((B103))

A sosit timpul - Studiul V
Felul întoarcerii și arătării Domnului nostru

> Armonia felului venirii a doua a Domnului nostru cu alte trăsături ale Planului divin -- Cum și când îl va vedea Biserica -- Cum și când va fi descoperită slava Domnului astfel ca toată carnea împreună s-o vadă -- Afirmații aparent contradictorii sunt în armonie -- El vine „ca un hoț” -- Nu cu manifestări exterioare -- și totuși „cu un strigăt” -- Cu „glasuri” -- și „cu sunetul marii trâmbițe” -- „El se va descoperi în flacără de foc aducând răzbunare” -- și totuși „El va veni în același fel” cum a plecat -- Importanța timpului profetic în această privință -- Armonia indiciilor prezente

Ceea ce tocmai am văzut cu privire la încheierea grabnică a Timpurilor Neamurilor și la asigurarea că împlinirea speranței Bisericii trebuie să aibă loc înainte de încheierea acestora, nu face decât să le ațâțe dorința celor care așteaptă acum mângâierea lui Israel. Aceștia vor fi înfometați după orice informație dată de Tatăl nostru prin profeți, privind „secerișul”, sfârșitul sau perioada de încheiere a acestui veac -- separarea grâului de neghină printre membrii în viață ai bisericii nominale și timpul schimbării celor biruitori, pentru a fi împreună cu Domnul și Capul lor și asemenea Lui.

Dar pentru a putea aprecia natura rațională a învățăturii profetice cu privire la aceste subiecte profund interesante, este absolut necesar să avem vederi clare atât asupra scopului celei de-a doua veniri a Domnului nostru cât și asupra felului în care El Se va descoperi. Avem încredere că toți cititorii noștri actuali s-au convins prin citirea Volumului I că scopul venirii Sale este să împace cu Dumnezeu pe „cine vrea” din lume, printr-un proces de conducere, învățare și disciplinare ((B104)) numit judecare și binecuvântare. Cunoașterea felului venirii și arătării Domnului este, prin urmare, de primă importanță, înainte de a continua în studiul nostru despre timpul secerișului etc. Cititorul trebuie să aibă clar în minte scopul întoarcerii Domnului nostru în timp ce studiază felul întoarcerii, și pe amândouă acestea când studiază timpul. Acest lucru este necesar pentru a contracara vederile greșite care preocupă deja mintea multora, vederi bazate pe idei false atât despre scopul, cât și despre felul venirii Domnului nostru.

Să înțelegem și să reținem cât se poate de bine faptul deja demonstrat, că planul lui Dumnezeu este un tot armonios, care se îndeplinește prin Cristos; și că lucrarea celei de-a doua veniri este legată de lucrarea celei dintâi ca efectul de cauză: și anume că marea lucrare de Restabilire la a doua venire urmează lucrării de Răscumpărare îndeplinită la întâia venire ca o secvență logică potrivit planului divin. De aceea, întoarcerea Domnului este aurora speranței pentru lume, timpul acordării favorurilor asigurate prin răscumpărare -- Veacul Evanghelic fiind doar o paranteză care a intervenit, în decursul căruia se alege mireasa lui Cristos, pentru a fi asociată cu Domnul ei în marea operă de restabilire pe care El vine s-o înfăptuiască.

Și deoarece Biserica lui Cristos, care a fost în curs de dezvoltare de-a lungul Veacului Evanghelic, trebuie să fie asociată cu Domnul ei în marea operă de restabilire din Veacul Milenar, prima lucrare a lui Cristos la a doua venire a Sa trebuie să fie adunarea Bisericii Sale alese, la care se face referire prin profet (Ps. 50:5) când zice: „Adunați-Mi pe credincioșii Mei care au făcut legământ cu Mine prin jertfă!” Acest timp de adunare sau de „seceriș” este în perioada de suprapunere a celor două veacuri. După cum se va arăta, aceasta este o perioadă de patruzeci de ani, care încheie Veacul Evanghelic și în același timp introduce Veacul Milenar. (Vezi Vol. I, pag. 219-221; 234-237 și reprezentarea ((B105)) grafică a Planului Veacurilor.) Această perioadă de seceriș realizează în biserica nominală evanghelică nu numai separarea grâului de neghină și adunarea și glorificarea clasei grâului, ci ea trebuie să realizeze și arderea (nimicirea) neghinei (ca neghină sau imitație a grâului -- nu ca indivizi; focul nimicirii este simbolic, la fel ca neghina), și adunarea și nimicirea roadelor corupte ale „viei pământului” (ambiție omenească, lăcomie și egoism) care au crescut și s-au copt timp de secole în împărățiile acestei lumi și în diferitele organizații omenești, civile și sociale.

Deși când am tratat scopul întoarcerii Domnului nostru am arătat că va fi o venire personală, în analizarea celor două expresii ale Domnului nostru aparent contradictorii: „Iată, Eu sunt cu voi în toate zilele, până la sfîrșitul veacului” (aionos, veacului) și „Mă duc să vă pregătesc un loc . . . voi veni din nou și vă voi lua la Mine” (Mat. 28:20; Ioan 14:2, 3). Exemplul următor va servi ca o ilustrație a armoniei acestor două promisiuni: Un om i-a spus prietenului său când erau pe punctul de a se despărți: „Nu uita că voi fi cu tine tot timpul călătoriei tale!” Cum? Desigur nu în persoană, pentru că ei au luat trenul să meargă în direcții opuse spre puncte îndepărtate. Ideea era că în iubire, în gând și în grijă unul față de altul ei nu vor fi despărțiți. Într-un sens similar dar mai deplin, Domnul a fost întotdeauna cu Biserica Sa, puterea Sa divină făcându-L în stare să-i supravegheze, să-i îndrume și să-i ajute, de la primul până la ultimul. Acum însă noi examinăm, nu prezența Domnului nostru cu noi în acest sens figurativ, ci modul celei de-a doua prezențe și arătări personale, „când va veni în ziua aceea ca să fie preamărit în sfinții Săi și admirat în toți cei care au crezut”.

Scripturile învață că Cristos vine din nou pentru a domni; că El trebuie să domnească până va pune pe toți vrăjmașii ((B106)) sub picioarele Sale -- pe toți împotrivitorii, toate lucrurile care sunt în calea marii restabiliri pe care El vine s-o înfăptuiască -- ultimul care trebuie nimicit fiind moartea (1 Cor. 15:25, 26); și că El va domni o mie de ani. Prin urmare, așa cum și trebuie să ne așteptăm, noi găsim în profeții un spațiu mult mai mare acordat celei de-a doua veniri și miei ei de ani de domnie triumfală și de înfrângere a răului, decât celor treizeci și patru de ani ai primei veniri pentru răscumpărare. Și așa cum am aflat că profeția atinge diferitele puncte importante ale celor treizeci și patru de ani, de la Betleem și Nazaret la vinul amestecat cu fiere, la împărțirea hainelor, la cruce, la mormânt și la înviere, la fel aflăm că profeția atinge diferite puncte ale miei de ani de prezență a doua, în mod deosebit începutul și sfârșitul lor.

A doua prezență a Domnului nostru va cuprinde o perioadă de timp mult mai lungă decât prima. Misiunea primei Sale veniri s-a sfârșit în mai puțin de treizeci și patru de ani, în timp ce se vor cere o mie de ani pentru a realiza lucrarea stabilită pentru cea de-a doua prezență a Sa. Și astfel se poate vedea dintr-o privire că deși lucrarea primei veniri n-a fost mai puțin importantă decât a celei de-a doua veniri -- da, deși a fost atât de importantă încât lucrarea celei de-a doua veniri n-ar fi fost niciodată posibilă fără ea -- totuși ea n-a fost atât de variată, și ca atare a cerut mai puțină descriere decât lucrarea celei de-a doua veniri.

Când analizăm cea de-a doua venire nu trebuie să ne așteptăm, mai mult decât la prima venire, ca toate profețiile să marcheze un anumit moment deosebit de bogat în evenimente al sosirii Domnului nostru și să atragă atenția tuturor oamenilor asupra faptului prezenței Sale. Nu aceasta este metoda obișnuită a lui Dumnezeu; nu acesta a fost cazul nici la prima venire. Prima venire a lui Mesia n-a fost marcată de nici o demonstrație neașteptată sau surprinzătoare, în afara ordinii obișnuite a lucrurilor, ci a ((B107)) fost manifestată și dovedită prin împlinirea treptată a profeției, arătând observatorilor atenți că evenimentele care trebuiau așteptate se împlineau la timp. Așa va fi și la a doua venire. Este mai puțin important ca noi să descoperim momentul precis al sosirii Sale decât să discernem faptul prezenței Sale când El va fi sosit, întocmai cum la întâia venire a fost important să poată fi recunoscută prezența Sa, și cu cât mai repede cu atât mai bine, dar mult mai puțin important să se știe data exactă a nașterii Sale. Când se vorbește despre a doua venire, prea mulți se gândesc la faptul venirii și la momentul sosirii, în timp ce aceasta ar trebui socotită ca o perioadă de prezență, cum a fost și prima venire. Momentul precis în care va începe această prezență va părea atunci mai puțin important, iar obiectivul și lucrarea Sa din perioada prezenței va căpăta considerația mai mare.

De asemenea nu trebuie să uităm că Domnul nostru nu mai este ființă umană; că El, ca ființă umană S-a dat ca răscumpărare pentru oameni, devenind om chiar pentru acest scop (1 Tim. 2:6; Evr. 10:4, 5; 1 Cor. 15:21, 22). El este acum mult înălțat la natura divină. De aceea Pavel a zis: „Chiar dacă am cunoscut pe Hristos după starea firească, totuși acum nu-L mai cunoaștem în felul acesta” (2 Cor. 5:16). El a fost înviat ca ființă spirituală dătătoare de viață (1 Cor. 15:45), și nu ca om, din pământ, făcut din țărână. El nu mai este în nici un sens sau grad ființă umană; căci nu trebuie să uităm ceea ce am învățat (Volumul I, cap. 10) -- că naturile sunt separate și distincte. Deoarece El nu mai este în nici un sens sau grad ființă umană, nu trebuie să-L așteptăm să vină iarăși ca ființă umană, ca la prima venire. A doua venire a Sa trebuie să fie într-un mod diferit, precum și pentru un scop diferit.

Remarcând faptul că schimbarea Domnului nostru de la natura umană la natura divină la învierea Sa a fost o schimbare încă și mai mare decât aceea care se petrecuse cam cu treizeci și patru de ani înainte, când El a lăsat gloria ((B108)) ființei spirituale și „S-a făcut trup”, putem, cu mare folos, examina foarte amănunțit fiecare acțiune a Sa în timpul celor patruzeci de zile după înviere, înainte de a fi mers „la Tatăl”; fiindcă Isus cel înviat din aceste patruzeci de zile este cel care trebuie să vină iarăși, și nu omul Isus Cristos care S-a dat pe Sine ca răscumpărarea noastră, în moarte. Acela care a fost omorât ființă de carne a fost și însuflețit [făcut viu] ființă spirituală la învierea Sa. 1 Pet. 3:18.*

*În acest pasaj cuvintele „în” și „prin” [trad. rom. „în” și „în” -- n. e.] au fost adăugate de traducători în mod arbitrar și induc în eroare. Textul grecesc spune simplu: „omorât trup, înviat spirit”. Domnul nostru a fost omorât ca ființă de carne sau umană, dar a fost înviat dintre morți ființă spirituală. Și fiindcă Biserica va fi „schimbată” pentru a fi asemenea lui Cristos, este evident că schimbarea pe care a suferit-o Capul a fost de același fel cu cea despre care se spune că este rezervată biruitorilor, care vor fi schimbați de la natura umană la natura spirituală și făcuți asemenea Lui -- „părtași firii dumnezeiești”. Ca atare, descrierea următoare a schimbării sfinților este aplicabilă și la Domnul, adică: „Este semănat în necinste și înviază în slavă; este semănat în slăbiciune și înviază în putere; este semănat trup natural și înviază trup duhovnicesc”.

La a doua venire a Sa, El nu vine pentru a Se supune autorităților existente, pentru a plăti bir Cezarului și pentru a suferi umilire, nedreptate și violență, ci vine pentru a domni, exercitând toată puterea în cer și pe pământ. El nu vine în corpul umilirii Sale, un corp uman pe care l-a luat pentru suferința morții, inferior corpului Său glorios avut înainte (Evr. 2:9), ci vine în corpul Său spiritual glorios, care este reprezentarea exactă a ființei Tatălui (Evr. 1:3); căci, datorită ascultării Sale chiar până la moarte, El este acum mult înălțat la natura și asemănarea divină, și I S-a dat un nume care este mai presus de orice nume -- cu excepția doar a numelui Tatălui (Filip. 2:9; 1 Cor. 15:27). Apostolul arată că „încă nu s-a arătat” înțelegerii noastre umane cum este El ((B109)) acum; ca atare nu știm cum vom fi când vom fi făcuți asemenea Lui, dar noi (Biserica) ne putem bucura în asigurarea că într-o zi vom fi cu El și asemenea Lui și-L vom vedea așa cum este (1 Ioan 3:2) -- nu cum a fost la prima Sa venire în umilință, când Și-a lăsat gloria avută înainte și pentru noi a devenit sărac, pentru ca noi, prin sărăcia Lui, să ne îmbogățim.

Dacă ne gândim la înțelepciunea și prudența metodelor Domnului nostru de a-Și manifesta față de ucenici prezența atât după înviere cât și înainte, aceasta ne poate ajuta să nu uităm că aceeași înțelepciune va fi manifestată și în metodele Sale de a Se descoperi la a doua venire a Sa, atât față de Biserică, precum și față de lume -- metode nu neapărat similare, dar în fiecare caz bine potrivite obiectivului Său, care nu este niciodată de a alarma și agita oamenii, ci de a convinge judecata lor rece, calmă, despre marile adevăruri care trebuie să fie imprimate asupra lor. Întâia venire a Domnului nostru n-a fost un eveniment uimitor, mișcător sau alarmant. Cât de liniștit și de discret a venit! Astfel încât numai celor care aveau credință și umilință li s-a permis să recunoască în pruncul de naștere umilă, în Omul durerilor, în prietenul celor umili și săraci și în final în Cel răstignit, pe Mesia Cel de multă vreme așteptat.

Manifestarea prezenței Sale după înviere era prin natura lucrurilor un fapt mai uimitor, mai ales dacă se ia în considerare natura Sa schimbată. Dar învierea Sa, împreună cu natura Sa schimbată, trebuiau să fie dovedite pe deplin, nu întregii lumi la timpul acela, ci martorilor aleși care vor da generațiilor viitoare o mărturie credibilă despre acel fapt. Dacă toată lumea ar fi fost atunci informată despre acel fapt, mărturia ajunsă până în zilele noastre ar fi fost probabil mult mai puțin vrednică de crezare, fiind atât de colorată și deformată de ideile oamenilor și amestecată cu tradițiile lor, încât adevărul ar fi putut apărea aproape sau cu totul de ((B110)) necrezut. Dar Dumnezeu a încredințat-o numai martorilor aleși, credincioși și vrednici; și observând relatarea, fiecare să remarce cât de perfect a fost îndeplinit obiectivul și cât de clară, hotărâtă și convingătoare a fost dovada oferită lor cu privire la învierea și la schimbarea lui Cristos. Observați de asemenea grija cu care El i-a protejat ca să nu-i alarmeze sau ca să nu-i agite nejustificat în timp ce dovedea și accentua aceste mari adevăruri. Și să fim siguri că aceeași înțelepciune, prudență și iscusință vor fi desfășurate și în metodele Sale pentru a face cunoscut faptul prezenței Sale glorioase la a doua venire a Sa. Judecata rece, calmă, va fi convinsă în fiecare caz, deși lumea în general va trebui să fie adusă printr-o disciplinare aspră în atitudinea potrivită de a primi mărturia, pe când cei ale căror inimi sunt drepte vor avea binecuvântata înțelegere mai curând. Nu toate dovezile despre învierea și schimbarea Sa la natura spirituală le-au fost date ucenicilor Săi deodată, ci pe măsură ce ei au fost în stare să le suporte și într-un mod calculat a face cea mai profundă impresie.

În decursul celor trei ani și jumătate de slujire a Domnului nostru, ucenicii Săi sacrificaseră prieteni, reputație, afaceri etc. pentru a-și dedica timpul și energia vestind prezența lui Mesia și stabilirea împărăției Sale. Dar ei, inevitabil, aveau idei imature în ceea ce privește modul și timpul înălțării Învățătorului lor și în ceea ce privește făgăduita lor înălțare împreună cu El. Nici nu era necesară atunci o deplină cunoștință; era întru totul suficient ca ei să facă fiecare pas cu credincioșie pe măsură ce acesta devenea cuvenit; de aceea Învățătorul le-a dat învățătura puțin câte puțin, pe măsură ce ei au fost în stare să o primească. Și aproape de sfârșitul misiunii Sale El a zis: „Mai am să vă spun încă multe lucruri, dar acum nu le puteți purta. Când va veni . . . duhul adevărului, vă va călăuzi în tot adevărul . . . și vă va aduce aminte de tot ce v-am spus Eu”. Ioan 16:12, 13; 14:26.

((B111))

Cine poate spune marea lor dezamăgire, chiar dacă, pe cât a fost posibil, fuseseră înarmați împotriva ei, când au văzut că El a fost luat brusc de la ei și răstignit în mod rușinos ca un răufăcător -- El, a cărui împărăție și slavă o așteptaseră și o vestiseră, și care numai cu cinci zile înainte de răstignire li se păruse atât de aproape de realizare (Ioan 12:1, 12-19). Deși știau că El era învinuit fără temei și răstignit pe nedrept, aceasta nu schimba cu nimic faptul că speranțele lor naționale îndelung nutrite într-un împărat evreu, care să restaureze națiunea lor la influență și putere, împreună cu speranțele, ambițiile și iluziile lor personale în privința unor funcții importante și a unor onoruri înalte în împărăție, erau toate spulberate brusc prin această întorsătură nefavorabilă pe care o luaseră lucrurile prin răstignirea împăratului lor.

Învățătorul știa bine cât de părăsiți, dezorientați și nedumeriți se vor simți ei; căci așa a scris profetul: „Voi bate păstorul și oile vor fi risipite” (Zah. 13:7; Marcu 14:27). Și în decursul celor patruzeci de zile între înviere și înălțare, principala Sa preocupare a fost prin urmare să-i adune din nou și să le restabilească credința că El era Mesia Cel atât de mult așteptat, dovedindu-le faptul învierii Sale, și că de la învierea Sa, chiar dacă Și-a păstrat aceeași individualitate, El nu mai era ființă umană, ci o ființă spirituală înălțată, având „toată autoritatea . . . în cer și pe pământ”. Mat. 28:18.

