Vol. 1 Martie-Aprilie 1994 Nr. 3

PREZENTÂND MESAJUL ÎMPĂRĂȚIEI

„În orice casă veți intra, să ziceți întâi: Pace casei acesteia! Și dacă va fi acolo un fiu al păcii, pacea voastră va rămâne peste el; altfel ea se va întoarce la voi”. — Luca 10:5, 6

W.T. (Turnul de Veghere) 1916 (pag. 325-327)

Când a trimis pe cei șaptezeci să vestească Evanghelia împărăției Cuvintele de mai sus au fost o parte din instrucțiunile pe care le-a dat Domnul nostru Isus. El i-a trimis fără pregătire specială în privința banilor sau a îmbrăcăminții în plus. Ei trebuiau să găsească pe aceia din Israel care aveau ureche pentru mesajul lui Dumnezeu, care-și avea atunci timpul să fie prezentat — pe „israeliții adevărați.” Aceștia îi întrețineau cu bucurie gratis. În această privință, țările orientale sunt cumva diferite de cele din occident. Ospitalitatea este mai caracteristică la oamenii din Orientul îndepărtat decât la cei din Europa și America. Acest lucru era adevărat despre Palestina în zilele lui Isus.

Când cei șaptezeci s-au întors din misiunea lor, Domnul nostru i-a întrebat dacă le lipsise ceva. Ei au răspuns că nu le lipsise nimic, câtuși de puțin. Isus îi instruise că mesajul lor trebuia să fie un mesaj din casă în casă — nu unul public — nu dat pe străzi sau în piețe publice. Ucenicii urmau să meargă și să caute pe acei vrednici din fiecare cetate pe care o vizitau. Când ajungeau la o casă trebuiau întâi să spună: „Pace casei acesteia!” Dacă erau primiți amabil, pacea lor urma să rămână, dacă nu, pacea lor urma să se întoarcă la ei, nu urma să rămână peste casa aceea.

Această formă de salut nouă ni se pare mai degrabă ciudată, pentru că obiceiul nostru nu este să folosim acest fel de salut. Dar în țările orientale este încă obișnuit să se salute unul pe altul astfel nu numai în case, ci și pe stradă sau la drum. Oamenii vor spune unul către altul: „Pace ție în această dimineață.” Aproape fiecare salută și aproape toți spun ceva de felul acesta. Ne amintim ce surprinși am fost când am vizitat întâi Palestina, în 1892. Ghidul nostru era bine cunoscut în acea țară; și mergând de-a lungul străzii, oamenii i se adresau în limba arabă și el răspundea. După aceea l-am întrebat: „Ce-ți ziceau?”. El a răspuns că ziceau: „Pace ție” sau „Binecuvântarea lui Dumnezeu să fie cu tine”. Noi am fost surprinși ca oamenii de acolo să vorbească atât de general în această manieră grațioasă. Cu greu intram pe un drum fără să primim vreun fel de salut.

Totuși noi avem ceva înrudit cu aceasta în salutul nostru: „Bună ziua” sau „Ce mai faci?” sau „Îți doresc bună ziua” etc. Aceste expresii exprimă mult același sentiment. În cazul ucenicilor lui Isus, salutul lor a fost intenționat ca o probă pentru oameni în timp ce mergeau din casă în casă prin tot Israelul. Dacă erau bine primiți ei urmau să rămână la casa unde fuseseră întâmpinați bine și în timpul șederii în acel loc să nu se mute de la casă la casă. Dacă oamenii nu manifestau nici un interes pentru ei sau pentru mesajul lor, ei urmau să-și continue călătoria. Dacă mergeau în acest fel printr-un oraș întreg și nu găseau într-adevăr pe nimeni să le ureze bun venit, pe nimeni să-și aplece urechea când vesteau „împărăția lui Dumnezeu este aproape”, ei urmau să părăsească locul, figurativ scuturându-și de pe picioare praful acelei cetăți. Dacă oamenii ziceau: „spuneți-ne despre ea”, ei urmau să intre în casă și să le spună despre Isus, despre marea Lui însărcinare, despre minunile Lui, etc. Când mesajul era dat, ei urmau să-și lase pacea să rămână cu familia și să se grăbească în drumul lor.

