BIRUINȚA NOASTRĂ ASUPRA CANAANIȚILOR ANTITIPICI

„Întărește-te și fii foarte curajos.” Iosua 1:7 .

R 5705 W. T. 15 iunie 1915 (pag. 179-182)

Iosua consemnează aceste cuvinte ale lui Iehova Dumnezeu, care i-au fost spuse când, după moartea lui Moise, a preluat conducerea Israelului. Pe atunci israeliții avuseseră experiența celor patruzeci de ani în pustie și erau tocmai pe punctul de a trece Iordanul și să ia în stăpânire țara Canaanului. Iosua devenise succesorul lui Moise. Poporul învățase multe lecții în experiențele din pustie; și acum că Moise era mort, ei priveau spre Iosua ca și conducător al lor.

Iosua și-a mărturisit incapacitatea de a servi în locul lui Moise, prin care Dumnezeu Se manifestase în mod vădit. Dar Domnul l-a asigurat pe Iosua că-l va binecuvânta toate zilele vieții lui, așa cum îl binecuvântase pe Moise. Iosua fusese găsit credincios în toate experiențele sale. El a fost unul din cei doi supraviețuitori ai experiențelor din pustie, care, atunci când au pornit din Egipt, erau în vârstă de peste douăzeci de ani. Datorită credincioșiei lui Iosua și Caleb, Domnul le-a promis că numai ei, dintre toți adulții care au părăsit Egiptul, vor intra în Țara Făgăduită. Ceilalți muriseră în pustie, cu excepția lui Moise și Aaron, Aaron murind pe Muntele Hor și Moise ceva mai târziu pe Muntele Nebo, înainte ca poporul să treacă Iordanul.

Îndemnul Domnului ca Iosua să fie tare și foarte curajos a fost în legătură cu instrucțiunea ca israeliții să ia în stăpânire țara Canaanului și să nimicească pe locuitorii țării. Această poruncă a lui Dumnezeu a fost o piatră de poticnire pentru mulți. Ei au presupus că Biblia nu putea fi de la Dumnezeu din moment ce conține astfel de dispoziții. Credeau că ar fi un act de nedreptate ca israeliții să meargă și să ia în stăpânire Canaanul. Ce drept, spun ei, avea Israelul să ucidă pe oamenii aceia și să le ia în stăpânire țara? Ea aparținea poporului care o avea deja în stăpânire, mai mult decât oricui altcuiva. A le invada țara, a le nimici viața și a le confisca pământurile și ceea ce posedau ar fi foarte nedrept. Cursul lui Israel este arătat ca o ilustrație a înclinației omului natural de a „acapara pământ”, înclinație care se pare că a devenit tot mai puternică secol de secol, în ciuda creșterii civilizației și a pretinsei lui aprecieri a dreptății.

Aceasta este poziția pe care o adoptă mulți, și în mare măsură spre propria lor pagubă; pentru că ei nu înțeleg problema pe care o discută. Când spunem că nu înțeleg problema, nu vrem să zicem că sunt oameni cu o minte inferioară, dar că ei nu au adoptat punctul de vedere al lui Dumnezeu. Din orice alt punct de vedere decât cel corect, întregul curs al lui Israel în această privință pare a fi nedrept și neevlavios. Totuși, din punctul de vedere corect, problema se vede a fi cu totul rațională, corectă și dreaptă. Păcatele și urâciunile acestor neamuri erau astfel încât nimicirea lor era un lucru foarte de dorit. Dumnezeu avea în minte o mare surpriză pentru această țară a Canaanului, în care locuiau ei. Mai mult, Veacul Iudeu a fost un veac al tipurilor. Atât Israelul cât și aceste neamuri stricate au fost tipuri.