El le-a dat vestea învierii Sale treptat -- mai întâi prin femei (Maria Magdalena, Ioana, Maria mama lui Iacov, Salome și altele împreună cu ele -- Marcu 16:1; Luca 24:1, 10), care veniseră dis-de-dimineață la mormânt pentru a-I unge trupul cu miresme. În timp ce ele se întrebau pe cine să ia ca să rostogolească piatra de la ușa mormântului, iată, a fost un cutremur de pământ, și când au ajuns au găsit piatra dată la o parte și un înger al Domnului stătea ((B112)) pe ea, care li s-a adresat zicând: „Nu vă temeți; căci știu că voi căutați pe Isus Cel răstignit. Nu este aici, căci a înviat, așa cum a zis. Veniți de vedeți locul unde zăcea Domnul! Și duceți-vă repede și spuneți ucenicilor Lui că El a înviat dintre cei morți! Și iată, El merge înaintea voastră în Galileea; acolo Îl veți vedea”. Mat. 28:5-7.

Se pare că Maria Magdalena s-a separat de celelalte femei și a alergat să spună lui Petru și lui Ioan (Ioan 20:1, 2), pe când celelalte s-au dus să le spună celorlalți ucenici, și că după ce ea le-a părăsit, Isus li s-a arătat celorlalte femei pe drum zicând: „Bucurați-vă” (Mat. 28:9, 10). Iar ele au venit și I-au cuprins picioarele și I S-au închinat. Atunci Isus le-a zis: „Nu vă temeți; duceți-vă și spuneți fraților Mei să meargă în Galileea [casa lor]! Acolo Mă vor vedea”. Și ele au alergat cu frică și bucurie ca să le spună celorlalți ucenici. În sentimentele lor amestecate, de surpriză, nedumerire, bucurie și teamă, și în tulburarea lor generală, de abia știau cum să-și povestească ciudata și minunata experiență. Când Maria i-a întâlnit pe Petru și pe Ioan le-a zis cu tristețe: „Au luat pe Domnul din mormânt și nu știm unde L-au pus” (Ioan 20:2). Celelalte femei au povestit cum la mormânt au avut o viziune cu îngeri care au spus că El era viu (Luca 24:22, 23) și apoi cum mai târziu L-au întâlnit pe Domnul în cale. Mat. 28:8, 10.

Majoritatea ucenicilor evident au primit istorisirea lor numai ca fiind o excitație superstițioasă, dar Petru și Ioan au spus: Noi mergem să vedem noi înșine; și Maria s-a întors cu ei la mormânt. Tot ceea ce au văzut Petru și Ioan a fost că trupul dispăruse, că giulgiul era cu grijă împăturit și pus alături, și că piatra era dată la o parte de la ușă. Așa că s-au întors nedumeriți, dar Maria a rămas acolo plângând. Pe când plângea, s-a aplecat și s-a uitat în mormânt, și a văzut doi îngeri ((B113)) care au grăit: „Femeie, de ce plângi?” Ea le-a răspuns: „Pentru că au luat pe Domnul meu și nu știu unde L-au pus”. Și întorcându-se L-a văzut pe Isus stând în picioare, dar nu L-a recunoscut. El a întrebat: „Femeie de ce plângi? Pe cine cauți?” Iar ea, presupunând că este grădinarul, a răspuns: „Domnule, dacă L-ai luat, spune-mi unde L-ai pus și mă voi duce să-L iau”. Atunci, cu vechiul Lui glas familiar, pe care ea l-a recunoscut numaidecât, Domnul a zis: „Maria!”

Aceasta a fost de ajuns să-i stabilească credința în declarația îngerului, că El înviase, care până atunci păruse ca un vis sau ca un basm, și în bucuria ei a exclamat: „Învățătorule!”. Primul ei impuls a fost să-L îmbrățișeze și să zăbovească în prezența Lui. Dar Isus a informat-o cu blândețe că acum ea avea de împlinit o misiune foarte importantă, să ateste faptul învierii Sale și să se grăbească să ducă mesajul și să stabilească credința celorlalți ucenici, care erau încă în nedumerire și nesiguranță, zicând: „Nu Mă atinge [grecește haptomai, îmbrățișa, nu zăbovi acum pentru alte manifestări ale iubirii tale], căci încă nu M-am suit la Tatăl Meu [voi mai sta puțin timp cu voi încă], ci du-te la frații Mei și spune-le că Mă sui la Tatăl Meu și Tatăl vostru, la Dumnezeul Meu și Dumnezeul vostru” (Ioan 20:17). El le trimisese vorbă și prin celelalte femei că Se va întâlni cu ei în Galileea.

Apoi El a ajuns din urmă pe doi dintre ucenicii triști și dezorientați care mergeau de la Ierusalim la Emaus, și i-a întrebat despre pricina tristeții și deznădejdii lor (Luca 24:13-35). Iar unul dintre ei a răspuns: „Tu ești singurul străin aici în Ierusalim, de nu știi ce s-a întâmplat în el zilele acestea? «Ce?» le-a zis El. Și ei i-au răspuns: «Ce s-a întâmplat cu Isus Nazarineanul, care era un proroc puternic în fapte și în cuvinte înaintea lui ((B114)) Dumnezeu și înaintea întregului popor, cum preoții cei mai de seamă și mai-marii noștri L-au dat să fie pedepsit cu moartea și L-au răstignit. Noi nădăjduiam că El este Acela care va răscumpăra pe Israel; dar, cu toate acestea, iată că astăzi este a treia zi de când s-au întâmplat lucrurile acestea. [Aici probabil și-au adus aminte de Ioan 2:19, 21, 22.] Ba încă, niște femei de-ale noastre ne-au pus în uimire: ele s-au dus dis-de-dimineață la mormânt, nu I-au găsit trupul și au venit, spunând că au avut și o viziune de îngeri, care ziceau că El este viu. Unii dintre cei care erau cu noi s-au dus la mormânt și au găsit așa cum spuseseră femeile, dar pe El nu L-au văzut»”.

Nu este de mirare că erau dezorientați; ce ciudat părea totul! Ce ciudate și emoționante fuseseră evenimentele ultimelor câteva zile!

Atunci străinul le-a ținut o predică mișcătoare din profeții, arătându-le că tocmai lucrurile care îi descurajaseră atât de mult erau lucrurile pe care profeții le preziseseră cu privire la adevăratul Mesia: că pentru a putea conduce, binecuvânta și ridica pe Israel și întreaga lume, El trebuia mai întâi să-i răscumpere cu propria Sa viață din blestemul morții, care venise peste toți prin Adam, și că după aceea, înălțat la viață și la glorie de către Iehova, Învățătorul lor va împlini tot ce fusese scris prin profeți cu privire la gloria și onoarea Sa viitoare, tot atât de sigur cum împlinise acele profeții care I-au prezis suferințele, umilirea și moartea. Minunat predicator! Și minunată predică a fost aceea! Ea a stârnit noi idei și a deschis noi așteptări și speranțe. Apropiindu-se de sat, L-au constrâns să mai rămână cu ei, fiindcă era spre seară și ziua era pe sfârșite. El a intrat să mai stea cu ei; și stând la masă cu ei a luat pâine, a frânt-o și le-a dat-o. Atunci li s-au deschis ochii, iar El S-a făcut nevăzut dinaintea lor.

((B115))

Până în momentul acela nu L-au recunoscut, deși merseseră, vorbiseră și stătuseră la masă împreună. El a fost recunoscut de ei nu după fața Sa, ci după gestul simplu de binecuvântare și frângere a pâinii în modul familiar de odinioară, întărindu-le astfel credința în ceea ce deja auziseră -- că El înviase și că-i va vedea iarăși.

Atunci cei doi ucenici uimiți și fericiți s-au sculat în același ceas și s-au întors la Ierusalim, spunându-și unul altuia: „Nu ne ardea inima în noi când ne vorbea pe drum și ne deschidea Scripturile?” Ajunși la Ierusalim i-au găsit pe ceilalți bucurându-se de asemenea și zicând: „A înviat Domnul cu adevărat și S-a arătat lui Simon”. Și au povestit ce s-a întâmplat pe drum și cum L-au recunoscut prin frângerea pâinii. Probabil că în acea seară erau aproape toți acolo, uitând de casă, de treburi și de toate celelalte lucruri -- Maria Magdalena cu lacrimi de bucurie zicând: Eu l-am recunoscut în clipa când mi-a spus numele -- până atunci nu puteam crede asigurarea îngerului că a înviat; iar celelalte femei povestind minunata lor experiență de dimineață și cum Îl întâlniseră pe drum. Apoi Simon avea să-și spună și el povestea; iar acum, iată, mai erau doi martori din Emaus. Ce zi plină de evenimente! Nu-i de mirare că după aceea au dorit să se întâlnească în ziua întâi a fiecărei săptămâni, ca să vorbească despre acele lucruri și să-și amintească toate împrejurările legate de acest extraordinar eveniment al învierii Domnului, și să le „ardă” inima tot mereu.

În timp ce mica societate emoționată și fericită era adunată astfel și își relatau unul altuia cele câteva experiențe ale lor, Însuși Domnul Isus a stat deodată în mijlocul lor (Luca 24:36-49) și le-a zis: „Pace vouă!” De unde venise? Toate aceste adunări erau ținute în ascuns, cu ușile încuiate de frica iudeilor (Ioan 20:19, 26), dar acum era o apariție bruscă, fără vreo apropiere vizibilă. Și ((B116)) ei au fost înspăimântați crezând că văd un duh. Atunci El i-a liniștit, le-a spus să-și calmeze temerile și le-a arătat mâinile și picioarele zicând: „Eu sunt; pipăiți-Mă și vedeți; un duh n-are carne și oase, cum vedeți că am Eu”. Și în timp ce ei, de bucurie, tot nu credeau și se mirau, le-a zis: „Aveți aici ceva de mâncare?”, și I-au dat o bucată de pește fript, iar El a luat și a mâncat în fața lor. Atunci le-a deschis înțelegerea, profeți că aceste lucruri se întâmplaseră exact cum fuseseră prezise. Dar Toma nu era de față (Ioan 20:24); și când ceilalți ucenici i-au spus că văzuseră pe Domnul, el n-a vrut să creadă și a zis: „Dacă nu voi vedea în mâinile Lui semnul cuielor și dacă nu voi pune . . . mâna mea în coasta Lui, nu voi crede!”

Au trecut opt zile fără nici o altă manifestare și au avut timp să se gândească liniștiți și să vorbească împreună despre experiențele din acea zi minunată, când, ucenicii fiind iarăși adunați ca înainte, Isus a stat în mijlocul lor, întocmai ca în prima seară, zicând: „Pace vouă!” (Ioan 20:26). De data aceasta Toma era de față și Domnul i s-a adresat zicând: „Adu-ți degetul încoace și uită-te la mâinile Mele; și adu-ți mâna și pune-o în coasta Mea; și nu fi necredincios, ci credincios”. El a arătat astfel că știa fără să I se spună ce zisese Toma, și a dat acea dovadă a învierii Sale, despre care Toma spusese că-l va satisface; și Toma cu bucurie a răspuns: „Domnul meu și Dumnezeul meu!”

După acestea trebuie să fi trecut destul de mult timp până să aibă loc o nouă manifestare a prezenței Domnului, iar ucenicii care erau galileeni au început să se gândească la casă și la viitor; și aducându-și aminte de mesajul Domnului trimis prin femei, că El va merge înaintea lor în Galileea, au mers într-acolo. Probabil că Domnul i-a întâlnit în drum, pe un munte, după cum relatează Matei. Erau ((B117)) nedumeriți; nu mai simțeau față de El aceeași familiaritate pe care o aveau altădată; de la răstignirea Sa părea atât de mult schimbat față de cum era înainte -- apărea și dispărea în timpuri și locuri atât de ciudate; nu mai semăna cu „Omul Isus Hristos”; așa că Matei spune că „ei I s-au închinat, dar unii s-au îndoit”. După ce le-a spus câteva cuvinte Domnul „S-a făcut nevăzut” dinaintea lor și i-a lăsat întrebându-se ce se va mai întâmpla. După întoarcerea lor în Galileea, un timp nu s-a mai întâmplat nimic neobișnuit și n-a fost nici un alt indiciu al prezenței Domnului. Fără îndoială că ei se întâlneau împreună și vorbeau despre situație, și se întrebau de ce nu li se arăta mai des.

În această așteptare zilele și săptămânile păreau lungi. Renunțaseră cu mult timp în urmă la ocupațiile obișnuite ale vieții, pentru a-L urma pe Domnul din loc în loc, învățând de la El și predicând altora, „Împărăția cerurilor s-a apropiat” (Mat. 10:5-7). Nu doreau acum să se întoarcă la vechile lor ocupații; și totuși, cum să procedeze cu lucrarea Domnului? Înțelegeau situația destul de clar ca să știe că nu mai puteau propovădui ca înainte, că Împărăția lui Dumnezeu era aproape, deoarece tot poporul știa că Învățătorul și Împăratul lor fusese răstignit, și nimeni în afară de ei nu știa despre învierea Lui. În timp ce toți cei unsprezece erau dezorientați și neliniștiți, așteptând ceva, fără să știe ce anume, Petru a zis: Nu putem totuși să stăm nefăcând nimic, mă voi întoarce la vechea mea meserie de pescar; șase din ceilalți au zis: și noi la fel, mergem cu tine (Ioan 21:3). Și probabil că și restul s-au întors la vechile lor îndeletniciri.

Cine s-ar putea îndoi că Domnul era prezent fără a fi văzut de multe ori în timp ce ei discutau împreună, conducând și îndrumând cursul împrejurărilor etc. spre cel mai mare bine al lor? Dacă ar fi avut un mare succes și ar fi ajuns să fie ((B118)) absorbiți de interesul în afaceri, curând ar fi devenit nepotriviți pentru serviciul mai înalt; dar dacă n-ar fi avut nici un succes, ar fi părut ca și cum i-ar forța; astfel că Domnul a adoptat un plan care le-a dat o învățătură așa cum El adesea le dă ucenicilor Săi, anume, că El poate controla, dacă vrea, succesul sau eșecul eforturilor lor, în orice direcție.

Vechea firmă de pescari s-a reorganizat: au adunat bărcile, mrejele etc. și au ieșit în larg pentru prima lor pescuire. Dar au trudit toată noaptea și n-au prins nici un pește, și au început să se simtă descurajați. Dimineața un străin de pe țărm i-a întrebat dacă au avut succes. Slab succes! N-am prins nimic, au răspuns ei. Mai încercați o dată, a zis străinul. Aruncați acum mrejele de cealaltă parte a corăbiei. Degeaba, străine, am încercat de ambele părți toată noaptea, și dacă ar fi pește de o parte, ar fi și de cealaltă. Totuși, vom încerca încă o dată ca să vezi. Au făcut așa și au avut o captură imensă. Ce ciudat! au zis unii; dar sprintenul și impresionabilul Ioan a prins imediat ideea corectă și a zis: Fraților, numai Domnul putea face asta! Nu vă aduceți aminte de hrănirea mulțimilor etc.? Acela de pe țărm trebuie să fie Domnul, și acesta este încă un mod ales de El să ni se arate. Nu vă amintiți că exact așa a fost și la început când ne-a chemat? Și atunci trudiserăm toată noaptea fără să prindem nimic, până când El ni S-a adresat zicând: „Aruncați-vă mrejele pentru pescuire” (Luca 5:4-11). Da, desigur, acela este Domnul, cu toate că de la învierea Sa nu-L putem recunoaște după înfățișare. El Se arată acum sub diferite forme; dar de fiecare dată noi știm că este El, după o împrejurare deosebită cum este aceasta, care ne amintește o întâmplare însemnată din cunoștința noastră trecută cu El.

Și când au tras la mal au aflat că Isus avea și pâine și pește, și au învățat o lecție, că sub îndrumarea Sa, sub grija Sa și în serviciul Său nu vor fi lăsați să moară de ((B119)) foame (Luca 12:29, 30). Nu L-au întrebat dacă este Domnul, deoarece, în această împrejurare, ca și în altele, ochii înțelegerii lor fiind deschiși, L-au recunoscut, nu după înfățișarea fizică, ci după minunea făcută. Atunci au urmat instrucțiunile acelui ceas încântător, reasigurându-l pe Petru de acceptarea lui continuă în ciuda lepădării sale de Domnul, pentru care s-a căit și a plâns. El a aflat acum din nou despre iubirea Învățătorului său și despre privilegiul său continuu de a paște oile și mieii. Parcă Îl auzim pe Domnul zicând: Nu trebuie, Petre, să te întorci la pescuit: te-am chemat cândva să fii pescar de oameni, și știind că inima ta a rămas loială și zeloasă, îți reînnoiesc însărcinarea de pescar de oameni.

Apoi, mâncând „împreună cu ei le-a poruncit să nu se depărteze de Ierusalim, ci să aștepte acolo făgăduința Tatălui, «pe care», le-a zis El, «ați auzit-o de la Mine. Căci Ioan a botezat cu apă, dar voi, nu după multe zile, veți fi botezați cu Duhul Sfânt»” (Fapt. 1:5). Așa că au venit la Ierusalim după cum le spusese El, și acolo, după patruzeci de zile de la înviere, S-a întâlnit și a vorbit cu ei pentru ultima oară. De data aceasta și-au adunat curajul ca să-L întrebe despre Împărăția pe care le-o făgăduise, zicând: „Doamne, în acest timp vei restabili Tu împărăția lui Israel?” Această idee despre Împărăție era ideea care predomina în mintea fiecărui evreu. Ei înțelegeau că Israel urma să fie în fruntea popoarelor sub Mesia, și nu știau nimic despre lungile Timpuri ale Neamurilor și nu vedeau încă faptul că binecuvântarea principală fusese luată de la Israelul după trup (Mat. 21:43; Rom. 11:7) și că ei înșiși urmau să fie membri ai noului Israel (spiritual), preoțimea împărătească și neamul sfânt, prin care, în calitate de corp al lui Cristos, vor veni binecuvântările asupra lumii. Ei nu înțelegeau încă nimic din aceste lucruri. Și cum ar fi putut înțelege? Nu primiseră încă ((B120)) Spiritul sfânt al adoptării ca fii, ci erau încă sub condamnare; căci, deși sacrificiul de răscumpărare fusese făcut de Răscumpătorul, acesta nu fusese prezentat încă formal pentru noi în Sfânta Sfintelor, chiar în cer (Ioan 7:39). Prin urmare, Domnul nostru n-a încercat să dea nici un răspuns explicativ la întrebarea lor, ci doar a zis: „Nu este treaba voastră [acum] să știți timpurile sau perioadele, pe acestea Tatăl le-a pus sub stăpânirea Sa. Ci voi veți primi putere*, când va veni Duhul Sfânt peste voi, și-Mi veți fi martori în Ierusalim, în toată Iudeea, în Samaria și până la marginile pământului”. Fapt. 1:7, 8.

*Această putere făgăduită de a cunoaște și a înțelege timpurile și perioadele, ca și toate lucrurile care țin de o mărturie cuvenită, se aplică la Biserica întreagă, de la cel dintâi până la cel din urmă; și sub îndrumarea și puterea Spiritului sfânt, este dată hrană la timp potrivit în legătură cu fiecare trăsătură a planului, pentru ca noi să putem fi martorii Lui, chiar până la sfârșitul veacului. Compară cu Ioan 16:12, 13.

