza cu el în vreo formă sau grad. Atunci perfecțiunea fiind atinsă de către cei vrednici din omenire, prin procesele ((475)) restabilirii, cerințele Justiției vor fi în deplină conformitate cu toate dictatele dreptății, în cuvânt, în faptă și în gând.

Putem vedea astfel că voința lui Dumnezeu va fi îndeplinită pe pământ ca în cer — amintindu-ne (1) că voința lui Dumnezeu este ca toți să fie recuperați din blestemul adamic și aduși la cunoștința adevărului; (2) că voința lui Dumnezeu este ca viața veșnică să fie dată tuturor celor ascultători; (3) că voința lui Dumnezeu este și ca toți cei neascultători să fie „nimiciți din mijlocul poporului”. Această particularitate a voinței lui Dumnezeu va fi de asemenea îndeplinită pe pământ și nimeni n-o poate împiedica.

Unii au presupus că deoarece răscumpărarea a fost dată pentru ca toată omenirea să fie recuperată din încălcarea adamică, de aceea trebuie așteptată pentru omenire o restabilire instantanee la perfecțiunea deplină a naturii umane. Dar o asemenea așteptare nu este nici scripturală, nici rațională. Nimic din Scripturi nu face aluzie la faptul că lucrarea restabilirii va fi o lucrare instantanee, ci dimpotrivă, va fi o lucrare treptată. Înclinația de a aștepta o restabilire instantanee la perfecțiunea absolută a naturii umane este rezultatul unei gândiri false. Ea presupune că omenirea n-ar putea fi în mod cuvenit în încercare de viață veșnică, în împrejurări la fel de favorabile ca ale tatălui Adam, decât dacă ar fi făcută perfectă, așa cum a fost el, dar noi vom demonstra că acest lucru este incorect — că ei pot avea o încercare mult mai favorabilă în timp ce sunt imperfecți. Ea presupune că slăbiciunile și imperfecțiunile comune întregii omeniri prin cădere ar fi bariere de neînvins, care ar împiedica pe cei răscumpărați să dea ascultare de legea divină, dar vom vedea că prevederea lui Dumnezeu satisface cu prisosință necesitățile cazului. Noi răspundem că, din contră, dacă omenirea în general ar fi pusă iarăși, printr-o restabilire instantanee, în perfecțiunea naturii umane de care s-a bucurat Adam, aceasta ar însemna:

(1) Că, în calitate de ființe perfecte, ar trebui să li se ceară să se supună în mod perfect legii perfecte a lui Dumnezeu; și ((476)) ei să nu aibă nici o scuză, cum nici tatăl Adam n-a avut. În timp ce puțini din neamul omenesc ar putea trece în mod favorabil o asemenea încercare, din cauza experienței actuale cu păcatul și a lecțiilor învățate sub ea, totuși trebuie să ne amintim că majoritatea din neamul omenesc ar fi tot atât de deficitari în cunoștința păcatului și a pedepsei lui ca și tatăl Adam, pentru că majoritatea omenirii a murit în copilărie, iar din restul ei o mare parte a murit în relativă ignoranță în privința deosebirii între ceea ce este corect și greșit.

(2) O asemenea procedură ar anula, în mare măsură cel puțin, marea lecție pe care Dumnezeu o dă lumii de șase mii de ani în privința faptului că păcatul este păcătos, a faptului că acesta nu este de dorit; pentru că majoritatea a avut relativ puțină cunoștință despre dreptate. Cursul de instruire pentru omenire va fi complet numai prin lecțiile din latura opusă a chestiunii în discuție, înțelepciunea și câștigul dreptății care vor fi învățate în timpul Veacului Milenar.

(3) Omenirea, dacă ar fi restabilită instantaneu, ar fi practic o rasă nouă, pentru care toate experiențele ar fi comparativ pierdute; pentru că nici un membru al ei n-ar fi în stare să se identifice complet pe el însuși, o ființă perfectă, cu facultăți și puteri perfecte, cu ființa care acum are facultăți și puteri așa de imperfecte: și pruncii, care n-au ajuns niciodată la o cunoștință nici măcar de ei înșiși, n-ar putea nici în cel mai slab grad să se identifice. Astfel, dacă acesta ar fi planul lui Dumnezeu, El ar fi putut la fel de bine crea milioane de ființe umane la început, în Eden, și să le fi încercat pe toate, în loc să adopte un plan care să plaseze milioane de ființe într-o situație similară, prin restabilire, fără nici un beneficiu din experiențele actuale cu păcatul.