CREȘTINII SĂ FIE PAȘNICI

În veacul prezent, poporul Domnului nu trebuie să ia în stăpânire nici persoanele, nici proprietatea altora. Ei nu trebuie să nimicească viața în nici o împrejurare. Ei nu trebuie să se lupte cu nici un fel de arme naturale. Ei trebuie să fie pașnici. Noi nu suntem dintre aceia care să apere pe această linie cursul națiunilor pretinse creștine din timpurile moderne. În calitate de creștini, conduși de exemplul și instrucțiunile Învățătorului nostru, trebuie să căutăm să facem bine tuturor oamenilor, cum avem ocazia, și să-i lăsăm în posesie pașnică a caselor, proprietăților și libertăților lor. Este o mare diferență între Legea divină a Iubirii, care este puterea motrice operând astăzi în adevărații copii ai lui Dumnezeu, și legea egoismului, sub care operează încă masele omenirii — inclusiv vasta majoritate a creștinătății nominale — și vor continua să opereze până când Noua Dispensație va fi pe deplin introdusă prin Putere divină.

Totuși, văzând că adevărata Biserică este despărțită de lume în Planul și în procedurile Domnului, noi putem privi cu calm relativ încălcarea dreptății și echității de către împărățiile acestei lumi și putem înțelege că Domnul, mai ales în prezent, profită de înclinarea lor naturală spre război, cuceriri și imperialism. El va face astfel ca mânia omului să realizeze anumite trăsături ale Planului Său, care se vor dovedi mai târziu a fi pentru binecuvântarea întregii lumi, a celor care sunt acum în morminte și a celor care trăiesc încă.

((545))

Nefiind în stare să vadă dincolo de văl în toate scopurile îndurătoare ale Tatălui nostru ceresc și nefiind destul de înțelepți ca să știe cum ar putea fi împlinite aceste scopuri, oamenii din lume bâjbâie în întuneric, gândind că își conduc propriile afaceri, neștiind că o Mână Puternică în așa fel conduce afacerile națiunilor încât scopurile Sale glorioase vor fi împlinite în toate lucrurile, neștiind că nimic nu poate împiedica scopurile Sale. Poporul Domnului ocupă în mare măsură poziția de spectatori în privința mersului acestei lumi — a politicii, a metodelor, a învingerilor ei, a eforturilor ei frenetice de a-și realiza proiectele egoiste. Ioan 17:16.

Dacă ar fi să ne amestecăm în afacerile lumii, de oricare parte a marii probleme cu care se confruntă ea, cu siguranță am lucra contrar Programului divin. Domnul nu intenționează să dea biruință acum nici unei părți în conflict. Noi trebuie să fim separați de lume și să ne dedicăm gândirea și atenția, simpatia și interesul problemelor Împărăției cerești; și în timp ce vocile noastre, dacă se ridică vreodată în astfel de chestiuni, trebuie să se ridice pentru dreptate, milă și pace, noi putem totuși privi cu mare liniște orice evenimente și schimbări ar putea avea loc în lume, știind că Tatăl nostru Ceresc are toată puterea să dirijeze aceste probleme spre propria sa laudă și pentru binele final al omenirii.

O PRIVIRE RETROSPECTIVĂ

Dar lumea ne spune că suntem prea pașnici. Ne spune că omenirea nu s-ar putea descurca fără război. Noi răspundem că nimeni nu poate înțelege metodele lui Dumnezeu decât dacă este condus de Cuvântul Său, de Spiritul Adevărului. Procedurile lui Dumnezeu sunt diferite în diferite veacuri și pentru diferite scopuri. Aceste prezentări aparent opuse ale voinței lui Dumnezeu sunt perfect raționale și se pot armoniza din punctul de vedere potrivit.

Să vedem. Cu mult timp în urmă, în Eden, sentința, „vei muri negreșit”, a fost pronunțată împotriva lui Adam din cauza voitei neascultări de dispoziția divină, că o violare a poruncii lui Dumnezeu va aduce moartea. După cădere, omenirea s-a înstrăinat tot mai mult de Domnul. Mulți dintre îngeri, care aveau atunci acces la pământ cu puteri de materializare, au căzut de la starea lor sfântă. Omenirea a devenit o pradă pentru acești îngeri care „pofteau după carne străină” (Gen. 6:1-4; Iuda 6, 7; 2 Pet. 2:4 — Diaglott). Această stare de lucruri a fost răsturnată în cele din urmă prin marele Potop din ziua lui Noe.