Apoi Domnul, care mergea cu ei, când au ajuns la muntele Măslinilor Și-a ridicat mâinile și i-a binecuvântat, a fost despărțit de ei și S-a înălțat, și un nor L-a ascuns din ochii lor (Luca 24:48-52; Fapt. 1:6-15). Acum începeau să vadă ceva mai mult din planul lui Dumnezeu. Domnul care coborâse din cer S-a întors la Tatăl, după cum le spusese înainte de moartea Sa -- S-a dus să le pregătească un loc și va veni iarăși și-i va primi -- a plecat departe ca să primească împărăția făgăduită și să Se întoarcă (Luca 19:12); iar între timp ei urmau să fie martorii Săi pe întregul pământ, pentru a chema și pregăti un popor care să-L primească atunci când va veni să fie preamărit în sfinții Săi și să domnească în calitate de Împărat al împăraților și Domn al domnilor. Ei au văzut noua lor misiune, de a vesti fiecărei creaturi un împărat care vine ((B121)) din cer „cu toată autoritatea în cer și pe pământ”, care era o lucrare mult mai importantă decât aceea din anii precedenți, când au vestit pe „Omul Hristos Isus” și când L-au urmat pe Cel care era „disprețuit și părăsit de oameni”. Domnul lor înviat era într-adevăr schimbat, nu numai la înfățișarea personală -- arătându-Se uneori într-un fel și într-un loc, iar alteori în alt fel și în alt loc, manifestându-Și „toată puterea” -- ci era schimbat și în starea sau natura Sa. Nu li se mai adresa iudeilor și nici nu li se mai arăta; căci de la înviere nimeni nu L-a văzut în nici un sens, în afară de prietenii și urmașii Săi. Cuvintele Sale, „Încă puțin și lumea nu Mă va mai vedea”, au fost astfel dovedite.

Astfel a fost stabilită credința apostolilor și a Bisericii timpurii în faptul învierii Domnului. Îndoielile lor s-au risipit și inimile lor se bucurau; s-au întors la Ierusalim și au stăruit în rugăciuni și cereri și în studiul Scripturilor, așteptând înfierea făgăduită de Tatăl și înzestrarea lor cu înțelegere spirituală și cu daruri speciale de puteri miraculoase, ca să-i facă în stare să convingă pe adevărații israeliți și să întemeieze Biserica Evanghelică, în ziua Cincizecimii. Fapt. 1:14; 2:1.

Deși Domnul nostru la a doua venire a Sa nu-Și va manifesta prezența în modul în care Și-a manifestat-o în decursul celor patruzeci de zile după înviere, totuși avem asigurarea Sa că „frații nu vor fi în întuneric”. Nu, și mai mult, noi vom avea un ajutor pe care ei nu-l puteau avea și nu l-au avut în decursul celor patruzeci de zile, adică „puterea de sus”, ca să ne călăuzească în înțelegerea fiecărui adevăr cuvenit a fi înțeles, și, întocmai cum a fost făgăduit, să ne arate lucrurile viitoare. De aceea, la vremea potrivită vom avea înțelegerea deplină a modului, timpului și împrejurărilor care însoțesc arătarea Sa, care, dacă sunt urmărite și observate cu atenție, nu vor fi mai ((B122)) puțin convingătoare decât dovezile învierii Domnului nostru date Bisericii timpurii, chiar dacă sunt de un fel diferit.

Că Domnul nostru la a doua venire a Sa ar putea să-Și ia formă umană și să Se arate astfel oamenilor, cum li S-a arătat ucenicilor după înviere, nu poate fi nici o îndoială; nu numai fiindcă El S-a arătat în formă umană în decursul celor patruzeci de zile, ci fiindcă ființele spirituale și-au manifestat în trecut puterea de a se arăta ca oameni în carne și sub diferite forme. Însă o asemenea manifestare n-ar fi în armonie cu sensul general al planului lui Dumnezeu și nici cu indicațiile scripturale date cu privire la modul arătărilor Sale, după cum vom vedea. În schimb, este planul Domnului ca împărăția Sa spirituală să comunice, să opereze și să-și manifeste prezența și puterea prin mijloace umane, pământești. Întocmai cum prințul acestei lumi, Satan, deși nevăzut de oameni, exercită o mare influență în lume prin cei care-i sunt supuși și sunt stăpâniți și controlați de spiritul lui, tot așa, noul Prinț al Păcii, Domnul, va lucra și-Și va manifesta prezența și puterea în principal prin ființe umane, supuse Lui, stăpânite și conduse de spiritul Lui.

A vedea cu ochii naturali și a auzi cu urechile naturale nu este tot ce înseamnă a vedea și a auzi. „Nimeni n-a văzut vreodată pe Dumnezeu” astfel, și totuși copiii lui Dumnezeu L-au văzut, L-au cunoscut și au avut comuniune cu El (Ioan 1:18; 5:37; 14:7). Noi auzim chemarea lui Dumnezeu, „chemarea” noastră „de sus”, auzim glasul Păstorului nostru și privim întruna la Isus și vedem premiul, coroana vieții pe care El o promite -- nu cu vederea naturală și cu auzul natural, ci cu înțelegerea noastră. Mult mai de preț este vederea pe care o avem prin ochii înțelegerii și credinței noastre despre Domnul nostru glorificat ca Împăratul slavei, spiritual, mult înălțat, Răscumpărătorul și Împăratul nostru, decât vederea oferită ochiului natural înainte de Cincizecime.

((B123))

Era o necesitate ca Domnul să Se arate ucenicilor Săi în modul cum li S-a arătat după înviere, necesitate care nu va exista la a doua venire a Sa. Obiectivul Său va fi atunci mai bine servit pe altă cale. De fapt, a apărea așa la a doua venire ar fi spre dauna scopului care trebuie atunci împlinit. Obiectivul arătării Sale ucenicilor după înviere a fost să-i convingă că Acela care fusese mort este viu pentru totdeauna, pentru ca ei să poată merge ca martori ai faptului învierii Sale (Luca 24:48) și pentru ca mărturia lor să poată fi o temelie sigurăpentru credința generațiilor următoare. Deoarece nimeni nu poate veni în mod acceptabil la Dumnezeu, să primească Spiritul sfânt al înfierii, fără credință în Cristos, era necesar nu numai pentru ucenicii de atunci, ci pentru toți de atunci încoace, ca dovezile despre învierea și schimbarea Sa să fie astfel încât oamenii firești să le poată înțelege și aprecia. După ce au devenit părtași ai Spiritului sfânt și au înțeles lucrurile spirituale (vezi 1 Cor. 2:12-16), ei ar fi putut crede pe îngeri la mormânt, că El înviase din starea morții, chiar dacă ar fi văzut trupul de carne al Omului Isus Cristos zăcând încă în mormânt; dar înainte nu puteau -- corpul trebuia să lipsească pentru a le face posibilă credința în învierea Lui. După ce Spiritul sfânt îi făcea în stare să discearnă lucrurile spirituale, ei puteau crede mărturia profeților că Isus trebuia să moară, că va fi înviat dintre cei morți și că va fi mult înălțat ca Împărat al slavei, fără a trebui să Se arate ca om și să-Și ia diferite corpuri omenești ca îmbrăcăminte, așa încât să-L poată pipăi și vedea înălțându-Se la cer. Dar toate acestea erau necesare pentru ei și pentru toți oamenii naturali. Crezând, noi venim la Dumnezeu prin El și primim iertarea păcatelor și Spiritul înfierii, pentru a înțelege lucrurile spirituale.

Chiar în timp ce înlătura obstacolele naturale ale credinței, luând formă de om etc., Domnul nostru i-a convins pe ucenici ((B124)) și i-a făcut martori pentru alții, nu prin văzul și pipăitul lor natural, ci făcând deducții împreună cu ei din Scripturi: „Atunci le-a deschis mintea ca să înțeleagă Scripturile. Și le-a zis: «Așa este scris și așa trebuia să sufere Hristosul și să învieze a treia zi dintre cei morți și să predice, în Numele Lui, pocăința și iertarea păcatelor, către toate popoarele, începând din Ierusalim. Voi sunteți martori ai acestor lucruri»” (Luca 24:45-48). Petru de asemenea declară în mod clar acest obiectiv, zicând: „Pe El, Dumnezeu L-a înviat a treia zi și I-a fost dat să Se arate, de Dumnezeu, nouă, care am mâncat și am băut împreună cu El, după ce a înviat dintre cei morți. Isus ne-a poruncit să predicăm poporului că El [Isus cel înviat] a fost rânduit de Dumnezeu, Judecător al celor vii și al celor morți”. Fapt. 10:40-42. Diaglott.

Pentru Domnul nostru, după învierea Sa, era numai o chestiune de eficacitate în ce mod să Se arate ucenicilor, care să-I realizeze mai bine scopul, să-I facă cunoscută învierea și schimbarea Sa de natură. Dacă s-ar fi arătat ca o flacără de foc, cum i s-a arătat îngerul lui Moise în rugul aprins (Exod. 3:2), ar fi putut într-adevăr discuta cu ei, însă dovada dată astfel ar fi fost departe de a fi atât de convingătoare cum a fost metoda pe care a adoptat-o, atât pentru apostoli cât și pentru lume în general, căreia aceștia i-au pus mărturie.

Dacă S-ar fi arătat în gloria formei spirituale, cum s-a arătat îngerul lui Daniel (Dan. 10:5-8), gloria ar fi fost mai mare decât ar fi putut suporta martorii. Probabil că ei ar fi fost așa de alarmați încât să nu poată primi instrucțiuni de la El. Nici unuia în afară de Pavel nu i S-a arătat Domnul în acest fel; iar Pavel a fost atât de copleșit de strălucirea gloriei Lui, care o întrecea pe cea a soarelui la amiază, încât a căzut la pământ și a fost orbit de ea.

((B125))

În examinarea metodei de manifestare adoptate de Domnul nostru în decursul celor patruzeci de zile, am văzut că El Și-a „îngăduit” să Se facă vizibil numai de câteva ori chiar și pentru martorii aleși, și atunci doar pentru scurt timp. Dacă întregul timp cât a fost văzut de ei ar fi fost adunat într-o singură zi în loc să fie la intervale pe parcursul celor patruzeci de zile, probabil ar fi totalizat mai puțin de douăsprezece ore, sau a optzecea parte din întregul timp. Acest lucru fiind adevărat, este evident că El a fost prezent cu ei nevăzut cam șaptezeci și nouă din cele optzeci de zecimi din acea perioadă de patruzeci de zile. Și chiar când li S-a arătat, înfățișările (cu excepția uneia singure, repetată pentru Toma), n-au fost într-o formă identică aceleia pe care ei o cunoscuseră atât de intim timp de trei ani și pe care o văzuseră doar cu trei zile înainte. Nu se sugerează nici o singură dată că ei L-au cunoscut după trăsăturile familiare ale feței Sale, nici chiar că a fost recunoscut după aceeași înfățișare ca și în alte apariții.

Maria a presupus că este „grădinarul”. Pentru cei doi care mergeau spre Emaus a fost „un străin”. A fost un străin și pentru pescarii de pe marea Galileii și pentru cei unsprezece din odaia de sus. De fiecare dată a fost recunoscut după acțiunile Sale, după vorbele Sale, sau după intonația familiară a glasului Său.

Când Toma a spus că numai dovada care se adresa văzului și pipăitului său natural ar fi acceptabilă pentru el, Domnul, deși i-a satisfăcut acea cerere, l-a mustrat blând, zicând: Pentru că M-ai văzut, Tomo, ai crezut. Fericiți cei ce n-au văzut și au crezut (Ioan 20:27-29). Dovada mai puternică a fost aceea care nu se adresa vederii naturale, și mai binecuvântați sunt cei pregătiți să primească adevărul prin orice dovadă ar binevoi Dumnezeu să-l concretizeze.

((B126))

El le-a arătat astfel nu numai că acum avea puterea să apară în diferite moduri și forme, ci și că nici unul dintre acele trupuri pe care le-au văzut nu era trupul Său spiritual, glorios, deși faptele învierii și prezenței Sale le-au fost astfel arătate. Diferitele forme, și lungile intervale fără vreo manifestare exterioară a prezenței Sale invizibile, au evidențiat faptul că deși Domnul și Învățătorul lor era viu și nu Se înălțase încă la Tatăl, El era acum o ființă spirituală, într-adevăr invizibilă pentru vederea omenească, dar având capacitatea de a-Și manifesta prezența și puterea în diferite moduri, după cum voia*.

*Evenimentul relatat în Luca 4:30 nu trebuie privit ca un caz asemănător cu aparițiile și disparițiile Sale după înviere. Aceasta n-a fost o dispariție în sensul de a Se face nevăzut pentru popor. A fost numai o mișcare rapidă, promptă, prin care a zădărnicit intențiile ucigașe ale dușmanilor Săi. Înainte ca ei să-și execute planurile criminale, El S-a întors și, trecând prin mijlocul lor, nici unul n-a avut curajul sau puterea să-L atace, fiindcă ceasul Său nu venise încă.

Crearea corpului și a veșmintelor în care li S-a arătat, chiar în odaia unde erau adunați, a fost o dovadă indiscutabilă că Cristos nu mai era o ființă umană, chiar dacă i-a asigurat pe ucenicii Săi că trupul pe care l-au văzut și pe care Toma l-a pipăit era un trup adevărat, de carne și oase, și nu o simplă vedenie sau apariție**. Ca

**Nimeni să nu se grăbească să presupună că aici urmăm spiritismul, swedenborgianismul sau vreun alt ism. Noi urmăm pur și simplu și legăm logic relatarea apostolică. Vedem clar, și într-un capitol următor vom examina marea diferență între învățătura Bibliei și acea falsificare a ei promulgată de către Satan sub numele de spiritism. Ne limităm aici să arătăm că spiritismul pretinde a face comunicare între oamenii morți și cei vii, în timp ce Biblia condamnă acest lucru (Isa. 8:19) și ne învață că acele comunicații care erau adevărate au avut loc numai prin ființe spirituale, cum ar fi îngerii, sau prin Domnul nostru; însă nu prin Domnul nostru în timp ce era „Omul Cristos Isus”, nici în timp ce era mort, ci după schimbarea învierii Sale, când El a devenit un „duh dătător de viață” sau o ființă spirituală însuflețitoare.

((B127)) ființă umană nu putea veni în odaie fără să deschidă ușa, însă ca ființă spirituală putea, și atunci la moment Și-a creat și Și-a luat un astfel de trup de carne și astfel de veșminte cum a văzut potrivit pentru scopul intenționat.

Nici un moment nu putem admite sugestia oferită de unii, că Domnul nostru a deschis ușile fără să fie observat, căci relatarea este limpede și clară, că El a venit și a stat în mijlocul lor în timp ce ușile erau închise -- probabil barate și zăvorâte cu foarte multă grijă „de frica iudeilor”. Ioan 20:19, 26.

Lecția că El Își schimbase natura a fost încă și mai accentuată prin modul plecării din mijlocul lor: „El S-a făcut nevăzut dinaintea lor”. Corpul uman de carne și oase etc., cu hainele de pe El, care a apărut deodată în timp ce ușile erau închise, n-a ieșit pe ușă, ci pur și simplu a dispărut ori s-a dezintegrat în aceleași elemente din care El îl crease cu câteva clipe înainte. S-a făcut nevăzut din ochii lor și n-a mai fost văzut de ei când carnea, oasele și hainele în care Se arătase au fost dezintegrate, deși nu ne îndoim că El era încă cu ei -- prezent invizibil; și tot așa a fost cu ei și o mare parte din timpul celor patruzeci de zile.

În împrejurări speciale, pentru învățătură specială, Dumnezeu a dăruit putere asemănătoare și altor ființe spirituale, îngerilor, făcându-i capabili să apară ca oameni în trupuri de carne și oase, care au mâncat și au vorbit cu cei pe care-i informau, întocmai cum a făcut Domnul nostru. Vezi Gen. 18; Jud. 6:11-22; 13:3-20 și comentariile asupra acestora în Vol. I, pag. 178-180.

Puterea manifestată de Domnul nostru și de îngerii la care ne-am referit, de a crea și a dezintegra hainele în care apăreau, a fost și ea supraomenească, la fel cu cea folosită în crearea și dezintegrarea corpurilor omenești pe care le luau; iar corpurile nu erau corpurile lor spirituale glorioase, după cum nu erau nici hainele pe care le purtau. Ne vom aminti ((B128)) că haina fără cusături și alte veșminte pe care le-a purtat Răscumpărătorul înainte de răstignirea Sa fuseseră împărțite între soldații romani, și că giulgiul fusese lăsat împăturit și pus deoparte în mormânt (Ioan 19:23, 24; 20:5-7), așa că îmbrăcămintea în care a apărut în împrejurările menționate trebuie să fi fost creată în mod special, și probabil a fost cea mai potrivită fiecărei împrejurări. De exemplu, când S-a arătat Mariei ca grădinar a fost probabil în astfel de îmbrăcăminte cum ar purta un grădinar.

Că trupurile în care a apărut Domnul erau trupuri umane reale și nu simple iluzii, El le-a dat de înțeles în mod clar ucenicilor când a mâncat în fața lor și i-a invitat să-L pipăie și să vadă că trupul era într-adevăr carne și oase, zicând: „Pentru ce sunteți tulburați? . . . Uitați-vă la mâinile și la picioarele Mele, că Eu sunt; pipăiți-Mă și vedeți: un duh n-are carne și oase, cum vedeți că am Eu”.

Unii creștini trag concluzii absurde din această exprimare a Domnului nostru în privința adevărului că El a luat un corp de carne și oase. Ei privesc corpul pe care l-a luat ca fiind corpul Său spiritual și declară că un corp spiritual este carne și oase, și este întocmai ca și cel omenesc, cu singura deosebire că prin vinele lui curge în loc de sânge ceva ce nu se poate defini, pe care ei îl numesc spirit. Ei par să nesocotească declarația Domnului nostru, că acesta nu era un corp spiritual -- că o ființă spirituală nu are carne și oase. Oare uită ei și declarația lui Ioan, că „nu s-a arătat încă” ce este un corp spiritual și că noi nu vom ști până când vom fi schimbați și făcuți asemenea Lui și-L vom vedea, nu cum a fost, ci „cum este”? (1 Ioan 3:2). Oare uită ei și afirmația categorică a apostolului Pavel, că „nu pot carnea și sângele să moștenească împărăția lui Dumnezeu” -- și asigurarea lui mai departe că prin urmare toți moștenitorii împreună cu Cristos trebuie să „fie schimbați”? 1 Cor. 15:50, 51.

((B129))

Mulți creștini au ideea că gloriosul corp spiritual al Domnului nostru este chiar același corp care a fost răstignit și pus în mormântul lui Iosif; ei așteaptă ca atunci când vor vedea pe Domnul în slavă să-L identifice după rănile făcute la Calvar. Aceasta este o mare greșeală, pe care o analiză foarte mică o va descoperi: Mai întâi, ea ar dovedi că trupul Său înviat nu este glorios sau perfect, ci cu urme de răni și desfigurat. Apoi, ar dovedi că noi știm ce este un corp spiritual, în ciuda afirmației contrare a apostolului. În al treilea rând, ar dovedi că prețul răscumpărării noastre a fost luat înapoi, pentru că Isus a spus: „trupul Meu . . . îl voi da pentru viața lumii”. Carnea Sa, viața Sa ca om, umanitatea Sa a fost cea sacrificată pentru răscumpărarea noastră. Iar când a fost ridicat din nou la viață prin puterea Tatălui, n-a fost înviat la o existență umană, deoarece aceea a fost sacrificată ca prețul cumpărării noastre. Și dacă acel preț ar fi fost luat înapoi, noi am fi încă sub condamnarea morții și fără speranță.