(4) Dacă fiecare individ ar fi astfel făcut perfect instantaneu, n-ar fi nici o oportunitate pentru funcționarea Bisericii, cu Domnul ei, ca sămânța lui Avraam, ca să binecuvânteze lumea, să îndeplinească pentru ea slujba de „Preoție Împărătească” (Gal. 3:16, 29). Prevederea divină în legătură cu o „Preoție Împărătească” implică slăbiciune, ((477)) imperfecțiune din partea unora pe care preoții îi vor ajuta și-i vor instrui, și de la care ei vor accepta sacrificiu și ofrande pentru păcat, și cărora ei le vor acorda milă și iertarea păcatelor. Dacă planul lui Dumnezeu ar fi un plan de restabilire instantanee la a doua venire, n-ar mai putea fi loc pentru o astfel de preoțime.

(5) Dacă restabilirea ar fi o lucrare instantanee, de ce ar fi fixați o mie de ani ca „timpurile restabilirii”, când un an ar fi un timp din belșug pentru o restabilire instantanee la perfecțiune umană și pentru o încercare asemenea celei prin care a trecut Adam?

(6) Dacă omenirea ar fi adusă instantaneu la perfecțiune absolută, ar însemna că n-ar fi loc pentru milă în folosul lor. N-ar putea fi nici o cerere de milă pentru încălcările voite, deliberate, intenționate. Mai mult, fiecare individ care ar greși, ar intra el însuși sub sentința morții, ca păcătos voluntar, și n-ar fi posibilă nici o răscumpărare pentru aceștia: spre deosebire de cazul lui Adam, unde „prin neascultarea unui singur om” a fost implicată o rasă întreagă și un alt om perfect a devenit răscumpărătorul rasei. În acest caz, fiecare individ ar fi un încălcător personal și ar veni personal sub sentința morții. Pentru a elibera iarăși din pedeapsa chiar și a unei încălcări, s-ar cere o viață pentru o viață, pentru fiecare încălcător individual; un milion de încălcători ar cere ca un milion din cei perfecți și sfinți să moară ca sacrificiu pentru ca păcatele lor să fie ispășite; dar Dumnezeu, făcând o deplină pregătire pentru toți în Cristos, n-a făcut nici o pregătire pentru nici o altă jertfă pentru păcate. Aceștia n-ar putea, după ce au fost o dată restabiliți la perfecțiune prin Cristos, nici să pretindă ceva mai mult sub meritul sacrificiului Său, pentru că ei vor fi primit toate efectele îndurătoare intenționate și asigurate prin răscumpărarea Sa. Lor nu le-ar rămâne nici o parte în jertfa pentru păcate, dacă ar fi avut o dată deplina restabilire.

Dar acum să analizăm caracterul rațional al planului divin de restabilire treptată, care înaintează proporțional cu ((478)) împăcarea crescândă a omului cu Creatorul și cu legea Sa — și foloasele acestui plan pentru omenire.

(1) Toți trebuie să fie treziți din moartea adamică, ca dintrun somn, în virtutea răscumpărării date: acesta va fi primul pas în binecuvântările restabilirii. Ei vor fi atunci sub grija, sub răspunderea, sub supravegherea Preoțimii Împărătești, a căror experiență cu păcatul și cu biruința asupra păcatului în acest Veac Evanghelic îi va face bine potriviți și pregătiți să fie răbdători și folositori celor peste care vor domni ca Împărați și ca Preoți. Apoc. 5:10.

Identitatea individului va fi păstrată, datorită faptului că el va fi trezit exact la aceleași condiții pe care le-a pierdut în moarte; și diferiții pași ai înaintării lui afară din păcatul și slăbiciunile din timpul prezent vor fi lecții foarte folositoare pentru el, în ceea ce privește păcatul și în ceea ce privește foloasele dreptății. Astfel, pas cu pas, marele Răscumpărător va ridica spre perfecțiune omenirea, care va face progres spre perfecțiune în măsura în care va vrea să facă astfel; și cei care nu vor progresa, sub toată cunoștința și oportunitățile acordate atunci, la vârsta de o sută de ani vor fi nimiciți din țara celor vii, în moartea a doua, fără speranța unei restabiliri sau ocazii viitoare; pentru că având ocazia în mâinile lor și fiind ajunși la o considerabilă cunoștință a ceea este corect și greșit, ei au disprețuit harul lui Dumnezeu în Cristos, prin aceea că au neglijat instrucțiunile marelui Profet și au refuzat să facă progres pe calea mare a sfințeniei (Isa. 65:20; 35:8). Cu toate acestea, după cum arată profetul, când vor muri la o sută de ani, vor putea fi considerați doar copii, pentru că toți care vor vrea să facă ceva progres, vor putea continua să trăiască cel puțin până la sfâșitul Veacului Milenar.

