Vol. 16 Noiembrie-Decembrie 2008 Nr. 1

Să veghem unii asupra altora

Romani 14:7-21

”Bine este să nu mănânci carne, să nu bei vin și să nu faci ceva care poate să fie pentru fratele tău un prilej de cădere” Romani 14:21.

R 5323 W. T. 1 octombrie 1913 (pag. 298-299)

Poate că această lecție face cel mai puternic apel din Biblie în favoarea abstinenței totale de la folosirea băuturilor amețitoare. Este adevărat, se adresează numai creștinilor, după cum face tot Noul Testament. Cu toate acestea, mulți care n-au devenit urmași ai lui Isus pot aprecia argumentul de aici și el va apela la mulți — nu pe cea mai înaltă linie creștină, ci pe linia Regulii de Aur.

A face distincție între Regula de Aur, standardul recunoscut pentru toată omenirea, și regula de viață creștină, va fi considerat de mulți, fără îndoială, ca o distincție fără o deosebire. Dar aceasta nu este adevărat. Regula de Aur, să-i faci altuia ce ai vrea să-ți facă el ție, este o simplă regulă de dreptate. Toți trebuie să recunoască aceasta. Toți trebuie s-o urmeze, după cum nimeni n-o va contesta.

Regula vieții creștine, după cum a fost dată de Învățătorul și exemplificată de El, este cu mult mai exigentă decât Regula de Aur, care este aplicabilă tuturor oamenilor. Cei care devin urmași ai lui Cristos sunt, desigur, supuși Regulii de Aur, dar ei se plasează în mod voluntar sub o regulă mult mai severă. Legământul lor cu Domnul este că în împlinirea voinței Lui — împlinirea dreptății — ei vor fi întotdeauna gata să sacrifice totul, chiar viața. Aceasta a vrut să spună apostolul când a declarat că Cristos nu și-a plăcut Lui însuși. Chiar dacă voința Lui a fost perfectă, El a renunțat la drepturile, privilegiile, libertățile Sale, ca să poată servi omenirii și astfel să pună temelia împlinirii scopurilor glorioase ale Tatălui ceresc în ceea ce privește rasa noastră.

Chemarea actuală a Bisericii este pentru cei care au același ”gând care era și în Hristos Isus”. Este o chemare pentru sacrificatori. După cum declară sf. Pavel: ”Vă îndemn, dar, fraților, pentru îndurările lui Dumnezeu, să aduceți trupurile voastre ca o jertfă vie, sfântă, plăcută lui Dumnezeu; aceasta este slujirea voastră înțeleaptă” (Romani 12:1). Această sacrificare nu trebuie făcută într-un mod nechibzuit sau fără nici un scop. Noi nu trebuie să sacrificăm lucrurile care sunt drepte și potrivite, numai ca să suferim. Ne putem bucura de lucruri drepte și potrivite, cu excepția cazului când Dumnezeu ne va deschide ochii să vedem privilegii și ocazii pentru lepădare de sine, care ne-ar ajuta să lucrăm pentru înaintarea cauzei Sale și să slujim în har și adevăr acelora pentru care a murit Cristos.

”Nici unul dintre noi nu trăiește pentru sine”

În primul rând să privim lecția noastră din punctul de vedere al poporului consacrat al lui Dumnezeu, și după aceea din punctul de vedere al altora care iubesc dreptatea, dar care până acum nu s-au unit cu Domnul și cu credincioșii Săi, cu ceata de urmași sacrificatori de sine.

În ceea ce privește lumea, oamenii trăiesc pentru ei și mor pentru ei. Adică, interesele lor personale contează pentru ei în primul rând. Numai lui Cristos și Bisericii li s-ar putea aplica aceste cuvinte; căci nimeni în afară de aceștia n-au intrat într-un astfel de legământ de lepădare de sine, renunțând la prezent cu toate privilegiile și interesele lui, în schimbul unei promisiuni de viață spirituală viitoare, la înviere.

Toți aceștia, prin condițiile legământului lor, trebuie să trăiască pentru Domnul — să facă voia Lui și nu voia lor, să-I servească Lui și să nu-și servească lor, să-și dea viața luptând o luptă bună împotriva păcatului. Toți aceștia, când mor, vor muri pentru Domnul, în sensul că sunt socotiți ca membri ai Corpului lui Cristos, fiecare membru al acestuia trebuie să moară față de carne înainte ca trupul complet să poată fi glorificat dincolo de văl. De aceea, acestora li se aplică cuvintele: ”Fie că trăim, fie că murim, noi suntem ai Domnului”.

Aceasta fiind adevărat, creștinul nu trebuie să aibă voință proprie în ceea ce privește viața sau moartea sa, sau oricare alte afaceri ale sale. Totul trebuie să fie încredințat sau supus pe deplin marelui Cap al Bisericii. Moartea lui Cristos pentru toți este eficientă nu numai pentru cei morți, ci și pentru cei vii. Toți cei care îl recunosc și sunt pe deplin consacrați serviciului Său, se încred în El pe deplin, în viață și în moarte.