N-avem motive să presupunem că trupul spiritual al Domnului nostru după învierea Sa este un trup omenesc, după cum n-avem motive nici să presupunem că trupul Său spiritual de dinaintea primei Sale veniri a fost omenesc, sau că alte ființe spirituale au trupuri omenești, căci un spirit n-are nici carne nici oase, iar apostolul Petru spune că Domnul nostru a fost „omorât în trup, dar făcut viu în duh”.

Trupul uman al Domnului nostru a fost însă luat din mormânt în mod supranatural, deoarece dacă ar fi rămas acolo ar fi fost o piedică de neînvins pentru credința ucenicilor care nu erau încă instruiți în lucrurile spirituale -- „căci Duhul Sfânt încă nu era” (Ioan 7:39). Nu știm ce s-a făcut cu el, decât că nu s-a descompus sau n-a putrezit (Fapt. 2:27, 31). Că a fost dezintegrat în gaze sau că se păstrează încă undeva ca un mare memorial al iubirii lui Dumnezeu, al ascultării lui Cristos și al răscumpărării noastre, nimeni nu știe -- și ((B130)) astfel de cunoștință nici nu este necesară. Suntem asigurați că Dumnezeu a ascuns în mod miraculos trupul lui Moise (Deut. 34:6; Iuda 9); și mai știm că, tot ca un memorial, Dumnezeu a ferit de putrezire în mod miraculos mana din vasul de aur care a fost așezat în chivot sub Capacul Ispășirii din Cortul Întâlnirii, și că aceasta era un simbol al cărnii Domnului nostru, pâinea din cer (Exod. 16:20, 33; Evr. 9:4; Ioan 6:51-58). Prin urmare, nu vom fi surprinși dacă în Împărăție Dumnezeu va arăta lumii trupul de carne, răstignit pentru toți, ca să dea prețul de răscumpărare pentru ei -- nefiind permis să se descompună, dar păstrat ca o mărturie eternă a iubirii infinite și a supunerii desăvârșite. Este cel puțin posibil ca Ioan 19:37 și Zaharia 12:10 să aibă asemenea împlinire. Cei care au strigat „Răstignește-L!” vor putea, ca martori, identifica însuși trupul străpuns de suliță și sfâșiat de cuie și de spini.

A considera trupul glorios al Domnului nostru ca un trup de carne, n-ar explica câtuși de puțin aparițiile Sale deosebite și neașteptate în decursul celor patruzeci de zile premergătoare înălțării Sale. Cum putea să apară și apoi să dispară atât de subit? Cum se face că în cele patruzeci de zile a fost aproape tot timpul nevăzut? Și de ce înfățișarea Sa era de fiecare dată atât de schimbată încât n-a fost recunoscut ca fiind același cu Cel văzut în alte împrejurări anterioare, sau cu Cel atât de binecunoscut și iubit de toți dinaintea răstignirii Sale, doar cu câteva zile înainte?

N-ar fi de-ajuns să spunem că acestea au fost miracole, deoarece atunci ar trebui să se spună utilitatea sau necesitatea miracolelor. Dacă trupul Său după înviere ar fi fost carne și oase, și același trup care a fost răstignit, cu toate trăsăturile și cicatricile, de ce ar fi făcut El minuni care nu numai că nu stabileau acel fapt, ci era posibil, după cum vedem, să învețe contrariul? -- că El nu mai era o ființă umană -- carne și oase -- ci o ființă spirituală care putea să meargă și să vină ca vântul, astfel că nimeni nu ((B131)) putea spune de unde venea sau unde mergea, dar care, pentru a-i instrui, Se arăta ca om în felurite trupuri de carne și oase pe care le crea și le dezintegra după cum cereau împrejurările.

Înainte de răstignirea Sa, Domnul nostru fusese în relații familiare cu ucenicii, însă după înviere, cu toate că nu-i iubea mai puțin, purtarea Lui față de ei era mai rezervată. Aceasta a fost fără îndoială pentru a le imprima mai puternic demnitatea și onoarea marii Sale înălțări, și a le inspira respectul cuvenit persoanei și autorității Sale. Deși lui Isus ca om nu I-a lipsit niciodată acea demnitate a comportamentului care cere respect, totuși, după schimbarea Sa la natura divină era necesară și potrivită o rezervă mai mare. O asemenea rezervă a fost totdeauna menținută de Iehova față de creaturile Sale, și ea este potrivită în situația dată. Această rezervă a marcat toate întrevederile Domnului nostru cu ucenicii după învierea Sa. Acestea erau foarte scurte, tocmai cum spusese: „Nu voi mai vorbi mult cu voi”. Ioan 14:30.

Celor care cred că Tatăl nostru ceresc este spirit și nu om, nu le va fi greu să înțeleagă că Domnul nostru Isus, care acum este înălțat la natura divină și care este nu numai o asemănare morală a lui Dumnezeu, ci de fapt este „reprezentarea exactă a Ființei Lui”, nu mai este om, ci ființă spirituală pe care nici un om nu L-a văzut și nici nu-L poate vedea fără un miracol. Este tot atât de imposibil pentru oameni să vadă gloria dezvăluită a Domnului Isus, după cum este imposibil și să-L vadă pe Iehova. Să ne gândim un moment cum numai o reflexie a gloriei spirituale a afectat pe Moise și pe Israel la Sinai (Evr. 12:21; Exod. 19; 20:19-21; 33:20-23; 34:29-35). „Priveliștea aceea era așa de înfricoșătoare, încât Moise a zis: «Sunt nespus de îngrozit și tremur»”. Și deși Moise a fost întărit supranatural ca să privească gloria Domnului, așa încât patruzeci de zile și partuzeci de nopți, singur cu Dumnezeu, umbrit de gloria Sa ((B132)) și fără mâncare și băutură, el a primit și a scris legea divină (Exod. 34:28), totuși când a cerut să-L vadă pe Iehova față în față i s-a spus: „Fața nu vei putea să Mi-o vezi, căci nu poate omul să Mă vadă și să trăiască” (Exod. 33:20). Prin urmare, tot ce a văzut Moise a fost o apariție care reprezenta pe Dumnezeu, și nimic mai mult n-a fost posibil. Aceasta este în armonie și cu cuvintele apostolului: „Nimeni nemuritor, nevăzut, pe care nici un om nu L-a văzut, nici nu-L poate vedea [vreodată]” (1 Tim. 6:15, 16). Dar este clar declarat că ființele spirituale pot vedea și văd pe Dumnezeu, care este El Însuși o ființă spirituală. Matei 18:10.

Dacă Domnul nostru este tot „Omul Hristos Isus care S-a dat pe Sine Însuși ca preț de răscumpărare pentru toți” (1 Tim. 2:5, 6) -- dacă, fiind dat la moarte în trup El a înviat din nou în trup, și nu, cum spune apostolul, un spirit dătător de viață -- atunci în loc să fie înălțat mai presus de îngeri și de orice nume care se poate numi sub ceruri și pe pământ, El este încă om. Și dacă El Și-a păstrat forma de rob, pe care a luat-o cu scopul de a suferi moartea pentru fiecare om, și este și acum cu puțin mai prejos decât îngerii, atunci El nu-L poate vedea pe Dumnezeu niciodată. Cât de irațională este această vedere când este examinată cu totul în lumina mărturiei apostolice! Gândiți-vă de asemenea că dacă trupul Domnului nostru, care a fost străpuns și rănit de cuie, de suliță și de cununa de spini, și care a fost marcat de suferințe, este trupul Său spiritual glorios, și dacă cicatricile și trăsăturile omenești desfigurate sunt părți integrante ale Domnului înălțat, atunci El este departe de a fi frumos, chiar dacă trebuie să iubim rănile îndurate pentru noi. Și dacă El poartă astfel un trup imperfect, cu urme de răni, desfigurat, și dacă noi vom fi asemenea Lui, n-ar implica aceasta că apostolii și sfinții care au fost răstigniți, decapitați, omorâți cu pietre, arși, tăiați în bucăți și sfâșiați de fiare, precum și cei care au suferit accidente, la fel, fiecare dintre ei își va purta cusururile și semnele rănilor lui? Și cu ((B133)) acest mod de a vedea, n-ar prezenta cerul cel mai îngrozitor spectacol -- pentru toată veșnicia? Dar nu acesta este cazul și nimeni n-ar putea susține multă vreme o vedere atât de nerațională și nescripturală. Ființele spirituale sunt ființe desăvârșite în fiecare amănunt, și astfel apostolul amintește Bisericii, care este moștenitoarea gloriei și onoarei spirituale sau cerești, că deși semănată [în moarte] în slăbiciune [cu semne și răni etc.] ea [ființa] este înviată în putere; deși semănată în necinste [brăzdați de griji și necaz etc.] înviază în slavă; deși semănat trup firesc [literal, „trup animal”] înviază trup spiritual; și că, după cum am purtat chipul tatălui pământesc, vom purta chipul Domnului ceresc (1 Cor. 15:42-51). Domnul nostru Isus a luat și a purtat pentru noi și chipul celui pământesc pentru un timp, ca să ne poată răscumpăra. Dar prin învierea Sa, El a devenit Domnul ceresc (Rom. 14:9), iar noi, dacă suntem credincioși, vom purta curând chipul Domnului ceresc (trupuri spirituale), după cum acum mai purtăm încă chipul domnului pământesc, Adam (trupuri umane).

Să ne amintim cazul lui Pavel -- pentru ca el să poată fi unul dintre apostoli trebuia să fie un martor -- trebuia să vadă pe Domnul după învierea Sa. El n-a fost unul dintre cei care au văzut manifestările învierii și prezenței Sale în decursul celor patruzeci de zile, de aceea i-a fost acordată o întrezărire specială a Domnului. Însă el L-a văzut, nu cum L-au văzut ceilalți -- nu acoperit de vălul trupului și veșmintelor de diferite forme. Și cea mai fugară privire la persoana glorioasă a Domnului nostru fără văl, l-a făcut să cadă la pământ orbit de o glorie a cărei „strălucire o întrecea pe cea a soarelui în miezul zilei”; și pentru a fi vindecat măcar în parte de această orbire a fost necesară o minune (Fapt. 9:17, 18). Nu L-a văzut Pavel pe Domnul așa cum este -- o ființă spirituală? Și n-a apărut Domnul nostru în decursul celor patruzeci de zile așa cum a fost, adică așa cum fusese înainte, pentru scopurile și motivele speciale deja arătate? Nu avem nici un motiv să ne îndoim de ((B134)) aceasta. Dar Domnul a avut un scop în faptul că lui Pavel i S-a arătat în acest fel, întocmai cum faptul că celorlalți li s-a arătat altfel a avut și a servit unui alt scop. Pavel arată acest scop, zicând: „După ei toți ca unuia născut Înainte de vreme mi S-a arătat și mie” (1 Cor. 15:8, după nota de subsol la trad. reviz. -- n. e.). După cum învierea Domnului nostru a fost nașterea Sa din moarte, la deplina perfecțiune a ființei spirituale (Col. 1:18; Rom. 8:29), tot așa învierea Bisericii, Corpul lui Cristos, este arătată aici și în alte locuri ca o naștere. La nașterea sau învierea noastră ca ființe spirituale, vom vedea pe Domnul așa cum este, întocmai cum L-a văzut Pavel; dar noi, fiind schimbați sau născuți atunci ființe spirituale, nu vom fi doborâți la pământ, nici orbiți la vederea persoanei glorioase a Domnului nostru. Cuvintele lui Pavel vreau să spună că el L-a văzut așa cum Îl vom vedea noi -- „așa cum este”; el L-a văzut așa cum Îl va vedea întregul Corp al lui Cristos, însă el L-a văzut Înainte de vreme, înainte de a fi născut dintre morți și prin urmare înainte de a fi capabil să suporte -- totuși „așa cum” fiecare născut în acest fel Îl va vedea la timpul cuvenit.

Moise, coborând de pe munte pentru a comunica Israelului Legământul Legii, a fost un tip al mai Marelui Legiuitor și Mijlocitor al Noului Legământ, care la a doua venire Se va prezenta ca să conducă și să binecuvânteze lumea. Prin urmare, Moise a simbolizat Biserica întreagă, al cărei Cap este Domnul nostru. Fața lui Moise a fost făcută să strălucească, așa încât poporul n-a putut să-l privească, și după aceea a trebuit să poarte un văl, ca tip al gloriei spirituale a lui Cristos, o ilustrație a punctului pe care-l examinăm acum. Cristos are gloria și strălucirea adevărată, imaginea exactă a persoanei Tatălui, iar noi vom fi asemenea Lui, și nimeni nu poate privi această glorie; de aceea, oricare va fi manifestarea Legiuitorului față de lume când gloria Domnului se va descoperi, gloria persoanelor spirituale nu va putea fi văzută. Ele vor vorbi prin văl -- sub acoperire. Aceasta, și încă mai mult, a fost semnificația vălului lui Mosie. Exod. 34:30-33.

((B135))

Acordând subiectului un studiu atent, ajungem tot mai mult să recunoaștem înțelepciunea divină arătată în maniera de a le descoperi apostolilor învierea Domnului nostru, pentru ca ei să fie pe deplin satisfăcuți și martori vrednici de încredere, și pentru ca cei umiliți din lume să poată primi mărturia lor și să creadă că Dumnezeu L-a înviat pe Domnul nostru din morți -- ca ei să-L poată recunoaște ca pe Acela care a fost mort, dar care acum este viu în vecii vecilor, și crezând să poată veni la Dumnezeu prin El. Și privindu-L sub călăuzirea Spiritului sfânt al adevărului, mințile noastre se lărgesc și nu-L mai vedem pe omul Cristos Isus, ci pe Domnul slavei și al puterii, părtaș al naturii divine. Și astfel Îl cunoaștem pe El, pentru a cărui venire și împărăție s-a rugat și a așteptat Biserica atât de serios. Și nimeni, recunoscând cum se cuvine marea Sa înălțare, nu poate aștepta la a doua venire a Sa pe omul Cristos Isus în trupul de carne pregătit pentru jertfă și rănit și dat la moarte ca răscumpărarea noastră. Nici nu trebuie să ne așteptăm ca la a doua venire, El să „Se arate” sau să Se manifeste lumii în diferite forme de carne și oase -- ceea ce a fost necesar pentru acei martori așa cum vom vedea, foarte diferit.

Din cele ce am văzut cu privire la ființele spirituale și la manifestările lor în timpurile trecute, este evident că dacă Domnul nostru ar fi să Se manifeste la a doua venire a Sa, fie deschizând ochii oamenilor ca să-I privească gloria, cum a făcut cu Pavel și cu Daniel, fie luând trup omenesc, ar fi în dauna planului descoperit în Cuvântul Său. Efectul arătării Sale în glorie lumii, ochii lor fiind în mod miraculos pregătiți ca să-L poată vedea, ar fi aproape să-i paralizeze prin vederea aceea copleșitoare, în timp ce a apărea ca om, ar însemna a coborî standardul demnității și a da naturii și formei divine o apreciere mai joasă decât cea adevărată. Cum nici una din aceste metode n-ar părea să fie necesară ((B136)) sau recomandabilă acum, nu putem presupune că va fi adoptată vreuna din ele.

Dimpotrivă, ar trebui să așteptăm ca Cristosul să fie manifestat în trupul omenirii în același mod în care atunci când Domnul a „devenit trup” și a locuit printre oameni, Dumnezeu S-a manifestat în trupul Său. Natura umană, când este perfectă și în armonie cu Dumnezeu, este o asemănare a lui Dumnezeu în trup; ca atare, Adam cel inițial perfect a fost o asemănare a lui Dumnezeu, iar omul perfect Cristos Isus de asemenea; așa încât El a putut să-i spună ucenicului Filip, care a cerut să-L vadă pe Tatăl: „Cine M-a văzut pe Mine a văzut pe Tatăl” -- a văzut asemănarea lui Dumnezeu în trup, „Dumnezeu manifestat în trup”.

La fel și omenirea în general, pe măsură ce membrii ei vor reveni treptat la chipul de multă vreme pierdut al lui Dumnezeu, ei vor fi chipuri și asemănări trupești ale Tatălui și ale Cristosului. Chiar la începutul Mileniului, după cum am văzut, vor exista modele de umanitate perfectă în fața lumii (vezi Vol. I, pag. 287-293): Avraam, Isaac, Iacov și sfinții profeți, deja încercați și aprobați, vor fi „prinți” printre oameni, exponenții și reprezentanții împărăției spirituale, nevăzute. Cristos va fi manifestat în aceștia -- în trupul lor -- așa cum Tatăl a fost manifestat în trupul Lui. Și când „cine va vrea” va ajunge la perfecțiune și va veni în deplină armonie cu voința lui Cristos, fiecare din aceștia va fi un chip al lui Dumnezeu și al lui Cristos, și în fiecare din aceștia va fi manifestat Cristos.

Pentru că a fost creat în chipul moral al lui Dumnezeu, omul perfect, consacrat pe deplin, va fi capabil să aprecieze perfect Spiritul sfânt și Cuvântul lui Dumnezeu; iar Biserica glorificată îl va conduce. Fără îndoială, de asemenea, că viziunile și descoperirile directe, precum și comunicările generale între Împărăția spirituală și reprezentanții și exponenții ei pământești vor fi mult mai libere și mai generale decât au fost vreodată înainte comunicările similare -- vor fi mai mult conform ordinii comuniunilor din Eden, ((B137)) înainte ca păcatul să fi adus condamnare și separare de favoarea și comuniunea lui Dumnezeu.

Nimic deci, nici rațional nici scriptural, nu cere ca Domnul să Se arate la a doua venire a Sa în diferite trupuri de carne și oase. Că o asemenea procedură nu este esențială este evident din succesul împărăției lui Satan care lucrează prin ființe umane ca agenți. Cei care se împărtășesc din spiritul răului și al erorii îl reprezintă cel mai deplin pe marele prinț nevăzut. El este vizibil astfel în trupul lor cu toate că el însuși este o ființă spirituală, invizibilă pentru oameni.

Membrii Cristosului „schimbați”, făcuți părtași ai naturii divine, vor fi ființe spirituale, după cum și Satan este o ființă spirituală, și deopotrivă invizibili pentru oameni. Activitatea lor va fi similară ca manieră, deși direct opusă în caracter și rezultate; agenții lor onorați, nu legați și înrobiți prin ignoranță și slăbiciune cum sunt cei mai mulți dintre slujitorii lui Satan, ci făcuți desăvârșiți și „cu adevărat liberi”, vor lucra inteligent și armonios, de bună voie și din iubire; iar funcțiile lor vor fi răsplăți ale dreptății.