(2) Făcând acești pași în sus pe calea mare a sfințeniei în timpul Veacului Milenar, lumea, încă imperfectă, va fi în acea măsură încă acoperită prin meritul jertfei de răscumpărare în timp ce va învăța treptat lecții valoroase și va cultiva diferitele roade ale Spiritului; și între timp ((479)) lipsurile sau neajunsurile, prin imprudență sau prin încercarea altor metode, vor intra totuși ca parte a slăbiciunii lor adamice și în acea măsură vor putea fi iertate de către marele Preot.

A pretinde că este necesară fie perfecțiune fizică, fie perfecțiunea cunoștinței pentru o încercare de viață sau moarte veșnică înseamnă a nega că Biserica este acum întro asemenea încercare: deoarece toți trebuie să admită că declarațiile scripturale sunt contrare. Astfel de perfecțiuni nu vor fi esențiale nici pentru încercarea lumii. Lumea, ca și noi, va fi într-adevăr adusă la o cunoștință a harului lui Dumnezeu în Cristos înainte de a putea începe vreo încercare, și Dumnezeu a promis că ei vor avea aceasta. Ca o acoperire pentru slăbiciunile lor moștenite, ei vor avea meritul lui Cristos, Mijlocitorul Noului Legământ, în timp ce vor obține perfecțiunea. Cei ascultători vor ajunge la perfecțiune completă numai la sfârșitul domniei lui Mesia.

(3) Scripturile prezintă Mileniul ca Ziua de Judecată pentru lume spunând: „Dumnezeu ... a rânduit o zi în care va judeca după dreptate pământul locuit, prin Omul [Cristos, cap și corp] pe care L-a rânduit” (Fapt. 17:31). Dacă planul lui Dumnezeu era să constrângă pe toată lumea sau să mântuiască veșnic pe fiecare membru al rasei lui Adam, de ce s-ar numi veacul viitor o Zi de judecată? Judecată înseamnă încercare, probare, și aceasta implică respingerea celor nepotriviți, după cum implică și acceptarea și binecuvântarea celor dovediți vrednici. Și judecata este pentru viață sau moarte veșnică.

Remarcați pilda Domnului nostru cu oile și caprele, aplicabilă nu la Veacul Evanghelic, ci la lume în Mileniu. Începe cu: „Dar când va veni Fiul Omului în slava Sa” — și va sta pe scaunul de domnie al slavei Sale — un timp când, conform promisiunii Sale, Mireasa Sa, Biserica „aleasă”, va avea parte de tronul și de gloria Sa — „toate popoarele vor fi adunate înaintea Lui” și le va judeca, despărțind oile la dreapta Sa, de favoare, iar caprele la stânga, de lipsă a ((480)) favorii. Această separare și judecare va ocupa întregul Veac Milenar, și la terminarea lui toate „oile” vor fi bine-primite în favoarea Tatălui — în viață veșnică, iar neascultătoarele „capre”, cu Satan conducătorul lor și cu toți răufăcătorii, vor fi pedepsite cu „pierzare veșnică”, nimicire veșnică din viață — simbolizată printr-un iaz de foc și pucioasă — Moartea a Doua.

Scripturile prezintă că judecata din acea Zi mare de Judecată Milenară va fi înaintea unui tron mare alb, de puritate și dreptate, și înfățișează decizia Judecătorului în sensul că acei care în acel timp au cultivat și dezvoltat până la perfecțiune spiritul Tatălui ceresc, spiritul iubirii, vor fi socotiți poporul Domnului și li se va da „Împărăția care v-a fost pregătită [Împărăția pământească] de la întemeierea lumii”. Alții, care în timpul acelei ocazii favorabile nu vor reuși să dezvolte până la cea mai deplină măsură spiritul iubirii drept caracter al lor, în asemănarea Domnului, vor fi socotiți împotrivitorii Domnului și vor fi distruși împreună cu Satan. Compară cu Apoc. 20:9-13.