Dar cu timpul lumea a devenit iarăși foarte păcătoasă. Atunci Dumnezeu a ales un om din rândul omenirii, anume pe Avraam. El a promis că dacă Avraam va umbla în căile Sale, El va conduce afacerile lui Avraam spre binele lui și va face din el un neam mare și-i va binecuvânta sămânța. Și astfel avem pe Avraam, Isaac și Iacov ca servi speciali ai lui Dumnezeu. Pe urmașii lui Iacov, Dumnezeu i-a adus în relație de legământ cu Sine în zilele lui Moise. Sub Moise ca mijlocitor al lor, Dumnezeu le-a promis că va fi Dumnezeul lor și că-i va recunoaște ca poporul Lui. Dacă ei Îi vor fi loiali, îi va binecuvânta. Dacă Îi vor fi neloiali și vor merge în idolatria neamurilor vecine, atunci El îi va pedepsi pentru păcatele lor și le va aplica pedepse; dar nu-i va părăsi.

Popoarele din Canaan erau într-o condiție foarte degradată din punct de vedere moral. Ei înaintaseră atât de mult în păcat, încât nu mai era avantajos ca ei să continue să posede Canaanul. Israeliții trebuiau să alunge aceste popoare — și ele trebuiau nimicite când era necesar. Existau anumite neamuri pe care Dumnezeu i-a poruncit lui Israel în mod special să le nimicească complet. Deuteronom 20:10-18.

Când ne gândim la această poruncă a lui Dumnezeu, trebuie să ne eliberăm mințile de superstițiile trecutului. Aceste popoare care trebuiau să fie ucise n-au mers în chinul veșnic, ci în moarte, în Șeol, în Hades, în mormânt. Aceasta este un somn inconștient. Cei care au pierit de sabie continuă să doarmă; nu sunt în dureri, nici în suferință de vreun fel. Sunt numai tăiați de la viață până la timpul trezirii generale; pentru că Dumnezeu a făcut o pregătire ca acei oameni să se poată întoarce la viață, să fie chemați afară din somnul lor. Toate binecuvântările vieții veșnice Dumnezeu le-a pregătit prin Mesia. Mesia va avea o Împărăție, iar această Împărăție va stăpâni lumea cu dreptate (vezi Psalmul 96, 97 și 72), binecuvântându-i nu numai pe cei în viață, ci și pe cei care au adormit în moarte (Isaia 25:6-9; Osea 13:14; Romani 14:9; 8:20, 21 — Diaglott). Multe scripturi declară aceasta în termeni de netăgăduit. Într-adevăr, acesta este sensul întregului Cuvânt al lui Dumnezeu. Planul divin se întinde asemenea unui lanț de aur de-a lungul întregii Biblii, atât în Vechiul cât și în Noul Testament.

Acest mare Mesia, care va binecuvânta întreaga rasă a lui Adam, trebuia să fie Răscumpărătorul ei și astfel Proprietarul și Eliberatorul poporului, după cum arată Scripturile. Prin jertfa Sa pentru om, El a obținut „cheile morții și ale locuinței morților (hadesului)”, după cum ne spune El (Apoc. 1:18). El Și-a dat viața ca o compensare pentru viața tatălui Adam. Acest preț de cumpărare nu a fost încă aplicat pentru lume în general, dar va fi aplicat, credem noi, în viitorul foarte apropiat. Împărăția Milenară a lui Cristos este tocmai cu scopul de a da tuturor copiilor lui Adam, care n-au fost luminați mai înainte, ca și lui Adam însuși, o ocazie deplină pentru viață veșnică, după ce vor fi avut experiența naturii păcatului și a rezultatelor lui.

Din acest punct de vedere larg, vedem că pentru aceste popoare din vechea Palestină — canaaniții, amoriții, fereziții, heviții, iebusiții etc. — a fost o binecuvântare că au murit când au murit. Abjecți și decăzuți în moravuri, ei nu erau o binefacere nici pentru ei înșiși, nici pentru alții. Era tot una dacă mureau de vreo boală — tuberculoză, pneumonie, holeră — sau altfel.