Apostolul continuă să arate că noi care constituim Biserica, Trupul lui Cristos, nu suntem judecătorii unii altora, că toată judecata este încredințată Capului, Răscumpărătorul tuturor. Fiecare persoană acceptată acum ca membru al Bisericii trebuie în cele din urmă să se supună la inspecția Capului Bisericii; căci starea noastră de membri în Corpul Său este acum de probă. Loialitatea, credincioșia față de Capul Bisericii acum, ne va aduce în cele din urmă starea de membri în Corpul Său glorios, Biserica de dincolo de văl — comoștenitori cu El în împărăție — Mireasa Sa.

Argumentul apostolului deci, este că noi trebuie să evităm a ne condamna unul pe altul și să ne mulțumim a ne încuraja unul pe altul pe calea cea bună. Deoarece este scris că fiecare genunchi se va pleca și fiecare limbă va mărturisi lui Dumnezeu, aceasta dovedește că socoteala noastră finală ca membri ai Bisericii lui Cristos va fi dată lui Dumnezeu, sau Domnului nostru Isus ca Reprezentantul Său.

Să ne judecăm deci fiecare pe noi înșine

Argumentul apostolului este de asemenea că în loc de a judeca, a condamna pe confrații noștri membri ai Corpului consacrat, trebuie să avem compătimire deplină față de ei. Ar trebui să ne dăm seama că noi nu le cunoaștem în întregime încercările, dificultățile, împrejurările, moștenirile. Aceasta ar trebui să ne facă foarte compătimitori față de toți frații. Simțul nostru ascuțit al dreptății, iubirea noastră față de dreptate, ura noastră față de nedreptate, ar trebui să-și găsească exercitarea principală în critica de sine și în vegherea ca să nu facem ceva ce ar poticni pe vreun frate — să nu facem ceva ce ar descuraja pe vreun frate sau i-ar pricinui căderea de la credință și de la lucrările pe care Domnul le cere.

Ce lecție minunată este aceasta în bătălia împotriva eului, mai degrabă decât împotriva dușmanilor! Cât de mulți află că este tare ușor să-și scuze slăbiciunile, în timp ce sunt foarte minuțioși și critici în ceea ce privește neajunsurile altora! Așa cum a prevenit Domnul pe poporul Său împotriva unei astfel de atitudini spunând: ”Căci cu ce îorice fel deș judecată judecați îun frateș, veți fi judecați” voi de Domnul. Matei 7:2.

Dacă sunteți prea critici și vreți să-i măsurați pe alții după standardul deplin al perfecțiunii, voi recunoașteți astfel un standard înalt, și acea recunoaștere din partea voastră va face potrivit ca Domnul să vă măsoare după acel standard înalt. Dacă doar am putea să ne amintim aceasta — că acei miloși vor obține milă — cât de bucuroși am fi toți să fim extrem de miloși cu alții, extrem de îngăduitori în judecățile și mustrările noastre, sperând că Domnul va fi la fel de îngăduitor cu noi! Iacov 2:13.

Domnul nu stabilește prin aceasta un standard jos și nu vrea ca poporul Său să ia cu ușurință slăbiciunile și eșecurile lor și cele ale altora. El, dimpotrivă, pune un standard înalt de iubire, simpatie și bunătate. Iubirea este lucrul principal în ochii lui Dumnezeu. Oricine, deci, are iubire și compătimire dezvoltate în grad foarte mare, Domnul îl poate socoti că este bine dezvoltat pe liniile esențiale, esențiale pentru un loc în împărăția Sa mijlocitoare.

Nimic necurat în sine

”Știu și sunt încredințat în Domnul Isus, că nimic nu este necurat înesfântș în sine”, scrie apostolul. Apostolul nu se referă la murdăria îmbrăcămintei sau a persoanei, ci la alimentele care erau făcute nepotrivite pentru evrei, necurate din punct de vedere ceremonial. Cu alte cuvinte, în timp ce evreilor le era interzis să consume porc, iepure, stridii etc., nu pentru că aceste alimente i-ar fi făcut în realitate necurați sau răi în ochii Domnului, ci restricțiile erau impuse ca probe de loialitate și ascultare față de Dumnezeu, la fel cum fructul oprit din Eden a fost după aceea necurat pentru Adam și Eva.

Argumentul apostolului este că evreul care a murit față de orice speranță de a ajunge la viață veșnică prin ținerea Legământului Legii, și care s-a unit cu Cristos, nu mai era legat de restricțiile Legământului Legii. și, bineînțeles, pentru Neamuri care niciodată n-au fost sub Legământul Legii, restricțiile lui nu aveau nici o aplicare când L-au acceptat pe Isus.