Prezența Domnului nostru va fi manifestată lumii prin demonstrații de „putere și slavă mare”, nu însă neapărat pentru vederea naturală, ci pentru ochii înțelegerii lor, când se vor deschide pentru aprecierea marilor schimbări pe care le va face noul Conducător. Prezența și autoritatea Sa dreaptă vor fi recunoscute atât prin pedepsele, cât și prin binecuvântările care vor curge către omenire de la domnia Sa.

Multă vreme s-a crezut în general că strâmtorarea și necazul vin asupra celor răi ca pedepse pentru facerea răului. Aceasta părând a fi o lege naturală și potrivită, oamenii în general au acceptat-o, crezând că așa trebuie să fie, chiar dacă nu este așa; totuși faptele aspre ale experienței sunt în acord cu Biblia, că în trecut cei evlavioși au suferit cel mai adesea necazuri și persecuții (2 Tim. 3:12). Dar în „ziua strâmtorării”, perioada celor patruzeci de ani care introduc ((B138)) domnia lui Mesia, această ordine va începe să se inverseze. În ziua aceea puterile rele vor fi răsturnate, iar dreptatea, stabilită printr-un proces treptat, va îndeplini grabnic o răsplătire corespunzătoare a răufăcătorilor și binecuvântări celor care vor face bine. „Necaz și strâmtorare va veni peste orice suflet omenesc care face răul; . . . Dar slavă, cinste și pace va veni însă peste oricine face binele”, în „ziua mâniei și a arătării dreptei judecăți a lui Dumnezeu, care va răsplăti fiecăruia după faptele lui” (Rom. 2:9, 10, 6, 5). Și fiindcă acum există așa de mult rău, răsplătirea va fi foarte severă la început; formând un „timp de strâmtorare cum n-a mai fost de când sunt popoarele”. Așadar, în răzbunare, în strâmtorare și în mânia asupra popoarelor, Domnul va descoperi lumii faptul schimbării de dispensații și de conducători. Și astfel, „când se împlinesc judecățile Tale (Domnului) pe pământ, locuitorii lumii învață dreptatea” (Isa. 26:5-11). Ei vor învăța că sub noua ordine de lucruri cei care vor face binele vor fi înălțați, iar cei care vor face răul vor fi restrânși și pedepsiți. Pentru o mărturie profetică clară cu privire la această Împărăție și la operarea ei în favoarea celor umiliți, corecți, săraci, nevoiași și asupriți, și cu privire la răsturnarea de către ea a monopolurilor și a oricărui sistem de nedreptate și de asuprire, precum și cu privire la egalizarea generală a afacerilor omenești, citiți cu atenție Psalmul 72:1-19; 37:1-14.

Împăratul nostru Se va descoperi astfel în mod treptat: unii Îl vor recunoaște pe noul Conducător mai devreme decât alții, dar în cele din urmă „orice ochi Îl va vedea” [horao -- discerne] (Apoc. 1:7). Dar „El vine cu norii”; și în timp ce norii strâmtorării sunt grei și întunecați, când munții (împărățiile acestei lumi) se cutremură și cad, iar pământul (societatea organizată) se clatină, se dezintegrează, se topește, unii vor începe să înțeleagă că ceea ce vestim noi acum a sosit deja -- că ziua cea mare a lui Iehova a sosit; că ziua prezisă a ((B139)) strâmtorării și a mâniei asupra națiunilor acum începe, și că Unsul lui Iehova Își ia marea Sa putere și Își începe lucrarea de a face din judecată o linie și din dreptate un fir cu plumb (Isa. 28:17). Iar „El trebuie să împărățească până” va fi pus jos toate autoritățile și toate legile de pe pământ care sunt contrare celor care stăpânesc în cer.

Pe măsură ce strâmtorarea va crește, oamenii vor căuta, dar în zadar, un adăpost în „vizuini” și peșteri, în marile stânci și fortărețe ale societății (francmasoneria, Odd Fellowship, uniuni sindicale, bresle, trusturi și toate societățile laice și eclesiastice) și în munții (guvernele) pământului, zicând: „Cădeți peste noi* [acoperiți-ne, protejați-ne] și ascundeți-ne de Fața Aceluia care stă pe scaunul de domnie și de mânia Mielului; căci a venit ziua cea mare a mâniei Lui”. Apoc. 6:15-17.

*Cuvântul grecesc epi, folosit aici, este în general tradus pe, dar are și semnificația peste și împrejur, și așa este tradus de multe ori în versiunea comună. Ideea este aceea de protejare, nu de distrugere. Vederea comună asupra acestui pasaj, conform căreia el învață că oamenii răi vor avea destulă credință să se roage ca munții literali să cadă, este absurdă. Adevărata împlinire începe deja: cei mari, cei bogați, și nu mai puțin cei săraci, caută acum la munți, la stânci și la peșteri adăpost de furtuna întunecată a necazului pe care toți o văd adunându-se.

Idolatria banului care a înnebunit toată lumea și care va avea un rol atât de proeminent în strâmtorare, pricinuind neliniște nu numai pentru acumularea lui, ci și pentru păstrarea lui, trebuie să fie complet nimicită, după cum se arată în Isaia 2:8-21; Ezec. 7:17-19.

Ziua cea mare a strâmtorării va fi recunoscută și toți vor căuta protecție de furtuna ei, deși puțini vor recunoaște judecățile Domnului atunci răspândite peste tot în lume ca rezultat al prezenței Sale, al stabilirii autorității Sale și al aplicării legilor Sale. În cele din urmă însă toți vor recunoaște ((B140)) [„vedea”] pe Împăratul slavei; și toți cei care vor iubi atunci dreptatea se vor bucura să-L asculte și să se conformeze pe deplin cerințelor Sale drepte.

Acesta va fi un timp de răsplătire pentru toți cei care prin înșelăciune sau prin forță, uneori în numele legii și sub aprobarea ei, au acaparat pe nedrept drepturile sau proprietățile altora. Răsplătirea, după cum am văzut, va veni de la Domnul prin ridicarea maselor populare. În strâmtorarea lor, nevrând să se despartă de un dolar sau de un pogon de pământ, sau de un drept asumat sau de o demnitate de care se bucuraseră de multă vreme și care nu le fusese contestată, dar văzând răsplătirea apropiindu-se, mulți vor căuta acoperirea organizațiilor până atunci puternice -- civile, sociale și religioase -- să le promoveze și să le apere interesele, simțind că singuri ar cădea. Dar acestea nu vor putea să-i scape în ziua mâniei Domnului. Conflictul și răsplătirea care se apropie vor face ca toate familiile pământului să bocească; pentru că va fi un timp de strâmtorare cum n-a mai fost de când sunt popoarele -- nu, și nici nu va mai fi vreodată. Ele vor boci din „pricina Lui”, din pricina judecăților Lui care vor produce marea strâmtorare într-un mod natural; pentru că Domnul Se ridică să clatine îngrozitor pământul și să-i nimicească stricăciunile (Isa. 2:21). Atât de cuprinzătoare vor fi judecățile și necazul, încât nimeni nu va scăpa. În cele din urmă tot ochiul va discerne schimbarea și va recunoaște că Domnul domnește. Strâmtorarea ar putea fi mult diminuată dacă oamenii ar putea să vadă și să acționeze prompt după principiile echității, ignorând și renunțând la toate privilegiile nedrepte din trecut, chiar dacă ele ar fi legalizate; dar egoismul nu va permite aceasta, până când strâmtorarea va izbucni și va răsturna pe cei mândri, va umili pe cei puternici și va înălța pe cei umiliți.

Dar marea masă a omenirii nu va ajunge să înțeleagă adevărata stare de lucruri până când ziua cea mare de strâmtorare va fi aproape de sfârșit -- până când împărățiile ((B141)) neamurilor vor fi prefăcute în pulbere și îndepărtate cu totul, nemaigăsindu-se loc pentru ele (în 1915 d. Cr., cum am arătat în capitolul precedent) -- până când Babilonul cel mare va fi complet răsturnat și influența lui asupra lumii va fi zdrobită. Atunci ei vor vedea că marea strâmtorare prin care vor fi trecut a fost ceea ce este numit simbolic „războiul zilei celei mari a Dumnezeului Celui Atotputernic” (Apoc. 16:14); că în măsura în care ei au susținut eroarea și răul, în aceeași măsură au luptat împotriva legii și forțelor noului imperiu și a noului Conducător al pământului; și că în măsura în care limba, pana, mâinile, influența și mijloacele lor au fost folosite ca să sprijine dreptatea și adevărul asupra oricărui subiect, în aceeași măsură ei au luptat de partea Domnului.

Unii vor învăța semnificația strâmtorării mai repede decât alții, pentru că vor fi mai ascultători. Și pe parcursul întregii strâmtorări vor fi în lume aceia care vor pune mărturie pentru cauza ei, declarând că prezența Domnului și stabilirea Împărăției Sale, care este în opoziție cu puterile întunericului, este adevărata cauză a strâmtorării, clătinării și răsturnării societății, arătând că toți cei care se opun adevărului și dreptății sunt vrăjmașii împărăției celei noi, și că, dacă nu se vor preda fără întârziere, vor trebui curând să sufere o rușinoasă înfrângere. Totuși masele nu vor ține seama de sfatul înțelept, după cum au făcut întotdeauna, până când vor fi cu totul umilite sub conducerea de fier a noii împărății, numai la sfârșit dându-și seama de nechibzuința căii lor.

Adevăratul învățător și purtător de lumină (Mat. 5:14), Biserica adevărată, corpul lui Cristos, nu va fi lăsată în întunecime ca să învețe despre prezența Domnului ei prin manifestările mâniei și puterii Sale, așa cum va învăța lumea. Pentru iluminarea ei s-a făcut pregătire specială. Prin cuvântul sigur al profeției, care strălucește ca o lumină într-un loc întunecos, ea este clar și precis informată chiar ce ((B142)) trebuie să aștepte (2 Pet. 1:19). Prin cuvântul profetic ea va fi nu numai protejată de descurajare și făcută în stare să învingă atacurile, cursele și pietrele de poticnire, atât de multe în „ziua cea rea”, și astfel să stea aprobată de Dumnezeu, ci ea va deveni și purtătorul de lumină și învățătorul lumii. Biserica este astfel făcută în stare să arate lumii cauza strâmtorării, să vestească prezența noului Conducător, să declare metodele, planul și obiectivul noii dispensații, și să instruiască lumea în privința celui mai înțelept curs de urmat în vederea acestor lucruri. Și chiar dacă oamenii nu vor da atenție instrucțiunilor până când lecția supunerii le va fi fost impusă prin necaz, totuși acestea îi vor ajuta mult la învățarea acestei lecții. La această misiune a „picioarelor”, sau a celor din urmă membri ai Bisericii, care vor vesti pe munți (împărății) domnia lui Cristos începută, se referă Isaia 52:7.

Scripturi care par a se contrazice

Sunt în Scriptură unele declarații referitoare la modul întoarcerii și arătării Domnului, care, înainte de a fi examinate critic, par a fi în contradicție unele cu altele. Și fără îndoială că ele au servit timp de secole scopului divin de a ascunde adevărul până la timpul când va fi cuvenit să fie înțeles; și chiar și atunci să fie ascuns de toți, cu excepția clasei speciale a celor consacrați cărora acesta le-a fost intenționat.

De exemplu, Domnul nostru a zis: „Iată, Eu vin ca un hoț” și „Cum a fost în zilele lui Noe, la fel va fi și în zilele Fiului Omului [în zilele prezenței Sale]: mâncau, beau, se însurau, se măritau”, „și n-au știut nimic, până când a venit potopul”. „Și fiind întrebat de farisei când va veni Împărăția lui Dumnezeu, Isus a răspuns și le-a zis: «Împărăția lui Dumnezeu nu vine în așa fel ca să atragă atenția»” [nota marginală la traducerea engleză, „cu manifestare exterioară”]. Apoc. 16:15; Luca 17:26, 27, 20; Mat. 24:38, 39.

((B143))

Aceste scripturi declară și ilustrează clar modul venirii Domnului. Ele arată că El va fi prezent nevăzut, făcând o lucrare de care lumea va fi pentru un timp cu totul în necunoștință. Sosirea Lui prin urmare trebuie să fie într-un mod liniștit, neobservată și cu totul neștiută de lume, întocmai cum ar veni „un hoț”, fără zgomot sau altă demonstrație care să atragă atenția. După cum în zilele lui Noe lumea își vedea de afaceri ca de obicei, fără să fie câtuși de puțin tulburată și fără nici chiar cea mai slabă credință în propovăduirea lui Noe cu privire la potopul viitor, tot așa, în prima parte a Zilei Domnului, lumea neavând nici o credință în vestea prezenței Sale și a strâmtorării iminente, va continua ca de obicei, nedând nici o atenție unei astfel de propovăduiri până când, în marele potop al strâmtorării, lumea veche -- vechea ordine de lucruri -- se va prăbuși, va trece, ca pregătire pentru stabilirea deplină a noii ordini, Împărăția lui Dumnezeu sub toată întinderea cerurilor -- „Cum a fost în zilele lui Noe, la fel va fi și în zilele [prezenței] Fiului Omului”.

Pe de altă parte, găsim scripturi care la prima vedere par a fi în contradicție directă cu acestea, ca de exemplu: „Însuși Domnul, cu un strigăt de strângere laolaltă, cu glasul arhanghelului și cu trâmbița lui Dumnezeu, Se va coborî din cer”. Domnul Isus se va descoperi „din cer, cu îngerii puterii Lui, într-o flacără de foc, aducând răzbunare peste cei care nu cunosc pe Dumnezeu și peste cei care nu ascultă de Evanghelia Domnului nostru Isus Hristos”. „Toate popoarele [lumea] . . . vor vedea pe Fiul Omului venind pe norii cerului, cu putere și cu mare slavă.” „Iată, El vine cu norii și orice ochi Îl va vedea.” 1 Tes. 4:16; 2 Tes. 1:7, 8; Mat. 24:30; Apoc. 1:7.

Ca și căutători ai adevărului, nu va fi destul să spunem în legătură cu aceste pasaje că majoritatea lor par să favorizeze vederea care suntem noi înclinați s-o preferăm, indiferent ((B144)) care ar fi ea, și apoi să le nesocotim pe celelalte. Până când nu avem o vedere asupra subiectului în care fiecare declarație a Bibliei să-și găsească o reprezentare rezonabilă, nu trebuie să ne simțim siguri că avem adevărul cu privire la subiect. O singură declarație a lui Dumnezeu este tot atât de adevărată și este o temelie tot atât de fermă pentru credință ca și o sută. Și ar fi mai înțelept să căutăm o înțelegere armonioasă decât să ajungem la o concluzie sau să adoptăm o teorie bazată pe o interpretare unilaterală, și astfel să ne înșelăm pe noi înșine și pe alții.

Creștinii în general nu fac nici un efort să pună în armonie aceste declarații, și de aceea ideile lor sunt unilaterale și incorecte. Cea din urmă grupă de declarații este tot atât de clară ca și prima, și se pare că învață tocmai contrariul unui mod de venire și de prezență a Domnului liniștită, neobservată, ca un hoț. Pe lângă aceste declarații, ni se arată alte două feluri ale venirii Sale, și anume: „Acest Isus, care a fost înălțat la cer dintre voi, va veni În acelaȘi fel cum L-ați văzut mergând la cer”, și, „Căci, așa cum iese fulgerul de la răsărit și se arată până la apus, așa va fi și la venirea Fiului Omului” (Fapt. 1:11; Mat. 24:27). Pentru a ajunge la o concluzie corectă trebuie să le acordăm și acestora greutatea cuvenită.

În examinarea subiectului ar trebui să observăm că în timp ce Domnul nostru a afirmat ca un fapt hotărât că Împărăția Sa se va stabili fără manifestare exterioară și că venirea Sa, prezența Sa, va fi ca un hoț, cerând veghere concentrată, atentă, pentru a o înțelege și discerne, toate textele de mai sus, citate în general ca dovezi ale unei manifestări exterioare, vizibile, sunt într-un limbaj profund figurativ, cu excepția celui care spune că El va veni în același fel cum S-a dus. Interpretarea declarațiilor simbolice trebuie totdeauna să se adapteze declarațiilor mai clare, mai literale, de îndată ce le este recunoscut caracterul simbolic. Ori de câte ori o interpretare literală ar încălca rațiunea și ar pune ((B145)) pasajul în contradicție directă cu declarațiile clare ale Scripturii, un asemenea pasaj ar trebui considerat figurativ, iar interpretarea lui ca simbol ar trebui căutată în armonie cu pasajele evident clare și literale, și cu caracterul și obiectivul general al planului descoperit. În acest caz, recunoscând și interpretând astfel simbolurile, frumoasa armonie a tuturor declarațiilor este vădită. Să le examinăm acum și să vedem cât de perfect sunt ele în acord cu pasajele care nu sunt simbolice.

„Căci însuși Domnul, cu un strigăt arhanghelului și cu trâmbița lui Dumnezeu Se va coborî din cer” (1 Tes. 4:16). Glasul și trâmbița menționate aici corespund în toate privințele cu aceleași ilustrații folosite în Apocalipsa 11:15-19 -- „Îngerul al șaptelea a sunat din trâmbiță. Și în cer s-au auzit glasuri puternice, care ziceau: «Împărăția lumii a ajuns a Domnului nostru și a Hristosului Său. Și El va împărăți în vecii vecilor». . . . Și neamurile se umpluseră de mânie, dar a venit mânia Ta și timpul ca cei morți să fie judecați” etc. Aceleași evenimente sunt menționate și în profeția lui Daniel: „În timpul acela se va scula [va prelua controlul] marele prinț Mihail [Cristos] . . . acesta va fi un timp de strâmtorare, cum n-a mai fost de când sunt popoarele. . . . Mulți dintre cei care dorm în țărâna pământului se vor trezi”. Iar Pavel, la mențiunea sa despre glas și trâmbiță, adaugă declarația: „Întâi vor învia cei morți în Hristos”. În 2 Timotei 4:1 el spune mai departe că Cristos va judeca viii și morții, în acest timp al arătării și al împărăției Sale; iar începutul acestei judecăți a popoarelor în viață este peste tot descris ca cel mai mare timp de strâmtorare pe care l-a cunoscut lumea vreodată. Dan.12:1.

Astfel Pavel, Ioan și Daniel se referă în mod evident la același timp, timpul arătării Domnului nostru și al stabilirii împărăției Sale în mijlocul unui mare timp de strâmtorare, precum și la evenimentele care îl precedă și-l introduc. ((B146)) Fiecare scriitor arată același rezultat ca urmare a ridicării lui Mihail, glasurile și trâmbița, adică strâmtorarea și mânia asupra popoarelor și învierea morților. Să observăm apoi ilustrația folosită:

„Cu un strigăt.” Cuvântul grecesc tradus aici prin „strigăt” este keleusma și înseamnă un strigăt de încurajare. Un strigăt implică un mesaj public, destinat pentru urechile, nu a celor puțini, ci a unei mulțimi amestecate. El este intenționat în general fie să alarmeze și să îngrozească, fie să ajute și să încurajeze. Sau poate avea un efect asupra unei clase, iar efectul contrar asupra alteia, după împrejurări și condiții.