((546))

Dacă cineva ar întreba: De ce a ales Dumnezeu ca aceste popoare străvechi să moară în bătălie în loc să moară de boală? Răspunsul este că popoarele care locuiau țara ar fi fost o amenințare continuă pentru moravurile poporului Israel. Ei nu numai că erau idolatri, ci și practicau ritualuri imorale, ghicirea etc. Mai mult, Dumnezeu a plănuit ca țara să fie folosită într-un mod cu totul deosebit. El avea un Plan mare, în care intenția Sa pentru Canaan era ca acesta să joace un rol important. Țara și locuitorii ei trebuiau să fie tipuri ale procedurilor lui Dumnezeu cu Israelul spiritual din Veacul Evanghelic. Tipul în care Dumnezeu a programat să figureze țara Canaanului nu putea fi realizat fără expulzarea acestor păgâni, sau fără nimicirea lor.

ISRAELUL SPIRITUAL EXPULZÂND CANAANIȚII

Se pune întrebarea, ce tip a fost arătat aici? Credem că expulzarea și nimicirea acestor popoare păcătoase de către Israel a fost un tip al modului în care poporul lui Dumnezeu astăzi, Israelul spiritual, trebuie să-și ia în stăpânire corpurile lor umane. Ca Noi Creaturi, noi trebuie să cucerim, să nimicim acele tendințe ale cărnii care ne-ar înrobi. Dacă nu le învingem și nu le nimicim, ele ne vor învinge și ne vor nimici. Trebuie să înfrângem înclinațiile rele, obiceiurile rele, viciile, gândurile, dorințele, care au locuit în mințile noastre, și trebuie, prin voința noastră nouă, să preluăm controlul deplin și să ocupăm locul foștilor locatari cu gânduri, dorințe, ambiții, țeluri, obiceiuri curate și sfinte.

Aceste corpuri umane sunt acum proprietatea și posesiunea israeliților spirituali, Creaturile Noi în Cristos. Între Creatura Nouă și carnea sa nu trebuie să existe pace. Trebuie să ne luăm avertizarea de la israeliții naturali în această privință. Eșecul lor în a alunga și nimici complet dușmanii, după cum a poruncit Dumnezeu, a fost o sursă de necaz și ademenire continuă, și o cauză de multă idolatrie și păcat în Israel. Și experiențele lor „au fost scrise pentru învățătura noastră”. Lupta noastră împotriva dușmanilor spirituali trebuie să aibă ca rezultat nimicirea completă a minții carnale și de asemenea va însemna moartea corpului uman.

Această luptă a Israelului împotriva dușmanilor poate fi și o ilustrație a condițiilor din Mileniu. În timpul Veacului Milenar, lumea, sub conducerea lui Cristos și a Bisericii, va fi adusă într-o stare care-i va face potriviți să aibă stăpânirea întregului pământ. Satan va fi legat pentru o mie de ani. Păcatul și blestemul morții adamice, care sunt acum peste lume, vor fi distruse, împreună cu orice este contrar dreptății. Toate acestea aparțin domniei acelui „om tare”, care a asuprit de atâta timp lumea. Atunci Cristos, antitipul lui Iosua, va stăpâni și va arăta omului cum să extermine aceste lucruri ale păcatului și astfel să ajungă în cele din urmă la stăpânirea pământului, Edenul lui Dumnezeu, și fiecare om să fie un rege, un suveran.

Deși israelitul natural trebuia să fie un om de luptă și să ia în stăpânire țara vrăjmașului, noi nu trebuie să vedem în faptul acesta ceva ce nu este în el. De exemplu, nu israeliții trebuiau să spună că vor merge și vor lua în stăpânire țara Canaanului. Dumnezeu Însuși trebuia să le dea stăpânirea. Nici noi nu trebuie să gândim că Dumnezeu a fost neglijent cu privire la interesele reale ale acestor neamuri. El declară că nelegiuirea lor a ajuns la culme. Nu mai era de folos atunci să li se prelungească viața. Astfel vedem că dreptatea nu a fost încălcată în faptul că țara le-a fost dată israeliților în stăpânire veșnică. Acest lucru fusese prezis mai dinainte de Domnul; dar mărturia Domnului la timpul când a fost făcută promisiunea a fost că nu era atunci timpul potrivit pentru împlinirea ei, ci mai întâi trebuia să fie un timp întunecos, până când nelegiuirea acelor neamuri ajungea la culme.

