„PRIMIȚI BINE ACEST CUVÂNT DE ÎNDEMN”

„Orice amărăciune, orice iuțime, orice mânie, orice strigare și orice defăimare să fie înlăturate de la voi, împreună cu orice fel de răutate. Și fiți buni unii cu alții.” — Efeseni 4:31, 32

W.T. 1916 (pag. 312-313)

Același apostol care folosește aceste cuvinte ale textului nostru, în altă parte a clasificat aceste roade rele enumerate aici, ca fapte ale cărnii și ale diavolului. Ne spune că aceia care fac aceste lucruri nu vor moșteni Împărăția lui Dumnezeu. El arată că aceste trăsături au venit din natura noastră căzută. Dar noi, care am părăsit lumea, care am renunțat la spiritul ei, ca Noi Creații în Cristos suntem sub cea mai solemnă obligație să ne aducem natura căzută, cu tendințele ei spre rău, în supunere deplină față de natura nouă, să aducem vechea creație sub controlul minții lui Dumnezeu, Spiritului Sfânt, voinței sfinte, răstignind carnea și făcând orice gând rob ascultării de Cristos. Domnul ne imprimă acest gând tot mai mult, zi de zi.

Sf. Pavel pune în contrast aceste roade ale adversarului și ale cărnii căzute, cu roadele prețioase ale Spiritului lui Dumnezeu. Un spirit este ceresc, asemenea lui Dumnezeu, în timp ce celălalt este „pământesc, trupesc, diavolesc.” Credința, bunătatea, blândețea, amabilitatea, răbdarea, pacea, stăpânirea de sine, iubirea — acestea sunt roadele cerești. Ele sunt tocmai opuse spiritului adversarului. Pe măsură ce ne străduim să facem voia lui Dumnezeu, să cultivăm calitățile plăcute ale Spiritului Sfânt, ne vom găsi în luptă continuă cu slăbiciunile moștenite ale cărnii căzute. Unii pot reuși într-un timp comparativ scurt să câștige în mare măsură victoria asupra acestor fapte ale cărnii și ale celui rău, în timp ce alții pot avea de luptat un mare război. Dar victoria asupra acestei dispoziții rele trebuie să fie câștigată, altfel nu ni se va acorda niciodată intrare în Împărăție. Domnul supraveghează să vadă zelul și seriozitatea cu care ne străduim să înlăturăm aceste fapte ale cărnii căzute, aceste trăsături rele de caracter. Cunoscându-ne propriile slăbiciuni naturale, fiecare dintre noi trebuie așa să vegheze și să se apere, așa să strige la Domnul după ajutor, așa să-și umple inima și mintea cu Cuvântul Domnului, încât să se poată păstra curat și liber de stricăciunea păcatului.

Venind să analizăm îndemnul apostolului din textul nostru, ar părea ca și cum el ar menționa întâi una din cele mai rele trăsături — „orice amărăciune”. Amărăciunea este o stare supărătoare, tocmai opusul dulceții. Ea reprezintă o ranchiună în inimă și este foarte strâns legată de ultima trăsătură menționată: „răutatea”. Răutatea în inimă duce pe cineva la reavoință, la a căuta să facă rău altuia. Spiritul de amărăciune și răutate, dacă i s-a acordat intrare în inimă, este foarte posibil să se extindă la toate afacerile vieții și să facă din Noua Creație o epavă completă. Efectul lui este foarte primejdios. Chiar dacă este posibil ca cineva să se mânie și pe moment să se simtă răzbunător, fără să aibă simțământul crescând spre amărăciune care ar fi durabil, fără o dezvoltare a răutății, totuși supărarea și mânia trupească sunt păcătoase, primejdioase și sigur, dacă nu sunt cucerite, duc la amărăciune și răutate.

„Tot ce voiți să vă facă vouă oamenii”

Cuvântul Domnului ne sfătuiește: „Să nu apună soarele peste mânia voastră”. Nu are importanță ce provocare poate să fi avut cineva, el trebuie să caute ca problema să fie rezolvată cât se poate de repede. Furia sau mânia nu trebuie adăpostită și cultivată, deoarece este sigur că duce la amărăciune permanentă și ură. Cuvântul furie nu pare să fie așa de tare ca și cuvântul mânie. Mânia, la o ființă imperfectă, căzută, pare să fie furie adâncă, hotărâtă și durabilă, ceva plin de resentimente, răzbunător. Vorbirea de rău este o problemă mai rafinată, mai subtilă, mai înșelătoare, mai rea. Mulți oameni devin atât de slabi la caracter, atât de neechilibrați, încât nu-și dau seama de aplicarea cuvenită a „regulii de aur” în viața lor zilnică. Ei spun despre alții lucruri pe care alții n-ar vrea să le spună despre ei. Ei tratează pe alții într-un fel în care ei n-ar vrea să fie tratați. Asemenea conduită să fie departe de copiii Domnului, de aceia care și-au însușit legământul sfânt al lui Dumnezeu și care pretind a fi ambasadorii lui Dumnezeu.