Aspectul afacerilor din lume în ultimii cincisprezece ani corespunde în mod izbitor cu acest simbol, prin izbucniri de încurajare mondială ca toți oamenii să se trezească la sentimentul drepturilor și privilegiilor lor ca oameni, și să ia seama la relațiile lor reciproce, la principiile pe care ele sunt bazate și la scopurile pe care trebuie să le îndeplinească. Unde pe fața pământului este națiunea civilizată care n-a auzit strigătul și care nu este influențată de el! Întreaga lume civilizată a studiat în ultimii câțiva ani economia politică, drepturile civile și libertățile sociale ca niciodată înainte în analele istoriei; iar oamenii se încurajează unii pe alții și sunt încurajați ca niciodată înainte, să cerceteze aceste subiecte chiar până la temelie. Strigătul de încurajare început prin creșterea cunoștinței printre oameni a făcut deja ocolul pământului, și sub influența lui oamenii se unesc între ei, încurajați și ajutați de oameni inteligenți și înzestrați, să lupte și să se străduiască pentru drepturi și libertăți atât reale cât și închipuite; și pe măsură ce organizațiile lor cresc și se înmulțesc, strigătul devine tot mai tare și mai prelung, și în final va rezulta, așa cum a fost prezis, marele timp de strâmtorare și de tumult al popoarelor înfuriate. Acest rezultat este descris în mod grăitor de către profet -- „Un ((B147)) vuiet se aude pe munți [împărății], ca vuietul de popor mult; se aude o zarvă de împărății, de popoare adunate. Domnul oștirilor Își cercetează oastea care va da lupta”. Isa. 13:4.

„Glasul arhanghelului” este un alt simbol remarcabil, de o importanță asemănătoare. Numele „arhanghel” înseamnă sol principal; și Însuși Domnul nostru uns este Solul principal al lui Iehova -- „Solul Legământului” (Mal. 3:1). Daniel se referă la același personaj, numindu-l Mihail, care înseamnă Cel asemenea lui Dumnezeu -- un nume potrivit pentru Cel care este „reprezentarea exactă a Ființei Tatălui” și reprezentantul puterii și autorității Sale. Glasul Arhanghelului reprezintă autoritatea și comanda lui Cristos. Acest simbol reprezintă deci pe Cristos preluând controlul, sau începându-Și domnia și dând poruncile, ordinele Sale oficiale, anunțând schimbarea dispensației prin intrarea în vigoare a legilor împărăției Sale.

Aceeași idee este exprimată în alt mod de către Daniel, când zice că în timpul acela „se va scula” Mihail, marele prinț. A se scula înseamnă a-și asuma autoritatea, a da ordine. Vezi „se va scula” în Isaia 2:19, 21. O altă ilustrație a acestui simbol este dată prin David, care spune profetic despre Cristos: „Glasul Lui răsună, și pământul se topește”. Timpul de mare strâmtorare se va precipita și pământul (societatea organizată) se va topi sau se va dezintegra sub schimbarea de administrație care va intra în vigoare când va răsuna glasul poruncii noului Împărat. La porunca Sa, sistemele erorii, civile, sociale și religioase, trebuie să cadă, oricât de vechi sau de ferm înrădăcinate și fortificate ar putea fi ele. Sabia care iese din gura Lui va pricinui prăpădul: Adevărul asupra fiecărui subiect și sub toate aspectele lui diverse va judeca pe oameni, și sub puterea și domnia Lui va produce răsturnarea răului și a erorii în miile lor de forme.

„Trâmbița lui Dumnezeu”. Mulți, fără să se gândească, par să nutrească ideea că această trâmbiță va fi un sunet literal ((B148)) în aer. Dar se va vedea că aceasta este o așteptare nerațională, când se va observa că Pavel se referă aici la ceea ce Revelatorul numește „a șaptea trâmbiță”, „cea din urmă trâmbiță” dintr-o serie de trâmbițe simbolice (Apoc. 11:15; 1 Cor. 15:52). Dovada că aceste referințe sunt la aceeași trâmbiță se găsește în relatarea evenimentelor legate de fiecare din ele. Pavel menționează învierea și stabilirea Împărăției Domnului, ca fiind legate de „trâmbița lui Dumnezeu”, iar Revelatorul menționează aceleași evenimente cu o exactitate și mai mare. Faptul că „a șaptea” sau „cea din urmă” trâmbiță este în mod potrivit numită „trâmbița lui Dumnezeu” este de asemenea evident când ne amintim că evenimentele menționate sub cele șase trâmbițe precedente din Apocalipsa se referă la acțiunile oamenilor, în timp ce a șaptea se referă în mod special la lucrarea Domnului și cuprinde „ziua Domnului”. Fiindcă cele șase trâmbițe precedente au fost simbolice -- și acest lucru este admis în general de către comentatorii și cercetătorii care au vreo pretenție că interpretează Apocalipsa -- ar însemna o încălcare a rațiunii și a bunului simț a se aștepta ca a șaptea, ultima din serie, să fie un sunet literal, auzibil în aer. Și nu numai atât, dar nu ar fi în armonie nici cu metodele generale ale Domnului, nici cu acele declarații ale Scripturii care arată modul secret al venirii Sale; căci un hoț nu sună niciodată din trâmbiță ca să-și anunțe sosirea.

Toate cele șapte trâmbițe din Apocalipsa sunt simbolice și reprezintă șapte mari perioade de timp și evenimentele lor. Lăsăm examinarea acestora pentru un volum următor. Este suficient să spunem aici că noi ne aflăm astăzi chiar în mijlocul evenimentelor care marchează sunetul celei de-a șaptea trâmbițe. Glasurile puternice, înmulțirea cunoștinței, popoarele înfuriate etc., luate în legătură cu profețiile timpului, stabilesc aceasta ca un fapt. Multe evenimente trebuie încă să mai aibă loc înainte ca această a șaptea sau ultimă trâmbiță să înceteze a mai suna; ca de exemplu, ((B149)) răsplătirea sfinților și a profeților, învierea tuturor morților etc. De fapt ea acoperă întreaga perioadă a domniei milenare a lui Cristos, după cum se arată prin evenimentele care trebuie să aibă loc sub ea. Apoc. 10:7; 11:15,18.

Aflăm astfel că „strigătul”, „glasul Arhanghelului” curs de îndeplinire. Să observăm cu grijă, de asemenea, faptul că fiecare din cele trei profeții la care tocmai ne-am referit (Dan. 12:1; Apoc. 11:15; 1 Tes. 4:16) declară prezența Domnului în timpul când au loc evenimentele amintite. Ele au fost prezise chiar cu scopul de a indica felul în care prezența Sa nevăzută va fi manifestată acelora care au credință în cuvântul profeției. Pavel spune: „Însuși Domnul Se va coborî cu [literal în sau în timpul] un strigăt”, glas, trâmbiță etc.; Ioan spune că împărățiile acestei lumi devin ale Lui în timpul acestor evenimente; iar Daniel spune: „În timpul acela se va scula [va fi prezent] marele prinț Mihail [Cristos]” și Își va lua marea Sa putere. Dacă, prin urmare, putem recunoaște strigătul, glasurile și sunetul trâmbiței celei mari, trebuie să le acceptăm ca indicii nu ale faptului că Domnul va veni curând, ci mai degrabă ale faptului că El a venit și acum este prezent și că lucrarea secerișului de adunare a grâului și de ardere a neghinei este deja în curs de desfășurare. Vom vedea curând că acest lucru este cu prisosință dovedit prin profețiile timpului. Totuși prezența și lucrarea Sa pot fi discernute nu prin vederea naturală, ci numai prin ochiul credinței, prin cuvântul sigur al profeției.

Chiar aici n-ar trebui trecut cu vederea un alt fapt, și anume, că „strigătul”, „glasul Arhanghelului” și „trâmbița lui Dumnezeu”, toate, după cum am explicat mai sus, sunt mijloace pentru împlinirea lucrării secerișului Veacului Evanghelic. Dacă, prin urmare, vedem că nu numai sensul acestor simboluri, ci și rezultatele prezise au loc în realitate, atunci avem dovezi în plus, atât că am interpretat corect simbolurile, cât și că acum suntem în această perioadă ((B150)) numită „seceriș”, în care Veacul Evanghelic și Veacul Milenar se suprapun -- unul încheindu-se, iar altul începând. Mulți nu vor avea nevoie de nici un ajutor pentru a constata că acum se desfășoară o lucrare de separare între adevărații consacrați și creștinii doar cu numele. Mulți pot vedea focul simbolic deja în lucrare, pot discerne „strigătul” poporului, porunca noului Împărat Emanuel și evenimentele numite „a șaptea trâmbiță”, și „norii” -- supunându-Și toate lucrurile.

Am atras deja atenția (Vol. I, pag. 237) asupra faptului că recunoașterea lucrării secerișului în procesul ei actual este dovada prezenței Domnului, deoarece El a spus că va fi secerătorul principal și conducătorul întregii lucrări, și că aceasta va fi prima Sa lucrare -- „Și iată un nor alb; și pe nor ședea Cineva care semăna cu Fiul Omului; pe cap avea o cunună de aur iar în mână o seceră ascuțită . . . Atunci Cel care ședea pe nor Și-a aruncat secera pe pământ. Și pământul a fost secerat”. „La timpul secerișului, voi spune secerătorilor: «Culegeți . . . »” etc. (Apoc. 14:14, 16; Mat. 13:30). Lucrarea secerișului va cere patruzeci de ani pentru a fi împlinită cu totul, sfârșindu-se în 1914 d. Cr. Diferitele ei trăsături vor fi împlinite treptat, dar toate zilele ei sunt „zilele Fiului Omului” -- zilele prezenței și ale puterii Domnului nostru -- recunoscute la sfârșit de către toți, dar la început numai de către clasa specificată de apostol -- „voi, fraților, nu sunteți în întuneric”.

„Într-o flacără de foc.” Următoarea din aceste declarații simbolice poate fi repede înțeleasă, dacă se va ține minte sensul simbolurilor, foc etc., deja explicate (Vol. I, pag. 317). Ea spune: „La descoperirea Domnului Isus din cer, cu îngerii puterii Lui, într-o flacără de foc, aducând răzbunare peste cei care nu cunosc pe Dumnezeu și peste cei care nu ascultă de Evanghelia Domnului nostru Isus Hristos”. 2 Tes. 1:8.

((B151))

Exprimat literal, înțelegem că aceasta înseamnă că în ziua Lui (Veacul Milenar) prezența Domnului nostru va fi descoperită sau manifestată lumii din poziția Sa de control spiritual („cer”), prin mânia și pedeapsa care vor veni atunci asupra răului și răufăcătorilor. Va fi o mânie mistuitoare, așa cum este arătată prin simbolul foc, și nu va lăsa nici rădăcină, nici ramură din sistemele rele, din eroare și din asuprire, sau din cei care păcătuiesc voit; și toți cei mândri și toți răufăcătorii vor fi arși ca miriștea în această Zi Milenară. La începutul ei -- în această perioadă de „seceriș” -- acest foc va arde foarte furios, mistuind mândria și răul, care acum au o creștere atât de rodnică. Fericiți cei care își vor preda mândria și răul spre a fi distruse, pentru ca ei înșiși să nu fie deopotrivă nimiciți (în „moartea a doua”), după cum unii împotrivitori vor fi evident nimiciți în decursul Veacului Milenar. Despre acest timp citim: „Căci iată, vine ziua care va arde ca un cuptor! Toți cei mândri și toți cei răi vor fi ca miriștea; ziua care vine îi va arde, zice Domnul oștirilor, și nu le va lăsa nici rădăcină, nici ramură”. Mal. 4:1.

„Îngerii puterii”, mesagerii sau agenții puterii Lui sunt diferiți și se poate în mod potrivit înțelege că se aplică și includ toate diferitele mijloace, însuflețite și neînsuflețite, care vor fi folosite de Domnul nostru pentru a răsturna sistemele rele din prezent și pentru a pedepsi pe răufăcători.

În timp ce mânia sau răzbunarea Domnului se va arăta astfel într-o flacără de foc, prin strâmtorare mistuitoare, cum nu s-a mai cunoscut niciodată înainte -- atât de generală și de larg răspândită și atât de distructivă pentru rău -- dreptatea și cei drepți vor începe să fie favorizați. Și pe măsură ce aceste procedee vor deveni tot mai evidente, oamenii vor începe să tragă concluzia că o putere nouă a preluat controlul afacerilor umane; și astfel prezența Domnului nostru ca Împărat al Împăraților va fi descoperită ((B152)) lumii. El Se va descoperi „într-o flacără de foc, aducând răzbunare [atât] peste cei care nu cunosc pe Dumnezeu [care de fapt nu cunosc pe Dumnezeu, dar care nici nu ascultă de lumina conștiinței, pe care cu toții o au într-o anumită măsură], [cât] și peste cei care [deși cunosc pe Dumnezeu, totuși] nu ascultă de Evanghelia Domnului nostru Isus Hristos”.

Sub pedepsele și sub lumina crescândă și ocaziile favorabile din ziua Milenară, toți vor fi aduși la o atât de clară cunoștință a adevărului și la calea dreptății, încât nu vor avea scuza ignoranței sau a incapacității de a se supune adevărului; iar cei care în mod persistent vor continua ca vrăjmași ai lui Dumnezeu și ai dreptății vor fi pedepsiți cu nimicire veșnică (o nimicire din care nu va mai fi înviere) de la prezența Domnului și de la slava puterii Lui.

„Cu putere Și cu mare slavă.” Această declarație este în sensul că lumea va vedea pe Fiul Omului venind, înainte ca Împărăția Lui să fie pe deplin stabilită sau ca moștenitorii împreună cu El să fie toți adunați și înălțați cu El. Și văzând venirea Lui, toate semințiile pământului se vor boci -- „vor vedea pe Fiul Omului venind . . . cu putere și cu mare slavă”.

Lumea vede deja norii strâmtorării îngrămădindu-se și întunecându-se; ea își dă seama că o putere căreia nu-i poate face față este acum în acțiune în afacerile oamenilor; viitorul apropiat, din perspectiva prezentă, este întunecat și prevestitor de rele pentru toți cei care au suficientă inteligență să remarce orientarea evenimentelor. Oamenii cugetători observă stăruința cu care problemele de corectitudine și incorectitudine, dreptate și nedreptate le sunt impuse atenției, cerând o expresie a principiilor individuale ale lor. Mulți recunosc slava și puterea noului Conducător al pământului, însă din cauză că în jurul Lui sunt nori și întuneric, ei nu-L recunosc pe Împăratul Însuși. Oamenii văd norii și prin urmare Îl văd venind în ((B153)) nori cu putere și mare slavă [slava puterii și dreptății], dar ei nu-L recunosc. Până când norii nu vor fi aruncat grindină și cărbuni de foc (Ps. 18:12, 13) pentru a doborî mândria oamenilor, egoismul și prejudecățile, și a le nimici, până atunci norii nu vor dispărea și nu vor descoperi întreaga maiestate și glorie a prezenței lui Cristos. Dacă oamenii ar lua în considerare și ar asculta glasul Domnului, care conduce acum cursul dreptății și avertizează cu privire la răsplătirea iminentă, marele dezastru din viitorul apropiat ar putea fi evitat; „Dumnezeu vorbește însă când într-un fel, când într-altul, dar omul nu ia seama. . . . Atunci [prin bubuitul tunetului din „ziua strâmtorării”], El deschide urechile oamenilor și le întipărește învățăturile Lui, ca să abată pe om de la rău și să-l ferească de mândrie”.

„Iată, El vine cu norii” și la timpul cuvenit „orice ochi Îl va vedea [discerne]”, Îi va recunoaște prezența, puterea și autoritatea; și toți vor trebui, fie că vor vrea fie că nu, să I se supună, până la dezlegarea lui Satan pentru puțină vreme, la încheierea Mileniului, când, după o deplină experiență, le va fi încercată deplin dispoziția de supunere sau nesupunere, iar cei nesupuși vor fi nimiciți -- în a doua moarte, numită simbolic iazul de foc. Apoc. 21:8.

Astfel văzute, toate aceste explicații simbolice ale modului venirii Domnului nostru sunt în perfect acord cu afirmațiile clare care declară că prezența Sa va fi secretă pentru un timp, cunoscută numai de cei veghetori.

În același fel

Care este atunci învățătura din declarația îngerului la plecarea Domnului nostru -- Fapte 1:11 -- „Acest Isus care a fost înălțat la cer dintre voi, va veni în același fel cum L-ați văzut mergând la cer”?

O examinare atentă a acestui text va arăta armonia lui cu cele spuse mai sus. Mulți par să creadă că pasajul spune, ((B154)) cum Îl vedeți pe Domnul înălțându-Se la cer, așa, în același fel, Îl veți vedea venind iarăși. Aceștia să-l citească tot mereu, până când vor observa faptul că el nu spune că aceia care L-au văzut plecând Îl vor vedea venind, nici că altcineva Îl va vedea venind. Ceea ce spune este că felul venirii Lui va fi ca felul plecării Lui. Cum a fost deci felul plecării Lui? A fost cu mare splendoare și cu mare demonstrație? A fost cu sunet de trâmbiță, cu glasuri și cu un strigăt mare străbătând aerul, iar persoana Domnului strălucind în slavă și strălucire supranaturală? Dacă era așa, atunci ar trebui să așteptăm venirea Lui din nou „în același fel”. Pe de altă parte, n-a fost cât se poate de liniștită și de secretă, potrivită scopului Său de a avea martori pe deplin convinși de acest fapt? Nimeni nu L-a văzut sau n-a știut despre acel fapt, cu excepția urmașilor Săi credincioși. Declarația Sa (Ioan 14:19), „Încă puțin și lumea nu Mă va mai vedea”, n-a fost încă dovedită ca neîntemeiată; căci în afară de frați nimeni nu I-a văzut nici măcar arătările după înviere și nimeni altcineva n-a fost martor la înălțarea Sa. Și în același fel cum a plecat (liniștit, secret, în ceea ce privește lumea, și neștiut de alții în afară de ucenicii Săi), tot așa, ridicat mâinile și i-a binecuvântat, tot așa, când vine iarăși, vine pentru ca bucuria să le fie deplină, după cum a spus: „Voi veni din nou și vă voi lua la Mine”. „Vă voi vedea iarăși, inima vi se va bucura și nimeni nu va lua de la voi bucuria voastră.” Luca 24:50, 51; Ioan 14:3; 16:22.