Astăzi condițiile sunt diferite. A se urma acum metoda primilor ucenici, nu ar îndeplini scopul. Pentru noi este mult mai bine să luăm cu noi niște pliante sau să vindem oamenilor la un preț moderat ceva literatură care le va stârni interesul și-l va fixa, care le va da informația necesară despre Împărăția care se va stabili în curând, într-o manieră mult mai deplină decât în zilele primei veniri a Domnului nostru. La timpul acela ea urma să se stabilească în inimile unor puțini, acum trebuie să se stabilească în putere și glorie mare peste tot pământul. Totuși noi trebuie să mergem așa cum au făcut primii ucenici, cu un mesaj de pace — mesajul Împărăției păcii.

Comportamentul cuvenit al mesagerilor lui Dumnezeu

Nu marele timp de strâmtorare constituie mesajul nostru. Noi trebuie să spunem veștile de bucurie ale Evangheliei care vor fi pentru tot poporul și ale timpului de restabilire care va fi introdus curând. Timpul de strâmtorare, dacă se face referire la el cumva, trebuie să fie menționat numai ca un însoțitor necesar al schimbării de dispensații din cauza lipsei de pregătire a lumii pentru Împărăție și pentru binecuvântările ei. Mergând mai departe în lucrarea noastră de vestire, noi vom ține minte în mod cuvenit că suntem făcători de pace, nu stârnitori de conflict și ceartă. Unii dintre noi am putea fi luați ca stârnitori de conflict, dacă n-am fi foarte atenți cum prezentăm mesajul. Noi trebuie să căutăm pe cât este posibil să promovăm pacea, să spunem oamenilor despre iubirea, îndurarea și bunătatea lui Dumnezeu. Făcând aceasta în iubire, noi găsim și ajungem tocmai la clasa la care Domnul intenționează să se ajungă acum. El nu caută acum pe cei refractari. El caută o clasă specială, clasa mireasă.

Dacă suntem înțelepți vom da atenție trăsăturilor speciale ale mesajului. Este un mesaj de pace și bunăvoință. Este să arătăm oamenilor — adică, celor care sunt din clasa potrivită spre direcția corectă. Mesajul nu este acum pentru grosolani, pentru certăreți, pentru egoiști și răi. El este pentru umiliți, pentru cei care se lasă învățați, pentru ((34)) cei cu inima onestă. Dacă cineva refuză mesajul nostru, noi nu trebuie să manifestăm antagonism sau amărăciune. Noi nu trebuie să spunem: „Într-o zi vei dori să mă fi ascultat!” Aceasta nu este treaba noastră. În mod deosebit s-a spus despre Învățătorul nostru că atunci când a fost ocărât n-a răspuns la ocară. Trebuie să-l urmăm exemplul în aceasta.

Unii ar putea spune: „dar n-a folosit Domnul nostru un limbaj foarte clar față de ei când a suferit împotrivirea din partea cărturarilor, fariseilor și învățătorilor legii? Nu i-a numit El, fățarnici, morminte văruite și vipere?” Aceasta este adevărat, dar trebuie să ne amintim că Domnul nostru Isus a fost într-o poziție de autoritate, pe care noi nu o ocupăm. De-asemenea, El a fost perfect, „știa ce este în om” și nu putea face nici o greșeală în privința stării inimii fiecăruia dintre împotrivitorii Săi. Acest lucru nu este adevărat despre noi. Mai mult, când Isus a folosit acest limbaj, El s-a adresat unei clase, nu unei persoane. Dacă am prezentat mesajul Domnului cu credință, trebuie să simțim că ne-am făcut datoria și trebuie să lăsăm rezultatele pentru Domnul secerișului. Adevărul este o sabie ascuțită și însuși el va face toată tăierea necesară. Mai mult, însuși Adevărul trebuie să fie cel care cauzează opoziție oriunde se găsește, și nu vreo nepolitețe sau asprime în cuvânt sau faptă din partea noastră. Toți aceia cu care venim în contact trebuie să poată vedea după caracterul plăcut al spiritului nostru, după răbdarea noastră la provocare, că într-adevăr „am fost cu Isus” și am învățat de la El. — Fapte 4:13