Noi nu spunem că nu există asemenea lucruri ca: furie dreaptă, mânie dreaptă. „Dumnezeu se mânie în fiecare zi pe cei nelegiuiți.” Chiar acum, mânia Lui dreaptă este aprinsă împotriva neamurilor pământului și El le lovește pentru răsturnarea lor finală. Dacă toată mânia ar fi greșită, atunci Dumnezeu însuși ar fi vinovat de păcat. Dar mânia lui Dumnezeu, furia Lui, este întotdeauna de un fel cuvenit. Nu este furie sau amărăciune trupească. Dumnezeu este furios pe răutate, și această furie înseamnă că El o va pedepsi. Totuși Scripturile niciodată nu se referă la Domnul ca fiind înverșunat sau rău. Dumnezeu este iubire, El este răbdător și bun chiar și față de cei răi. El face totul în dreptate și iubire.

Atunci, dacă este drept ca Dumnezeu să aibă o anumită furie, o anumită mânie, ar fi drept din partea noastră să exercităm furie sau mânie în vreo ocazie? După cum am dat de înțeles, sunt momente când cineva poate fi mânios în mod cuvenit. De exemplu, noi trebuie să simțim în mod cuvenit un anumit grad de mânie împotriva noastră înșine. Dacă aflăm că nu ne-am valorificat cum se cuvine posibilitățile, dacă am fost nepăsători sau neglijenți în supravegherea „gândurilor, cuvintelor și faptelor” noastre, am putea fi provocați, chiar înfuriați pe noi. Dar, dacă inima este corectă, noi nu trebuie să fim nici prea indignați, nici descurajați din cauza eșecurilor ((48)) noastre în această direcție, ci să ne străduim cu tot mai multă grijă, cu ajutorul Domnului să învingem, străduindu-ne să învățăm o lecție din fiecare greșeală pe care o facem.

Nevoia pentru cercetarea serioasă a inimii

Neavând dreptul sau capacitatea de a judeca inima altuia, trebuie să fim foarte înceți la mânie și foarte atenți cum ne exprimăm. Trebuie să ne amintim că numai Domnul are dreptul să pedepsească. Poporul Domnului trebuie să se străduiască împotriva tuturor acestor slăbiciuni, acestor neajunsuri ale cărnii — furia, mânia, cearta, răutatea, ura, care sunt stimulate de adversar și de oștile lui. Noi trebuie să ne temem de aceste lucruri ca de o boală molipsitoare.

Ce grijă, ce cercetare amănunțită a noastră, ce rugăciune serioasă pentru ajutor trebuie să ne provoce acest gând! Cum trebuie să ne păzim limba împotriva vorbirii de rău, a calomniei, a defăimării, deoarece aceasta este roada lipsei de iubire și a răutății. Și în păzirea limbii noastre trebuie să ne amintim că aceste cuvinte rele pornesc din inimă. De aceea, inima noastră trebuie să devină și trebuie să fie păstrată așa de loială lui Cristos, așa de în armonie cu Spiritul Sfânt al lui Dumnezeu, încât să nu scoată deloc astfel de ape amare.

Psalmistul spune: „Omul cu limba mincinoasă nu se întărește pe pământ.” Vezi de-asemenea sfatul sfântului Pavel către Tit 3:2-8 și către Timotei. (1 Tim. 3:11) O, fie ca acest spirit al iubirii, al amabilității și al considerației unul pentru altul să locuiască așa de bogat în fiecare membru al Bisericii lui Cristos, încât fiecare, nu numai să se rețină de la a vorbi de rău pe un frate sau o soră, dar și să îl doară auzind o poveste defăimătoare despre cineva și mai ales despre un tovarăș peregrin pe „calea îngustă!” Dacă aceasta ar fi realizarea fiecărui membru al tuturor diferitelor eclesii, cu cât mai strâns ar fi ei legați împreună în legătura iubirii creștine!

După cum am spus înainte, noi credem că majoritatea prietenilor dragi dezvoltă tot mai mult din acest spirit al iubirii și considerației, dar există încă loc de îmbunătățire, cel puțin în cazul unora. Răul care poate fi făcut cu limba este aproape nelimitat. Deci, cât de veghetori și în rugăciune trebuie să fim la influența noastră! Îndemnăm o recitire cu grijă a volumului 6 (șase) al „Studiilor în Scripturi”, de la pagina 523 la 527. Este bine ca mințile noastre sănătoase să fie trezite prin aducerea aminte. Noi credem că timpul în care să ne completăm lucrarea de zidire a caracterului este scurt. Aceasta trebuie să se imprime asupra noastră tot mai mult, văzând membrii corpului lui Cristos trecând unul după altul dincolo de văl. Să căutăm ca prin rugăciune și prin efort zi de zi, da, oră de oră, să putem deveni în toate asemenea iubitului Fiu al lui Dumnezeu și să auzim, când ne va veni vremea, dulcele „Bine!” al Învățătorului.