Îngerul de asemenea se pare că a accentuat în mod special faptul că venirea din nou va fi venirea „aceluiași Isus” -- același care a lăsat slava pe care o avea cu Tatăl înainte de a fi lumea și a devenit om -- S-a făcut sărac pentru ca noi să ne îmbogățim; același Isus care a murit pe Calvar; același Isus care a înviat a treia zi ca spirit dătător de viață; același ((B155)) Isus care Și-a manifestat schimbarea în timpul celor patruzeci de zile -- acelaȘi Isus înălțat acum la cer. Da, același Isus care a făcut două schimbări de natură -- prima de la spirituală la umană, iar apoi de la umană la divină. Aceste schimbări de natură nu I-au distrus individualitatea. Identitatea Sa s-a păstrat, după cum ne asigură îngerul, fie că filosofia acestui fapt este înțeleasă sau nu; și chiar dacă noi nu-L vom mai cunoaște după trup (ca om), ci trebuie să ne amintim de înălțarea Sa, că El este acum de natură divină, spirituală, și trebuie să-I așteptăm venirea în armonie cu schimbarea și înălțarea Sa, totuși ne putem aminti că El este același Isus iubitor și că în această privință nu este schimbat. „Același Isus” care, deși prezent în cele patruzeci de zile după înviere, a fost văzut numai de către ucenici, și de către ei numai foarte scurt, este Cel care la a doua prezență a Sa va fi tot așa de invizibil pentru lume cum a fost în cele patruzeci de zile premergătoare înălțării Sale. Trebuie să ne amintim că El nu vine pentru a Se oferi ca jertfă și ca atare nu mai are nevoie de un corp uman pregătit pentru sacrificiu (Evr. 10:5). Toate acestea au trecut acum; El nu mai moare, ci acum vine să conducă, să binecuvânteze și să ridice omenirea răscumpărată.

Domnul nostru ne dă o foarte frumoasă ilustrație a felului în care se va descoperi prezența Sa, când zice: „Căci așa cum iese lumina strălucitoare de la răsărit și luminează până la apus, așa va fi și prezența Fiului Omului” (Mat. 24:27). Faptul că cele mai multe traduceri ale acestui verset sunt greșite, folosind cuvântul fulger acolo unde semnificația este aceea de lumina soarelui, este evident, pentru că sclipirile fulgerului nu ies de la răsărit și nu strălucesc până la apus. Adesea ele ies și din alte puncte cardinale, și rareori, de cumva se întâmplă, scapără clar de la un capăt al cerului la altul. Ilustrația Domnului, și singura care se potrivește cuvintelor Sale, este strălucirea soarelui, care iese invariabil ((B156)) de la răsărit și luminează chiar până la apus. Cuvântul grecesc astrape, folosit aici, se vede astfel că este incorect redat în acest text, precum și în relatarea acelorași cuvinte de către Luca (17:24). Un alt exemplu de folosire a cuvântului astrape de către Domnul nostru se găsește în Luca 11:36, unde se aplică la strălucirea unei lămpi, și în versiunea comună este redat prin „strălucire”. Ideile greșite despre felul venirii și descoperirii Domnului nostru, fixate puternic în mintea traducătorilor, i-au dus la această greșeală de a traduce cuvântul astrape prin „fulger”. Ei au presupus că El se va descoperi deodată, asemenea unei sclipiri de fulger, și nu treptat ca lumina răsăritului de soare. Dar ce frumoasă este imaginea răsăritului de soare pentru a ilustra ivirea treptată a adevărului și a binecuvântării în ziua prezenței Sale. Domnul îi asociază pe biruitori cu Sine Însuși în această imagine, zicând: „Atunci cei drepți vor străluci ca soarele în împărăția Tatălui lor”. Iar profetul, folosind aceeași imagine, spune: „Va răsări Soarele dreptății și vindecarea va fi sub aripile lui”. Ivirea zorilor este treptată, dar în cele din urmă strălucirea întreagă, clară, va izgoni cu totul întunericul răului, al ignoranței, al superstiției și al păcatului.

O traducere imperfectă a cuvântului parousia a ajutat de asemenea la ascunderea sensului acestui pasaj. În traducerea Emphatic Diaglott și în cea a profesorului Young este redat prin prezență; în a lui Rotherham prin sosire, în timp ce în versiunea comună este redat venire. Și deși versiunea revizuită păstrează această redare eronată -- venire -- totuși în redarea marginală [la traducerea engleză -- n. e.] recunoaște că definiția adevărată a cuvântului grecesc este „prezență”. Cuvântul grecesc parousia înseamnă fără excepție prezență personală, ca fiind venit, fiind sosit; și nu trebuie niciodată să fie înțeles că înseamnă a fi pe cale, așa cum este folosit în general cuvântul englezesc venire. Textul pe care-l examinăm învață prin urmare că după cum lumina soarelui ((B157)) se ivește treptat, tot așa treptat va fi manifestată sau descoperită și prezența Fiului Omului.

Domnul nostru a legat de această ilustrație cuvinte de prevenire pentru a ne pune în gardă împotriva anumitor erori care vor fi promovate cam la vremea venirii Sale a doua, calculate să ducă Biserica în rătăcire. „Iată, v-am spus mai dinainte. Deci, dacă vă vor zice: «Iată-L în pustie», să nu vă duceți acolo! «Iată-L în cămăruțe interioare», să nu credeți. Căci, așa cum iese fulgerul [soarele] de la răsărit și se arată [treptat] până la apus, așa va fi și prezența Fiului Omului”. Astfel Domnul nostru ne pune în gardă împotriva a două erori care cresc rapid în zilele noastre. Una este că Domnul nostru va veni în trup în pustia sau deșertul Palestinei; și crezând astfel, mulți au mers acolo, așteptând să-L vadă pe Isus în trup, cu urmele rănilor ca și atunci când a fost răstignit. Așteptându-L așa cum a fost, și nu „așa cum este”, ei greșesc grav și se orbesc pe ei înșiși față de adevăr, cum au făcut evreii la întâia venire. Aceste așteptări false conduc această clasă spre a interpreta literal declarația profetului (Zah. 14:4), „Picioarele Lui vor sta în ziua aceea pe Muntele Măslinilor” etc.* Orbiți de așteptări false, ei nu văd că „picioarele” din acest pasaj sunt figurative, la fel ca și în Ps. 91:12; Isa. 52:7; Ps. 8:6; 110:1; Efes. 6:15; Deuter. 33:3 și în multe alte pasaje. Dacă ar ști ce să aștepte, ei ar ști să nu meargă la Ierusalim să-L caute pe omul Cristos Isus, căci Regele Cel mult înălțat vine ca lumina soarelui, făcându-Și simțită prezența și influența în lumea întreagă. De aceea, „să nu vă duceți acolo”.

*Lăsăm examinarea acestei profeții pentru o altă ocazie.

„Deci, dacă vă vor zice: . . . «Iată-L în cămăruțe interioare», să nu credeți!” Spiritismul, întotdeauna gata să înșele prin falsuri și întotdeauna gata să folosească adevăruri înaintate ca o haină de lumină (2 Cor. 11:13, 14), n-a ezitat să pretindă ((B158)) că noi suntem în perioada unei schimbări de dispensație, în aurora unui veac glorios. Printre alte asemenea lucruri, unii dintre ei învață chiar că Cristos este prezent, și, nu ne îndoim, curând vor oferi ședințe în care vor pretinde că-L arată în cămăruțe interioare. Dacă eroarea se va prezenta sub această formă, sau sub oricare alta, să ne amintim cuvintele Domnului nostru și să respingem toate aceste pretenții ca fiind false, știind că nu așa Își va descoperi prezența, ci „ca lumina soarelui”, ivindu-se treptat -- „Soarele dreptății va răsări, și vindecarea va fi sub aripile Lui”.

Parousia Domnului nostru în seceriș

Limba greacă este o limbă foarte exactă: un fapt care-i sporește mult valoarea prin aceea că dă expresie exactă adevărului. Astfel, de exemplu, cuvântul a veni, din Bibliile noastre englezești comune, este folosit pentru a traduce treizeci și două de cuvinte grecești, fiecare din ele având o ușoară nuanță de diferență. Exemple: ephistemi înseamnă a surprinde, ca în Luca 21:34 -- „să vină peste voi [să vă surprindă] fără veste”; sunerchomai înseamnă a se strânge sau a veni împreună, ca în 1 Corinteni 11:18 -- „vă strângeți ca adunare”; proserchomai înseamnă a se apropia sau „să ne apropiem deci cu deplină încredere”; heko înseamnă a sosi sau a fi venit, sau venit, ca și cum acțiunea venirii este împlinită, ca în Ioan 2:4 -- „nu Mi-a venit încă ceasul”; enistemi înseamnă a fi prezent și așa este tradus, cu excepția a două locuri unde ar trebui tradus așa: 2 Timotei 3:1 -- „vor fi” -- prezente -- „timpuri grele”; și 2 Tesaloniceni 2:2 -- „că ziua Domnului ar fi venit chiar”-- ar fi prezentă [în românește este redat corect -- n. e.]. Parousia, de asemenea, înseamnă prezență și n-ar trebui niciodată tradus venire, ca în Biblia comună engleză, unde este redat de două ori cum se cuvine, prezență (2 Cor. 10:10; Filip. 2:12). „Emphatic Diaglott”, o traducere foarte valoroasă a Noului Testament, redă parousia cum trebuie, Prezență, aproape în toate locurile unde apare cuvântul.

((B159))

Ceea ce dorim să studiem acum este folosirea în Noul Testament a celor două cuvinte grecești, heko și parousia, și îndeosebi a celui de-al doilea, fiindcă o apreciere corectă a semnificației lor aruncă lumină asupra felului întoarcerii Domnului nostru, prin pasajele în care ele apar, în vreme ce traducerea comună, dar eronată, întunecă tocmai punctul pe care ar trebui să-l lumineze.*

*Cuvântul parousia apare de douăzeci și patru de ori în Noul Testament grecesc și numai de două ori este tradus corect, prezență, în versiunea comună engleză (și română -- n. e.) (2 Cor. 10:10; Fil. 2:12). Celelalte locuri în care este incorect tradus prin venire sunt următoarele: Mat. 24:3, 27, 37, 39; 1 Cor. 15:23; 16:17; 2 Cor. 7:6, 7; Filip. 1:26; 1 Tes. 2:19; 3:13; 4:15; 5:23; 2 Tes. 2:1, 8, 9; Iac. 5:7, 8; 2 Pet. 1:16; 3:4, 12; 1 Ioan 2:28.

Având în minte ideea corectă cu privire la sensul cuvântului parousia -- nu aceea de venire, ca fiind pe cale, ci aceea de prezență, în care este folosit cuvântul. Și din acestea vom învăța că prezență nu împlică neapărat vedere, ci că se aplică deopotrivă și la lucruri prezente dar nevăzute. Astfel, de exemplu, îngerii, ființe spirituale, pot fi prezenți cu noi, totuși nevăzuți, întocmai cum Domnul nostru a fost prezent în lume și adesea cu ucenicii în cele patruzeci de zile după învierea Sa, fără să fie văzut de lume, sau de ucenicii Săi, cu excepția celor câteva ocazii scurte la care deja ne-am referit. Zilele acelea au fost zilele parousiei (prezenței) Sale, întocmai cum fuseseră și cei treizeci și trei de ani și jumătate de dinainte.

În convorbirea care a precedat întrebarea din Matei 24:3, Domnul nostru prevestise nimicirea templului și lepădarea Israelului după trup până la o vreme când Îl vor recunoaște cu bucurie ca Mesia al lor și când vor zice: „Binecuvântat este Cel care vine . . .”. El le spusese ucenicilor Săi că Se va duce și va veni iarăși și-i va lua la Sine. El a numit ziua lor „secerișul” sau sfârșitul acelui veac, și le-a spus despre un „seceriș” viitor, la vremea ((B160)) venirii Sale a doua (Mat. 9:37, 38; 13:39, 40). Fără îndoială, amintindu-și că puțini L-au recunoscut ca Cristosul la întâia venire, ei doreau să știe cum ar putea fi recunoscut în mod sigur la a doua venire -- așteptând probabil ca a doua venire a Sa să aibă loc în zilele lor. De aceea ei L-au întrebat: „Care va fi semnul [indiciul] parousiei [prezenței] Tale și al sfârșitului veacului?”

Din cauza predispoziției lor de a amesteca evenimentele de la încheiereaVeacului Iudeu, sau secerișul, în care se aflau deja, cu „secerișul” atunci încă viitor, sau sfârșitul Dispensației Evanghelice, Domnul nostru le-a făcut o relatare foarte amănunțită a evenimentelor care trebuiau să intervină, indicând trecerea unei perioade deoarece nici chiar El nu știa atunci cât va fi de lungă. Marcu 13:32.

Răspunsul Domnului nostru din Matei 24, versetele 1-14, acoperă întregul Veac Evanghelic; iar cuvintele Sale din versetele 15-22 au o dublă aplicare -- literală, la încheierea Veacului Iudeu, și figurativă, la sfârșitul acestui Veac Evanghelic, pentru care Veacul Iudeu a fost o umbră. Versetele 23-26 conțin cuvinte de avertizare împotriva cristoșilor mincinoși, iar în versetul 27 ajunge la întrebarea privitoare la parousia Sa și declară [tradus corect]: „Căci cum lumina strălucitoare [lumina soarelui] vine de la răsărit și luminează până la apus, așa va fi parousia [prezența] Fiului Omului”. Lumina soarelui se arată imediat, dar fără zgomot; și este discernută mai întâi de cei ce sunt treji primii.

Lăsând alte aspecte intermediare din cuvântarea Domnului nostru pentru a fi examinate la locul lor cuvenit, remarcăm a doua referire la întrebarea privitoare la parousia Sa, în versetele 37 și 39. El zice: „Cum a fost în zilele lui Noe, așa va fi și la parousia [prezența] Fiului Omului”. Observăm că nu se face comparația între venirea lui Noe și venirea ((B161)) Domnului nostru, nici între venirea potopului și venirea Domnului nostru. Nu se face deloc referire la venirea lui Noe și nu se face referire nici la venirea Domnului nostru; căci, după cum s-a spus deja, parousia nu înseamnă venire, ci prezență. Comparația este deci între timpul prezenței lui Noe printre oameni „înainte de potop” și timpul prezenței lui Cristos în lume, la a doua venire a Sa, înainte de foc -- de necazul extrem din Ziua Domnului cu care se încheie acest veac.

Și deși oamenii erau răi în zilele lui Noe, înainte de potop, și vor fi răi și în timpul prezenței Domnului nostru, înainte să vină peste ei focul arzător al necazului, totuși nu acesta este punctul de comparație sau de asemănare la care Se referă Domnul nostru; pentru că răutatea a prisosit în fiecare veac. Punctul de comparație este clar declarat și este văzut cu ușurință dacă citim critic: Oamenii, cu excepția membrilor familiei lui Noe, erau ignoranți în privința furtunii care venea și neîncrezători în privința mărturiei lui Noe și a familiei lui, și de aceea ei „n-au știut nimic”; și acesta este punctul de comparație. Așa va fi și prezența Fiului Omului. Nimeni nu va crede în afară de cei din familia lui Dumnezeu: ceilalți „nu vor ști nimic”, până când societatea, așa cum este organizată acum, va începe să se topească de căldura mare a timpului de necaz care este acum iminent. Acest lucru este ilustrat prin cuvintele: „Cum era în zilele dinainte de potop, când mâncau și beau, se însurau și se măritau [Luca 17:28 adaugă „sădeau și zideau”], până în ziua când a intrat Noe în corabie și n-au știut nimic . . . tot așa va fi și la parousia [prezența] Fiului Omului”. Prin urmare, în timpul prezenței Fiului Omului lumea va continua, mâncând, bând, sădind, clădind și căsătorindu-se -- lucruri menționate nu pentru că sunt păcătoase, ci pentru că arată ignoranța oamenilor în privința prezenței Domnului și a strâmtorării care va predomina în lume. Acesta este deci răspunsul Domnului ((B162)) nostru la întrebarea ucenicilor: Care va fi semnul [indiciul] prezenței [parousiei] Tale și al sfârșitului, sau al secerișului, veacului? În esență El spune: Nu va fi nici un semn pentru masele lumești; ele nu vor ști despre prezența Mea și despre noile schimbări dispensaționale. Numai cei puțini vor ști, și ei vor fi învățați de Dumnezeu (într-un fel care nu este explicat aici) înainte de a exista vreun semn (indiciu) pe care cei lumești să-l poată discerne.

Relatarea aceleiași cuvântări de către Luca (Luca 17:26-29), deși nu este în aceleași cuvinte, este în perfect acord. Luca nu folosește cuvântul parousia, însă el exprimă exact aceeași idee zicând: „Cum a fost în zilele lui Noe, la fel va fi și în zilele Fiului Omului” -- în zilele prezenței Sale. Nu înainte de zilele Sale, nici după zilele Sale, ci în (în timpul) zilele Sale, lumea va continua, mâncând, bând, căsătorindu-se, cumpărând și vânzând, sădind și clădind. Aceste scripturi deci, învață clar că Domnul nostru va fi prezent la sfârșitul acestui veac, cu totul necunoscut lumii și nevăzut de ea.

Cu toate că nu va mai fi niciodată un potop ca să nimicească pământul (Gen. 9:11), este scris că tot pământul va fi mistuit de focul geloziei lui Dumnezeu (Țef. 3:8) -- nu pământul literal, fizic, ci ordinea de lucruri în afară de Noe și familia sa, iar în cel din urmă prin arderea tuturor în afară de familia lui Dumnezeu în focul simbolic -- în marea strâmtorare din Ziua Domnului. Copiii credincioși ai lui Dumnezeu vor fi socotiți vrednici să scape de toate aceste lucruri care vin pe pământ (Luca 21:36); nu în mod necesar prin faptul că vor fi luați de pe pământ, ci posibil prin faptul că vor fi făcuți inatacabili de foc, ca în ilustrația tipică a celor trei evrei care umblau în mijlocul cuptorului încălzit de șapte ori mai tare, ale căror haine nu aveau nici miros de foc, pentru că unul ca Fiul lui Dumnezeu era prezent cu ei. Dan. 3:19-25.

((B163))

Acum vom examina scripturi care învață că mulți din Biserică vor fi pentru un timp în ignoranță în legătură cu prezența Domnului, cu „secerișul” și cu sfârșitul acestui veac, în timp ce El este de fapt prezent și lucrarea secerișului progresează.

Ultimele versete din Matei 24, de la versetul 42 înainte, sunt foarte semnificative. În versetul 37 Domnul nostru arătase că lumea nu va ști de parousia Fiului Omului, iar acum El îi previne pe ucenicii Săi declarați că dacă nu veghează vor fi în mod asemănător în întuneric cu privire la parousia Sa. El zice: „Vegheați dar, pentru că nu știți în ce ceas vine [erchomai -- sosește] Domnul vostru”. Dacă oamenii ar aștepta un hoț la un anumit timp, ei ar sta treji ca să nu fie luați prin surprindere; tot așa și voi, să fiți totdeauna treji, totdeauna gata și totdeauna veghind pentru prima dovadă a parousiei Mele. Ca răspuns la întrebarea voastră, „Când se vor întâmpla aceste lucruri?”, Eu vă spun doar să vegheați și să fiți gata, și când voi sosi, când voi fi prezent, voi comunica faptul acesta tuturor celor veghetori și credincioși, și numai ei vor avea dreptul să știe. Toți ceilalți vor fi și trebuie să fie în întunericul de afară și vor trebui să învețe cu lumea și ca ea -- prin strâmtorare.

„Care este deci [sau atunci, în seceriș]” robul credincios și înțelept, pe care l-a pus* Stăpânul său peste ceata slugilor sale, să le dea hrana la timp? Ferice de robul acela, pe care Stăpânul său, la venirea lui [erchomai] -- toate averile sale” -- întregul depozit mare al prețiosului adevăr va fi deschis pentru astfel de robi credincioși, pentru a înarma, a aproviziona, a hrăni întreaga casă a credinței.