Răscumpărare — Înlocuire

Doctrina înlocuirii, clar învățată în Scripturi și susținută cu fermitate de către creștini timp de secole, astăzi își pierde influența, fiindcă sub o gândire mai clară decât în trecut se observă în general că dacă chinul veșnic ar fi plata păcatului, și dacă Domnul nostru Isus a fost înlocuitorul nostru în plătirea pedepsei noastre, aceasta ar însemna că El ca înlocuitorul nostru ar trebui să fie chinuit veșnic, altfel noi n-am putea fi eliberați din păcat. Acest raționament este destul de sănătos: dificultatea este că premiza este falsă. Chinul veșnic nu este plata păcatului — nu este pedeapsa împotriva omului. Totuși, în mintea multora rămâne în general o prejudecată împotriva ideii de înlocuire, chiar și după ce văd că plata păcatului este moartea și că Domnul nostru Isus a putut fi și a fost înlocuitorul omului în moarte, ((481)) și a suferit exact ce trebuia să sufere omul, în sensul cel mai clar și mai absolut. Mulți au prejudecăți împotriva acestui cuvânt înlocuire și întreabă: este cuvântul „înlocuire” folosit în Scripturi? Dacă nu este, de ce să-l folosim?

Noi răspundem că „înlocuire” este un cuvânt englezesc și că nici un cuvânt englezesc nu este folosit în Scripturi, care au fost scrise în greacă și în ebraică. Dacă însă traducătorii versiunii englezești voiau să facă astfel, ei puteau foarte potrivit folosi cuvântul „înlocuire” pentru că textul grecesc conține indiscutabil ideea de înlocuire și de înlocuitor în multe locuri. Faptul că acest cuvânt nu apare este numai pentru că nu s-a întâmplat ca traducătorii să-l folosească; și deoarece noi căutăm să ne imprimăm în minte ideea Scripturilor originale, este deci potrivit ca acest cuvânt „înlocuitor” să fie imprimat, pentru că, orice este în opoziție cu ideea conținută în cuvântul înlocuitor, este în aceeași măsură în opoziție și cu ideea conținută în cuvântul răscumpărare. Așa cum am văzut deja, Scripturile conțin din belșug declarații că noi am fost cumpărați cu sângele prețios al lui Cristos; că El ne-a eliberat dându-Și sufletul Său în moarte ca să-l răscumpere pe al nostru. Ce este aceasta decât înlocuire?

Când este cumpărat un lucru, ceea ce se plătește pentru lucrul cumpărat înlocuiește acel lucru. De exemplu, dacă cumpărăm o pâine cu o monedă, noi schimbăm banii cu pâinea, adică, înlocuim banii cu pâinea. Dacă un fermier duce un sac de grâu la moară și primește pentru el o valoare echivalentă în făină, făina aceea a devenit un înlocuitor pentru grâu, grâul un înlocuitor pentru făină. Unul este un preț corespunzător, o răscumpărare, un înlocuitor pentru celălalt. Astfel, în cel mai absolut sens al cuvântului, Domnul nostru, Omul Isus Cristos, S-a dat pe Sine Însuși în moarte ca răscumpărare, înlocuitor în moarte pentru tatăl Adam (și pentru omenirea care pierduse viața în el) — o răscumpărare pentru toți, un înlocuitor, un preț corespunzător. Într-adevăr, faptele acestui caz sunt mai exacte decât aproape ale oricărui alt caz pe care l-am putea ((482)) presupune, în afară de cazul schimbării prizonierilor în război, când există în general o mare particularitate în a schimba soldat pentru soldat, colonel pentru colonel, general pentru general, un preț corespunzător fiind cerut de fiecare parte, om pentru om. Cumpărarea pâinii cu bani nu este o ilustrație așa de perfectă, pentru că pâinea și argintul, deși sunt de aceeași valoare, nu sunt de același fel. În cazul răscumpărării omului, Dumnezeu a cerut să fie o corespondență absolută în natură, în perfecțiune, în toate — un înlocuitor perfect, un preț cu totul corespunzător a trebuit să fie plătit înainte ca neamul omenesc să poată fi eliberat de sentința divină.