„Pacea lui Dumnezeu care întrece orice înțelegere tebuie să aibă așa control asupra fiecăruia care vrea să reprezinte pe Domnul și mesajul Lui, încât cu fiecare să meargă o influență sfințitoare, în special în fiecare serviciu făcut și în fiecare cuvânt vorbit în numele Prințului păcii. Caracterul poporului Său adevărat este descris de către Învățătorul însuși. Cei care vreau în mod cuvenit să fie numiți copii ai lui Dumnezeu, trebuie să fie făcători de pace. El a declarat că aceștia au fost binecuvântați. Apostolul Pavel de-asemenea îndeamnă: „Cât atârnă de voi să trăiți în pace cu toți oamenii” (Romani 12:18). Nu este posibil a trăi în pace cu toți și totuși a fi sincer față de principiile dreptății, dar interesele păcii trebuie să fie conservate de către reprezentanții Domnului în toate modurile corecte.

Intrând într-o casă, gândul nostru trebuie să fie să facem bine, să ducem binecuvântare, să exercităm o influență favorabilă pentru pacea, bucuria și ridicarea celor dinăuntru — nu predicându-le, ci simplu, prezentând mo-dest mesajul nostru. Dacă am fi respinși și disprețuiți, nu bineveniți, ca servi ai Domnului noi ar trebui să fim atenți să nu ne impunem în continuare. În acest sens figurativ trebuie să ne ștergem chiar și praful de pe picioare, grăbindu-ne mai departe să găsim pe aceia ale căror inimi sunt flămânde după Cuvântul harului, deoarece, dacă Adevărul este prezentat corect, iubitor, dar nu are nici un răspuns, Tatăl nu vrea ca noi să violăm buna cuviință de politețe, impunându-ne celor care nu apreciază. Domnul nostru ne-a lăsăt un bun exemplu în această chestiune.

Cerșitul pentru Domnul nu este autorizat

Ucenicii lui Isus care au fost trimiși să propovăduiască mesajul Împărăției nu trebuiau să meargă din casă în casă ca cerșetorii, să capete aici mâncare și dincolo adăpost, ci trebuiau să se aștepte că dacă Domnul îi condusese providențial spre cei care i-au primit, El a vrut să le dea gazdelor lor o binecuvântare proporțională cu costul scurtei lor întrețineri. Ei nu urmau să considere aceste ospitalități ca și pomeni, deoarece, ca reprezentanți ai Domnului, ei erau acolo pentru a da binecuvântări cu mult mai mari decât primeau; și ca lucrători obișnuiți chiar, serviciul pe care ei îl făceau trebuia să merite cel puțin întreținerea lor. Acest principiu urma să se aplice nu numai la o casă, ci și la o cetate. Ei nu trebuiau să fie mofturoși, ci să accepte felul de ospitalități care le erau oferite; și dacă aceasta nu însemna nici o ospitalitate, ei urmau să părăsească cetatea și să meargă spre alta unde erau primiți și se dădea ascultare rezonabilă mesajului lor. Servii Domnului, în nici un sens, nu trebuie să fie cerșetori și să nu ceară pentru Domnul.

Versetul 9 al capitolului din care este luat textul nostru, la prima vedere ar putea părea aplicabil numai la secerișul iudaic, dar nu este așa. Există atât boală spirituală cât și fizică; și ambasadorii Domnului de astăzi trebuie să considere că este misiunea lor, treaba lor, să deschidă ochii orbi, urechile surde și să ajute pe cei bolnavi spiritual, turnând balsam din Galaad pe inimile lor rănite și zdrobite. Este potrivit acum, ca și atunci, să vestească la tot poporul: „Împărăția lui Dumnezeu s-a apropiat de voi”. Acest anunț n-a fost potrivit toată vârsta, ci a fost potrivit numai la sfârșiturile sau secerișurile celor două vârste.