După ce declară această bază, apostolul admite că dacă vreun om ar avea facultățile de gândire atât de strâmbe asupra subiectului încât s-ar simți că este sub aceste obligații, el ar fi răspunzător potrivit minții și judecății sale asupra acestui subiect. Dacă, de exemplu, un creștin ar gândi că este obligat să evite a mânca porc, acel gând în mintea sa ar constitui o obligație; căci pentru el a-și încălca conștiința ar însemna că a comis un păcat voit și cu bună știință; căci ar greși făcând ceea ce el a gândit că este greșit, oricât de inofensivă ar fi chestiunea prin ea însăși.

Dar acum vine argumentul final: Orice persoană, care și-ar da seama de propria sa libertate, așa cum și-a dat apostolul, ar putea să mănânce fără restricții, cum îi convine, fără nici o mustrare din partea conștiinței sale sau în ochii lui Dumnezeu. Dar fratele care ar fi încă în întuneric în ceea ce privește libertatea sa ar trebui luat în considerare — n-ar trebui forțat să-și încalce conștiința. Mai degrabă fratele cu o minte luminată ar trebui să cedeze în fața celuilalt și să se abțină de la a-și folosi libertatea, ca nu cumva să ispitească pe fratele său să-și încalce conștiința.

Această chestiune a consumării cărnii necurate ca ceremonie, sau a cărnii teoretic necurate pentru că a fost mai întâi legănată înaintea unui idol, nu mai este o chestiune vie printre creștini; căci cunoștința generală asupra subiectului a câștigat autoritate pretutindeni.

Aplicarea specială a acestei lecții la creștini este însă pe o linie diferită. De exemplu, să presupunem că un frate a fost obișnuit din copilărie să bea bere, bere slabă etc., și după părerea lui nu i-a făcut nici un rău. Dar să presupunem că un număr de frați, mai puțin tari decât el, fizic și mental, nu s-ar putea atinge de băuturi alcoolice fără a-și pricinui rău; și să presupunem că exemplul fratelui care bea ar continua să fie o ispită pentru ceilalți. Care ar trebui să fie atitudinea lui?

Argumentul apostolului ar părea să fie că fratele care este tare mental, moral și fizic, ar trebui să se abțină bucuros de la orice ar poticni pe fratele său sau pe oricare altul asupra căruia a exercitat influență. ”Nu nimici, prin mâncarea ta, pe acela pentru care a murit Hristos” (Romani 14:15). Dacă Cristos a iubit lumea atât de mult încât să părăsească bogățiile și gloria cerească, ca să moară pentru păcătoși, n-ar trebui noi, în măsura în care avem Spiritul Său, să fim bucuroși să ne dăm viața pentru frați, după cum ne îndeamnă apostolul în altă parte? Dacă este așa, n-ar trebui să fim noi mai dispuși să ne abținem de a folosi libertățile comparativ mărunte de dragul fratelui nostru mai slab, pentru care a murit Cristos? Acesta este un argument puternic. Cine poate să-l conteste?

”Nu lăsați ca binele vostru să fie vorbit de rău.” Cunoștința voastră, aprecierea voastră a libertăților voastre este un lucru bun, un lucru de dorit; cu toate acestea, așa ar trebui să vă stăpâniți exercitarea acelei libertăți, încât nimeni să n-o înțeleagă greșit și să vă creadă făcători de rele. Mai bine restrângeți-vă libertățile, feriți-i pe alții de ispite prea grele pentru ei și măriți-vă influența prin abținerea credincioasă de la orice ar putea părea a fi un rău în ochii altora, oricât de corect ar putea fi în ochii voștri, și oricât de corectă ar fi judecata voastră în privința Legii divine asupra subiectului.

”Nu mâncare și băutură”

Apostolul adaugă alt argument (v. 17). El atrage atenția: Căci avantajele legate de poziția noastră de membru în împărăția embrionară a lui Dumnezeu nu constă în privilegiile și libertățile mai mari pe care le avem prin consumarea mâncării sau a băuturii, ci constă mai degrabă în dreptatea, pacea și bucuria în Spiritul sfânt care sunt ale noastre pentru că suntem membri de probă ai acestei Clase a împărăției. Cel care astfel servește lui Cristos este bine plăcut lui Dumnezeu și este aprobat de oameni. ”Așadar, să urmărim lucrurile care duc la pace și cele care duc la zidirea noastră. Să nu nimicești, pentru o mâncare, lucrul lui Dumnezeu. într-adevăr, toate sunt curate. Dar este rău pentru omul care mănâncă, fiind o piedică pentru altul. Bine este să nu mănânci carne, să nu bei vin și să nu faci ceva care poate să fie pentru fratele tău un prilej de cădere, de păcătuire sau de slăbire.”

Aplicarea Regulii de Aur din partea lumii ar părea să fie o rezolvare a multor probleme din prezent. Faceți-le altora mai slabi decât voi, prin învățătură și exemplu, ceea ce ați vrea să vă facă ei prin învățătură și exemplu, dacă voi ați fi mai slabi și ei mai tari.