O utilizare a cuvântului „înlocuitor”, obișnuită printre oameni, a servit spre a încurca gândirea în această privință. În timp de război, când devine necesară o recrutare și este recrutat un om pentru serviciul militar, lui i se permite uneori să găsească un înlocuitor, care să-i ia locul, să servească în locul lui în armată — omul care dă înlocuitorul fiind după aceea liber de orice obligație pentru serviciul militar. Această anume utilizare a cuvântului „înlocuitor” în legătură cu problemele militare este destul de armonioasă în sensul că omul care este acceptat de ofițerul guvernamental ca înlocuitor pentru cel eliberat, trebuie să fie la standardele fizice cerute la timpul acela; în al doilea rând, trebuie să fie un om care nu fusese el însuși recrutat și care, prin urmare, este liber să se ofere ca înlocuitor. Aceste aspecte corespund cazului pe care îl avem în discuție. Domnul nostru S-a oferit să fie înlocuitorul tatălui Adam; El a satisfăcut toate cerințele guvernării divine prin aceea că a fost calificat în toate privințele să fie înlocuitorul lui Adam. El a satisfăcut și cerința că nu era deja sub sentința morții când a luat locul nostru și S-a oferit pe Sine și a fost acceptat. El a avut o viață liberă pe care s-o dea pentru viața pierdută a lui Adam.

Dar aici se sfârșește corespondența între cele două înlocuiri, pentru că în cazul soldatului recrutarea sau sentința ((483)) a fost să participe la război și la greutățile și încercările lui etc., în timp ce în cazul lui Adam recrutarea, sentința, a fost la moarte. Armonia între aceste două utilizări ale cuvântului „înlocuitor” se termină când soldatul este acceptat și intră în serviciul militar — aceasta corespunzând cu acceptarea de către Dumnezeu a jertfei Domnului nostru Isus și cu începutul intrării în moarte. Pentru că soldatul înlocuitor a fost acceptat în armată, numele celui recrutat a fost șters de pe listele recruților ca scutit; și când Cristos a intrat în moarte pentru Adam, numele lui Adam a fost șters de pe liste, în ceea ce privea condamnarea divină. Paralela nu merge mai departe.

Noi fără îndoială procedăm înțelept să nu impunem inutil acest cuvânt „înlocuire” asupra celor care au deja prejudecăți printr-o înțelegere greșită a subiectului și care, datorită acestei prejudecăți, ar putea fi împiedicați să-i facă o analiză potrivită și amănunțită și imparțială. Cu toate acestea, ar trebui să căutăm în special în propriile noastre inimi să fim cu totul loiali în privința ideii de înlocuire, care este ideea de răscumpărare. Oricine, care, după o înțelegere potrivită a subiectului, nu crede că Cristos a fost înlocuitorul nostru, nu exercită credință în răscumpărare și prin urmare este lipsit de credința necesară pentru îndreptățire.

N-a fost posibil un alt plan de mântuire?

Mulți, care văd subiectul răscumpărării numai imperfect, sunt înclinați să-l combată și să spună că ei nu pot vedea de ce Dumnezeu n-ar fi putut mântui lumea pe altă cale decât prin moartea Fiului Său ca înlocuitorul sau ca prețul de răscumpărare al omului. Noi le răspundem că ei privesc nepotrivit subiectul. Întrebarea pe care ar trebui să și-o pună nu este dacă Dumnezeu ar fi putut adopta o altă cale, ci, a adoptat El altă cale, sau a adoptat El planul răscumpărării?

Indiscutabil, înțelepciunea divină ar fi putut adopta un alt plan de mântuire pentru omenire, dar noi putem tot atât de hotărât să acceptăm că nu putea fi întocmit nici un alt ((484)) plan care să fie mai bun, și în măsura în care putem judeca și cunoaște, nu putea fi întocmit nici un alt plan, nici chiar de către Atotputernicul, care să fie atât de bun ca planul pe care El l-a adoptat, toate împrejurările conexe, toate condițiile și rezultatele dorite fiind luate în considerare. Faptul că Dumnezeu a adoptat un plan diferit în legătură cu îngerii decăzuți dovedește, putem spune, că El ar fi putut adopta un plan diferit în legătură cu omul decăzut. Putea face cu omul așa cum a făcut cu îngerii, dar*, după cum am văzut, acesta nu era mai favorabil, poate era mai puțin de dorit, în judecata multora.

*Vezi „Ce spun Scripturile despre spiritism?”.