LUPTA ISRAELULUI SPIRITUAL ASTĂZI

Ajungând la Veacul Evanghelic, vedem că israeliții spirituali au avut o luptă mare. Este un război împotriva lumii întregi — niciodată nu s-a purtat un război atât mare și important. Totuși, lupta dată de Domnul Isus și de urmașii Săi n-a fost o luptă cu pușca sau cu alte arme carnale. Avem astăzi milioane de oameni în tabere mari porniți să se nimicească unii pe alții. Ei sunt provocați de către conducătorii lor. Ar putea fi printre ei câte un creștin ici și colo, unul care și-a dat cu adevărat inima lui Dumnezeu; dar aceștia sunt excepții. Marea masă a oamenilor recunoasc faptul că nu au făcut un astfel de pas cum este pasul consacrării lor Domnului. Totuși ei sunt instruiți de conducătorii lor că sunt poporul lui Dumnezeu și luptă luptele Lui.

Potrivit Bibliei, numai cei evlavioși, numai cei care au făcut pașii anumiți fixați de Învățătorul pentru ucenicii Săi, sunt creștini. Toți ceilalți care pretind că sunt creștini sunt numai imitații — „neghină”. Printr-un studiu al vieții sfinților din timpurile vechi, adevărații creștini sunt făcuți în stare să vadă mai clar gândul lui Dumnezeu, voința lui Dumnezeu pentru ei. Ei câștigă din viața lui Moise, a lui Iosua, a profeților și a altor credincioși din vârstele trecute, lecții de credință, curaj, zel. Sunt învățați că toate aceste mărturii scripturale sunt intenționate a fi tipuri și sfaturi pentru Biserica Evangheliei; și prin acestea ei sunt avertizați, întăriți și încurajați.

Poporul Domnului nu trebuie să se simtă tari în ei înșiși, nici lăudăroși, ci, dimpotrivă, foarte smeriți și insuficienți — așa cum s-a simțit Iosua. Toți copiii lui Dumnezeu ar trebui să-și dea seama de faptul că sunt insuficienți prin propria lor putere. Ar trebui să simtă că Dumnezeu i-a chemat la o lucrare măreață și că ar eșua cu totul dacă Domnul nu le-ar da binecuvântarea Sa. Ei trebuie să privească spre Domnul și să primească făgăduințele Sale într-o inimă bună și onestă, crezând că aceste făgăduințe sunt ale lor, atâta timp cât ei sunt loiali și devotați Lui. Făcând astfel, ei pot fi tari, foarte tari; pot fi foarte curajoși.

((547))

EXEMPLE STRĂLUCITE DIN TRECUT

Am remarcat curajul Domnului nostru Isus, având un popor întreg împotriva Lui! La fel a fost cu toți urmașii Lui credincioși — cei mai mulți dintre ei fiind săracii acestei lumi, care au avut foarte puțină bogăție sau influență sau cinste de la oameni. De-a lungul Veacului Evanghelic, adevăratul popor al lui Dumnezeu a fost o clasă umilă, totuși ei au fost foarte tari și curajoși. Oamenii din zilele apostolilor „au recunoscut că fuseseră cu Isus” și că învățaseră de la El. Acei ucenici ai lui Isus văzuseră că El era gata să-Și dea viața în slujba Tatălui. Îi văzuseră curajul când era în fața morții, o moarte din cele mai crude, când a spus: „Nu voi bea paharul pe care Mi l-a dat Tatăl să-l beau?” Și tot așa noi, care L-am urmat de atunci pe Învățătorul, am observat spiritul pe care dragul nostru Domn l-a manifestat tot timpul, sub cele mai grele și mai critice experiențe; și s-a dovedit o minunată inspirație pentru noi.

Cei credincioși au fost, în general, puțin cunoscuți în lume. De obicei ei n-au fost dintre cei mari, cei învățați, cei bogați. În trecut se poate să fi fost unii proeminenți, unii de viță nobilă, care au fost sfinți ai lui Dumnezeu, trăind potrivit luminii avute în timpul lor; dar ei au fost excepții. Știm că au fost mulți sfinți adevărați, care au trăit o viață liniștită, fără evenimente deosebite, dar care se pare că au trăit la înălțimea întregii lumini pe care o aveau și care au umblat cu Dumnezeu până când au adormit în moarte. Lumea în general i-a ignorat pe acești sfinți ai lui Dumnezeu, chiar și atunci când n-au fost persecutați în mod activ. Noi nu putem ști sigur care sunt cu totul loiali și sinceri în inimă, dar putem fi siguri că „Domnul cunoaște pe cei care sunt ai Săi”. 2 Timotei 2:19.