*Manuscrisele Sinaitic și Vatican redau „îl va face”.

Dar dacă inima robului nu este dreaptă, el va zice: Stăpânul meu întârzie [n-a sosit], și va începe să bată [să se opună și să contrazică] pe tovarășii săi [pe cei care se deosebesc de el, pe cei care, prin urmare, spun contrariul ((B164)) -- Domnul meu nu întârzie, ci a venit, este prezent]. Un asemenea rob se poate pune să mănânce și să bea cu bețivii [să se îmbete cu spiritul lumii], dar Stăpânul acelui rob va veni [grecește heko -- va fi sosit] într-o zi în care nu se așteaptă și într-un ceas pe care nu-l știe și-l va tăia [de la privilegiul de a fi unul din robii care să dea casei hrană la timp potrivit], și-i va da partea împreună cu fățarnicii. [Chiar dacă nu va fi un fățarnic, ci un rob adevărat, el trebuie, fiindcă a fost necredincios și supraîncărcat, să-și aibă partea cu fățarnicii în dezorientarea și strâmtorarea care vine asupra Babilonului.] „Acolo va fi plânsul și scrâșnirea dinților.”

Cele menționate mai sus, examinate cu grijă, ne învață clar că la sfârșitul acestui veac va fi o clasă care va nega că Domnul este prezent (nu va nega că El va veni odată, ci că a venit), și care va lovi sau se va opune cu asprime acelor tovarăși care trebuie, prin urmare, să învețe contrariul -- că Domnul a venit. Care este robul credincios, adevărat, și care este cel în eroare, este clar declarat de către Domnul nostru. Cel credincios pe care îl găsește dând „hrana” de sezon, va fi înălțat și i se va da administrare mai deplină peste depozitul adevărului, cu abilitate crescută de a-l prezenta casei, pe când cel necredincios va fi treptat separat și atras într-o tot mai mare armonie cu cei pretinși sau fățarnici. Și să observăm faptul că cel necredincios este tăiat sau separat la timpul pe care nu-l știe -- în timpul secerișului -- în timp ce Domnul lui este într-adevăr prezent neștiut de el, căutându-Și și adunându-Și mărgăritarele. Mat. 13:30; Ps. 50:5; Mal. 3:17; Mat. 24:31.

Specificăm aici numai pentru a arăta că în răspunsul la întrebarea ucenicilor despre semnele și dovezile prezenței Sale a doua, Domnul nostru a arătat că nici lumea, nici robii necredincioși nu vor fi conștienți de ea, până când focul intens al necazului va fi cel puțin început. Iar cei ((B165)) credincioși, evident, Îl vor vedea prezent numai prin ochiul credinței -- prin Scripturile scrise mai înainte pentru învățătura lor, ca să fie înțelese când sunt cuvenite. Adevărurile prezente asupra fiecărui subiect sunt părți din „averile Sale” și din comorile noi și vechi pe care Domnul nostru le-a păstrat pentru noi și pe care ni le dă acum cu generozitate. Mat. 24:45-47.

În timp ce astfel, prin indiciile prezise, Domnul a făcut o amplă pregătire pentru ca Biserica să fie în stare să-I recunoască prezența când aceasta va fi cuvenită, deși ei nu trebuiau să-L vadă cu ochii naturali, El de asemenea ne-a prevenit împotriva înșelărilor care se vor ridica -- înșelări care vor părea atât de plauzibile încât să amăgească, dacă ar fi cu putință, chiar și pe cei aleși. Dar acest lucru nu este cu putință, deoarece toți cei aleși dau atenție serioasă prevenirii și se familiarizează sârguincios cu indiciile prezise ale prezenței Sale, și veghează la împlinirea lor. Cei care sunt altfel înclinați nu sunt din clasa celor aleși. Numai biruitorii vor domni împreună cu Domnul. Aceste înșelări, după cum se va arăta într-un capitol următor, există deja și amăgesc pe mulți. Dar, mulțumim lui Dumnezeu, cei aleși sunt preveniți și înarmați din timp și nu vor fi nici amăgiți, nici descurajați. Deși în jurul Lui sunt nori și întuneric, ei Îi recunosc prezența și se bucură că eliberarea lor se apropie. Dacă va zice cineva: Iată, Cristosul este aici sau acolo [într-un loc anumit] să nu-l credeți. Și dacă vă vor zice, iată, este în pustie, să nu vă duceți; iată, este în odăițe ascunse, să nu credeți; căci, așa cum este lumina strălucitoare a soarelui, care răsare treptat pe pământ și-l umple, așa va fi și prezența Lui (Mat. 24:23, 26, 27). Ea va fi manifestată cum a fost prezis, prin lumina aurorei adevărului -- adevăr asupra fiecărui subiect, cum o vedem acum dezvăluindu-se atât de rapid și de glorios. Încă câțiva ani, și Soarele dreptății va fi răsărit complet cu ((B166)) vindecare în razele sale pentru a binecuvânta și ridica lumea doborâtă de moarte.

Având în vedere dovezile prezentate în acest capitol, în cele precedente și în cele următoare, nu ezităm să anunțăm vestea îmbucurătoare pentru inimă, că secerișul Veacului Evanghelic este asupra noastră și că Învățătorul este iarăși prezent ca Secerător Principal -- nu în trup de carne, ca în secerișul iudaic, ci în putere și mare slavă, ca Cristosul divin „foarte sus înălțat”, al cărui corp glorios este acum „reprezentarea exactă a Ființei Tatălui”, cu toate că persoana Sa glorioasă este cu gingășie ascunsă de vederea umană. El inaugurează domnia Sa de dreptate; secera adevărului face despărțirea; El adună în unitate de inimă și minte primele roade coapte ale Israelului spiritual și curând acest „trup” ales, complet, va guverna și binecuvânta lumea.

Acest anunț este făcut aici, pentru ca în continuare cititorul să poată avea o idee mai clară despre ceea ce profețiile timpului indică în modul cel mai deosebit, când se va arăta că secerișul și toate evenimentele care-l însoțesc își au acum timpul cuvenit din punct de vedere cronologic și că ele se întâmplă așa cum au fost prezise.

Astfel văzute, aceste profeții ale timpului, și toată această particularitate a învățăturii cu privire la felul și la împrejurările care însoțesc arătarea Domnului, n-au fost date ca să alarmeze lumea, nici să satisfacă o curiozitate deșartă, nici să trezească o biserică nominală adormită, ci ele au fost date pentru ca acei care nu dorm și nu sunt din lume, ci care sunt treji, consacrați și credincioși, și studiază serios planul Tatălui lor, să poată fi informați despre semnificația evenimentelor care se petrec, și să nu fie în întuneric în privința unui subiect și a unor evenimente care nu se pot discerne cu certitudine pe nici o altă cale -- secerișul, prezența marelui Secerător, treierarea și cernerea grâului adevărat, legarea în snopi și arderea neghinei în timpul de strâmtorare etc.

((B167))

Batjocorirea prezisă

Apostolul Petru descrie cum unii dintre robii necredincioși și fățarnici vor batjocori în timpul prezenței Domnului, întocmai cum au batjocorit și în zilele lui Noe (2 Pet. 3:3, 4, 10, 12). Să remarcăm că apostolul a scris Bisericii și că batjocoritorii despre care vorbește sunt în biserica nominală și declară că sunt interesați în lucrarea și planul Domnului, și prin urmare cred că El va veni cândva. Batjocorirea descrisă este tocmai asupra subiectului remarcat aici, și este așa cum auzim și vom auzi din partea creștinilor declarați ori de câte ori este prezentat subiectul prezenței și lucrării secerișului etc. Creștinii în general, înainte de a examina subiectul, au astfel de idei că focul, trâmbițele, glasurile etc. se vor manifesta literal și că vor vedea pe Domnul coborând prin aer, cu un corp de carne strălucitor, încât atunci când vor auzi despre prezența Sa invizibilă, fără a-și face timp să investigheze un subiect în legătură cu care se simt atât de siguri, fiind ocupați cu planuri lumești și fiind îmbătați de spiritul lumii, vor respinge repede subiectul ca nefiind vrednic de investigare.

La această clasă de creștini pretinși se referă apostolul, zicând: „În zilele din urmă [în anii de încheiere a Veacului Evanghelic -- în „seceriș”], vor veni batjocoritori plini de batjocuri, umblând după poftele [planurile, teoriile etc.] lor și zicând: «Unde este făgăduința prezenței [parousiei] Lui? Căci, de când au adormit părinții noștri, toate rămân așa cum erau de la începutul creației»”. Când se face referire la declarația Domnului nostru (Mat. 24:37-39; Luca 17:26), că în zilele Lui, în zilele prezenței Lui, lucrurile într-adevăr vor continua ca înainte, și că, precum în zilele lui Noe, oamenii vor mânca, vor bea, se vor căsători, vor sădi și vor clădi; și că, după cum s-a întâmplat atunci, lumea nu va ști nimic despre prezența Sa și nu va desluși semnele schimbărilor rapide și ((B168)) mari care se petrec, ei sunt prea ocupați ca să analizeze cu grijă mărturia și continuă numai să batjocorească.

Vai! zice Petru, ei uită marea schimbare care a avut loc în zilele lui Noe; iar apoi, prin simbolul focului, el descrie copleșitorul potop de strâmtorare care va surprinde în curând lumea întreagă, răsturnând cu totul întreaga conducere civilă și eclesiastică [cerurile] și topind întreaga structură socială [pământul] -- producând anarhie și haos social, până când vor fi pe deplin stabilite atât cerurile noi [puterile conducătoare -- Împărăția lui Dumnezeu], cât și un pământ nou [societatea organizată pe o bază nouă și mai bună, de iubire, egalitate și dreptate]. Apostolul ne amintește apoi (vers. 8) că această Zi a prezenței Domnului, în care Biserica a sperat și pe care a așteptat-o de multă vreme, este o zi de o mie de ani -- Mileniul domniei lui Cristos.

În versetul 10 el ne asigură că „Ziua Domnului va sosi [grecește heko] ca un hoț noaptea”* [pe neobservate, în liniște; ea va fi prezentă în timp ce unii vor batjocori și vor bate pe robii confrați care spun adevărul]. Apoi apostolul îi îndeamnă pe sfinți să se despartă de lume, ca să nu fie înghițiți de politică, de câștig de bani etc., ci să iubească lucrurile de sus. El zice: Văzând că în planul lui Dumnezeu condițiile pământești de acum sunt numai temporare și în curând vor da loc ordinii mai bune, ce fel de oameni ar trebui să fim noi, în ceea ce privește purtarea sfântă și evlavia? -- „așteptând prezența [parousia] Zilei lui Dumnezeu?” -- veghind la dovezile (semnele) care demonstrează că ea a venit.

*Manuscrisele vechi omit aici cuvântul „noaptea”.

Și, mulțumim lui Dumnezeu, pregătirile Sale sunt atât de bogate încât toți cei evlavioși, care așteaptă ziua aceea, vor avea cunoștință de ea înainte ca focul mâniei să izbucnească pe deplin. Prin Pavel El ne asigură că nici unul din copiii luminii nu va fi lăsat în întuneric, pentru ca ziua aceea să-i ia ((B169)) prin surprindere (1 Tes. 5:4). De aceea, cu toate că suntem deja în ziua prezenței Domnului și la începutul marelui foc al strâmtorării, vedem că este chiar așa cum ne este arătat în simbol (Apoc. 7:1, 2) -- furtuna este ținută în frâu până când robii credincioși ai lui Dumnezeu sunt „pecetluiți pe frunțile lor”, adică, până când acestora li se dă o apreciere intelectuală a timpului, prezenței etc., care nu numai că-i va mângâia și-i va apăra, ci va fi și un semn, o pecete sau o dovadă a stării lor de fii, așa cum a indicat Domnul nostru când a făcut promisiunea că Spiritul sfânt le va arăta credincioșilor „lucrurile viitoare”. Ioan 16:13.

Unii iau literal declarația lui Petru, că „cerurile vor trece cu un zgomot șuierător, iar elementele aprinse de mare căldură se vor topi”, precum și descrierea acelorași evenimente de către Revelator, printr-un simbol foarte asemănător: „Cerul s-a îndepărtat ca o carte de piele pe care o faci sul”. Totuși, ar părea că o singură privire în sus la miliardele de nestemate ale nopții care strălucesc prin spațiul de milioane de mile, care n-au nimic între ele ce să poată fi făcut sul sau să ia foc, ar trebui să fie un argument suficient ca să-i convingă pe aceștia într-o clipă că au greșit presupunând că aceste declarații sunt literale -- ar trebui să-i convingă că așteptarea unei împliniri literale este de o absurditate extremă.

Astfel deci, Dumnezeu a ascuns de lume sub ilustrațiile trâmbițelor, glasurilor, focului etc. informația (care nu urma să fie cunoscută de cei lumești, ci numai de „turma mică” a sfinților consacrați) privitoare la seceriș, la prezența Domnului, la Împărăția Sa spirituală etc.; și totuși, El le-a aranjat în așa fel încât la timpul cuvenit ele să vorbească clar și accentuat clasei căreia îi erau destinate informațiile. Ca și la prima venire, tot așa i se poate spune unei clase similar consacrate acum, în timpul celei de-a doua veniri -- „Vouă vă este dat să cunoașteți taina împărăției lui Dumnezeu; dar pentru cei ce sunt afară, toate lucrurile sunt înfățișate în ((B170)) pilde” -- în ilustrații și cuvinte tainice -- pentru ca, chiar având Biblia în fața lor, alții în afară de cei consacrați să nu vadă și să nu înțeleagă cu adevărat. Marcu 4:11, 12.

Lumea nu este în necunoștință de evenimentele și împrejurările fără precedent din zilele noastre și de faptul că sunt tot mai vrednice de remarcat cu fiecare an ce trece; dar nevăzând marele rezultat, acestea nu fac decât să le umple mintea de presimțiri întunecate. Așa cum a fost prezis, ei se tem în așteptarea lucrurilor care vin pe pământ; pentru că deja puterile cerurilor (puterile conducătoare prezente) sunt clătinate.

Legând lanțul profetic

În capitolul precedent am prezentat dovezi care arată că „timpurile neamurilor” sau contractul lor de stăpânire expiră complet în anul 1914 d. Cr., și că atunci ele vor fi răsturnate* și Împărăția lui Cristos va fi pe deplin stabilită. Că Domnul trebuie să fie prezent, să-Și stabilească Împărăția și să-Și exercite marea Sa putere așa încât să sfărâme popoarele ca pe vasul unui olar, este deci un lucru clar fixat; căci „în zilele acestor împărați” -- înainte de răsturnarea lor -- adică înainte de 1914 d. Cr. -- Dumnezeul cerului Își va ridica Împărăția. Și ea le va sfărâma și le va nimici pe toate acestea (Dan. 2:44). Și în armonie cu aceasta, vedem peste tot în jurul nostru dovezi ale începutului lovirii, clătinării și răsturnării puterilor actuale, pregătitoare pentru stabilirea Împărăției „care nu se poate clătina” -- a guvernământului cel tare.

*Cât se va cere pentru realizarea acestei răsturnări nu suntem informați, dar avem motive să credem că perioada va fi „scurtă”.

Capitolul următor va prezenta dovezi biblice că anul 1874 d. Cr. a fost data exactă a începutului „Timpurilor Restabilirii” și, prin urmare, a întoarcerii Domnului nostru. De la acea dată El Își dovedește făgăduința față de cei care sunt în atitudine de veghere -- „Ferice de robii aceia, pe care ((B171)) stăpânul îi va găsi veghind la venirea lui! Adevărat vă spun, că el se va încinge, îi va pune să stea la masă și se va apropia să-i servească” (Luca 12:37). Chiar așa, El ne-a deschis Scripturile, arătându-ne adevărul cu privire la natura Sa glorioasă din prezent, cu privire la scopul, felul și timpul venirii Sale, și cu privire la caracterul manifestărilor Sale pentru casa credinței și pentru lume. El ne-a atras atenția asupra profețiilor care stabilesc clar locul în curgerea timpului și ne-a arătat ordinea lucrărilor din planul Său în acest timp de seceriș. Ne-a arătat, mai întâi de toate, că este un seceriș al sfinților, un timp pentru maturizarea lor deplină și pentru separarea lor de neghină; și apoi, că este un timp pentru lume să secere recolta ei de furtună -- pentru recoltarea viei pământului și pentru călcarea roadelor ei în teascul mâniei Atotputernicului Dumnezeu. Ne-a arătat că amândouă aceste recoltări (Apoc. 14:1-4, 18-20) se vor completa într-o perioadă de patruzeci de ani, terminându-se cu anul 1915 d. Cr.

Dar în timp ce cititorul este astfel informat despre ceea ce va fi dovedit în capitolele următoare, el nu trebuie să se aștepte să i se indice pasaje din Scriptură în care aceste subiecte și aceste date să fie clar scrise. Dimpotrivă, el trebuie să-și aducă aminte că Domnul a ascuns toate aceste lucruri, într-un asemenea mod încât să nu poată fi înțelese sau apreciate până când le va fi sosit timpul, și atunci numai de către copiii Săi serioși, credincioși, care prețuiesc adevărul mai mult decât nestematele și care sunt dispuși să-l caute cum caută un om argintul. Adevărul, ca și argintul, trebuie nu numai extras, ci și rafinat, separat de impurități, înainte ca valoarea lui să poată fi apreciată. Lucrurile expuse aici pe scurt vor fi dovedite punct cu punct; și în timp ce mulți pot prefera să ia o afirmație fără a se obosi să o verifice cu Scripturile, nu acesta va fi cazul cu adevăratul căutător al adevărului. El trebuie, pe cât posibil, să-și însușească fiecare punct, fiecare argument și fiecare dovadă, direct din Cuvântul ((B172)) lui Dumnezeu, urmărind toate conexiunile și astfel convingându-se de exactitatea celor prezentate.

Chiar dacă Domnul dă „hrana la timp pentru casă” iar slujitorii o aduc, totuși fiecare, pentru a fi întărit prin ea, trebuie să mănânce pentru sine.

----------
„Ochii mei pot vedea slava venirii Domnului
Călcând teascul cu strugurii copți ai mâniei Lui;
Văd focul marii Sale săbii cum coboară iute.
Regele nostru merge-nainte.
Pot vedea judecățile Lui viitoare, cum cutreieră pe pământ,
Semnele și gemetele promise renașterea precedând;
Citesc a Sa sentință dreaptă în tronuri sfărâmânde.
Regele nostru merge-nainte.
„Vremile Păgâne” se termină, căci zilele regilor sunt apuse;
Cu ele și jalea și păcatul pe vecie vor fi duse;
Căci „Leul” din seminția lui Iuda vine puterea să preieie.
Regele nostru merge-nainte.
A șaptea trâmbiță sună, Regele nu pierde lupta;
Va cerne inimile oamenilor când va-ncepe judecata.
Fii iute, suflete-al meu, bineprimește-L, fiți bucuroase, ale mele picioare!
Regele nostru merge-nainte.”