Chiar dacă am presupune că un număr la fel de mare din familia umană ar fi binecuvântați și în cele din urmă restabiliți printr-o astfel de procedură din partea lui Dumnezeu, noi am vedea alte dezavantaje în această metodă, adică (1) cu cât mai îngrozitoare ar fi fost degradarea morală a neamului nostru omenesc, dacă ar fi fost complet lăsat în posesia puterilor sale mintale și fizice, și să-i fi permis să decadă numai din punct de vedere moral! Cât păcat se poate învăța temeinic într-o perioadă scurtă de zece, douăzeci, cincizeci sau o sută de ani, și ce adâncimi de răutate puteau fi explorate și exploatate dacă omenirea continua să trăiască cu puteri neștirbite timp de șase mii de ani, despărțită de Dumnezeu dar necondamnată la moarte!

(2) Un asemenea plan de mântuire, chiar dacă ar fi ajuns în cele din urmă la un număr la fel de mare ca și planul pe care l-a adoptat Dumnezeu, niciodată nu ne-ar fi descoperit în aceeași măsură calitățile caracterului divin. (a) Vedem Dreptatea lui Dumnezeu în aplicarea pedepsei cu moartea, chiar asupra celor care „nu păcătuiseră printr-o încălcare asemănătoare cu a lui Adam”, dar care au fost numai născuți în păcat, concepuți în nelegiuire, născuți păcătoși prin ereditate (Rom. 5:14, 12; Ps. 51:5). El ne-a descoperit astfel o dreptate, care în nici un caz nu va ierta pe vinovat și nu va ((485)) recunoaște nimic ce nu ajunge la perfecțiune absolută. (b) El nea descoperit astfel o dragoste, cu mult mai mare decât am fi putut noi concepe altfel — care ne-a urmărit și care ne-a luat în stăpânire „pe când eram noi încă păcătoși”, cu prețul marelui preț de răscumpărare pentru recuperarea noastră. (c) Adoptarea acestui plan de a condamna pe om la moarte, de al răscumpăra din moarte și după aceea, la timpul cuvenit, de al restabili din moarte printr-o înviere, dă o ocazie pentru manifestarea puterii divine cu mult mai presus de orice este legat de lucrarea creației, mare și minunată cum a fost ea; pentru că, indiscutabil se cere o putere mai mare pentru a îndeplini promisiunea divină a învierii milioanelor de ființe care au trăit și care au murit — pentru a le aduce înapoi, exact la fel cum au fost înainte, chiar cu conștiința de ei înșiși — decât a fost nevoie pentru crearea unui singur om. (d) Acest plan divin, când va fi deplin executat, va arăta înțelepciunea divină într-un fel în care nici un alt plan n-ar fi putut-o arăta, după cât ne putem noi gândi la alte planuri. Va arăta cum Dumnezeu a știut sfârșitul de la început și cum El a făcut toate lucrurile după sfatul voii Sale, chiar și când oamenii și îngerii n-au văzut scopul și intențiile acțiunilor Sale, și chiar când îngerii decăzuți și Satan presupuneau că ei pun piedici voinței divine. Se va demonstra în afara oricărei îndoieli că Dumnezeu este în stare să facă toate lucrurile să lucreze împreună spre bine, pentru împlinirea scopului divin. La sfârșit se va demonstra că Cuvântul care iese din gura Sa nu se întoarce la El fără rod, ci face ce Îi este plăcut și împlinește lucrul pentru care El l-a trimis. Isa. 55:11.

Mai mult, adoptând în cazul omului planul urmat cu îngerii care au păcătuit, sau de fapt oricare plan pe care noi l-am putea concepe, n-ar fi putut fi o ocazie așa de mare pentru alegerea Bisericii evanghelice ca să fie corpul lui Cristos; căci n-ar fi existat aceeași ocazie mare pentru încercarea loialității și ascultării Logosului de Tatăl ceresc, și prin urmare a înălțării Lui ca să fie participant la natura divină — nici o ocazie pentru o turmă mică dintre cei ((486)) răscumpărați ca să umble pe urmele Sale. Și în final, vedem că aceste lecții nu sunt numai pentru omenire, ci și pentru toate creaturile inteligente ale lui Dumnezeu, de pe oricare plan de existență; și nu numai pentru câteva secole, ci pentru toată eternitatea.

„O, adâncul bogăției înțelepciunii și cunoștinței lui Dumnezeu! Cât de nepătrunse sunt judecățile Lui și cât de neînțelese sunt căile Lui! Căci «cine a cunoscut gândul Domnului? Sau cine a fost sfătuitorul Lui?» ... Căci din El, prin El și pentru El sunt toate. A Lui să fie slava în veci! Amin.” Rom. 11:33-36.