CURAJ ÎN ACEST „CEAS AL ÎNCERCĂRII”

Ajungând la zilele noastre, n-a existat niciodată un timp în care să fie nevoie de mai multă tărie de caracter și de mai mult curaj decât acum. Nelegiuirile lumii întregi, și mai ales ale așa-zisei creștinătăți, aproape că au ajuns acum la culme și toate guvernele prezente sunt pe punctul de a fi spulberate, ca să facă loc Împărăției glorioase a lui Dumnezeu sub toată întinderea cerurilor — Domnia glorioasă a Împăratului împăraților. Toate sistemele eclesiastice de astăzi, numindu-se pe ele însele biserica lui Cristos, sunt aliniate de partea erorii și luptă împotriva Adevărului și a susținătorilor lui. Așa că trebuie să fim tari în Domnul și în puterea tăriei Lui.

Oricine începe să se lupte prin propria lui putere împotriva acestei fortărețe a erorii va fi cu siguranță învins. Dar dacă merge prin puterea Domnului Oștirilor și are îndrumarea divină în privința a ceea ce va face și va spune, el poate avea mult curaj. Multe inimi serioase cer Pâinea Vieții, ele sunt captive în Babilon sau flămânzesc afară în „câmp”, în lume. Acestea au nevoie de ajutorul nostru.

Tăria noastră va fi încercată — atașamentul nostru față de Dumnezeu și față de Adevăr și curajul nostru în apărarea Adevărului. Acestea cu siguranță vor fi puse la probă; pentru că Babilonul se împotrivește căii noastre. Dumnezeu nu va primi în Împărăție pe nimeni care n-a răbdat cu credincioșie. Totuși, cu umilință să căutăm să-i înștiințăm pe cei care se împotrivesc Cuvântului Domnului și să-i căutăm pe cei care sunt flămânzi și însetați.

Nu știm sub ce formă vor veni unele din încercările și necazurile noastre. Dar noi care trăim în această „zi rea”, da, chiar la sfârșitul ei — în „ceasul” final „al încercării” — cu siguranță avem nevoie de întreaga armătură a lui Dumnezeu. Trebuie să avem coapsele încinse cu Adevărul; avem nevoie de coif ca să ne protejeze mintea, intelectul de săgețile erorii; avem nevoie de platoșa dreptății; avem nevoie de Sabia Spiritului — sabia lată cu două tăișuri; avem nevoie de încălțămintea „râvnei Evangheliei păcii”. Avem nevoie de toate acestea pentru a învinge pe canaaniții din interiorul nostru și toate obstacolele din jurul nostru.

Astfel înarmați și echipați, putem într-adevăr ieși „mai mult decât biruitori” în marea bătălie care crește zilnic. Vom birui „prin Cel care ne-a iubit și ne-a răscumpărat cu propriul Său sânge prețios”. Fie ca inspirația noastră zilnică să fie făgăduința Învățătorului: „Celui care va birui, îi voi da să stea cu Mine pe scaunului Meu de domnie”. „Sus deci, armata lui Ghedeon!
Fricosul să se-ntoarcă;
Iehova-l vrea doar pe zelos
Căruia de iubirea adevărului inima-i arde.
Sabia ta e «sabia spiritului»;
Candela ta e lumina din Cuvântul Său;
Urciorul tău, acest biet vas de lut
Ce-l spargi la glasul Domnului tău.
Străluce-ți oare lumina-n urcior?
Scoate oare trâmbița sunet răsunător?
Curând a Domnului și-a lui Ghedeon sabie
Va face de rușine a inamicului oaste.
Victoria este sigur promisă
Și pacea ca răsplată este mare;
Atunci pe locuri «stați», voi toți cei credincioși
Căci nu-i a voastră lupta, ci este a Domnului vostru.