Mesajul adevărului făcând o separare

Acum noi am ajuns la sfârșitul timpului pe care Dumnezeu l-a rezervat pentru adunarea Israelului spiritual și acum își are timpul vestirea: Iată, Regele este la ușă! În ultimii 40 de ani acest mesaj a ieșit de la fecioarele înțelepte și a separat pe cele înțelepte de cele nechibzuite. Această lucrare este aproape terminată acum. După cum, în zilele când Domnul nostru mergea din cetate în cetate prin Israel vestind chemarea noii dispensații împreună la comoștenire în Împărăție, El a declarat cetăților care i-au respins mesajul: „În ziua judecății va fi mai ușor pentru ținutul Sodomei și Gomorei decât pentru voi” (Matei 10:15), tot așa ne putem aștepta să fie acum. Cei care au fost favorizați cu mesajul Adevărului și n-au vrut să audă, deși pretinzând a fi urmași ai lui Cristos și poate învățând în numele Lui, vor găsi condițiile vârstei care vine mai puțin favorabile pentru ei decât pentru popoarele păgâne, care nu au auzit niciodată adevăratul mesaj al lui Dumnezeu, Evanghelia Împărăției a cărei stabilire este acum foarte aproape.

Acești păgâni, probabil, se vor alinia condițiilor și cerințelor împărăției mai repede și cu mai puține lovituri ((35)) decât aceia ale căror inimi au fost mai mult sau mai puțin împie-trite, din cauză că au păcătuit împotriva luminii și posibilității și din cauză că au refuzat să audă și să cântărească cum se cuvine mărturiile prezentate lor de către mesagerii Domnului. Unii, care în această viață s-au bucurat de poziții înalte în sistemul Iudaic și creștin, vor fi mult umiliți în timpul care vine, în Împărăția lui Cristos, când se va „face din judecată o linie și din dreptate un fir cu plumb; și grindina va surpa locul de scăpare al neadevărului” (Isa. 28:17) și când toate relele și înșelăciunile practicate acum vor fi expuse și răsturnate. Multe deci, ne temem, vor fi loviturile pe care unii dintre aceștia le vor primi, până când vor fi aduși la o stare de inimă umilită, ascultătoare, care să poată fi învățată.

Un cuvânt de precauție potrivit

În zilele sau lunile care încă ne rămân până la completarea lucrării aici în trup, să fim exponenți vrednici de Adevărul prețios și reprezentanți vrednici ai Celui al cărui nume îl purtăm. Există pericolul ca aceia care nu sunt de mult pe calea îngustă și au învățat încă numai parțial lecțiile umilinței, blândeței, răbdării și iubirii, să nu poată întotdeauna lăsa o influență dulce, folositoare în casele în care intră. Există pericolul să fie vorbire de rău, calomnie, insinuări rele împotriva altora, lipsă de amabilitate în cuvânt sau conduită, nerăbdare etc. Influența acestora, chiar dacă ei pot fi elevi în școala lui Cristos, este carnală, mult dăunătoare dezvoltării spirituale, dăunătoare creșterii diferitelor roade ale spiritului în ei și în alții care caută să meargă pe căile bune, îndrumați de Domnul prin Cuvântul Său.

Ce important este ca toți aceia care s-au numit cu numele lui Cristos, care au intrat în școala Lui, bine să recurgă ei înșiși la lecțiile prezentate pentru noi de către marele nostru Învățător! Ce important este ca noi, care am făcut un legământ cu Domnul, să umblăm vrednic de noua noastră vocație și să nu fim o ocară pentru Cel al cărui cauză am îmbrățișat-o! Nu există alți oameni pe fața pământului care așa trebuie, să exemplifice roadele prețioase și darurile Spiritului Sfânt al lui Dumnezeu în mersul și vorbirea lor zilnică, cum trebuie aceia care au fost conduși din întuneric la lumina minunată a Domnului. Noi credem că suntem cu seriozitate doritori de a glorifica astfel pe Domnul nostru și de a-I arăta recunoștința și aprecierea noastră pentru bunătatea Lui iubitoare față de noi.

Biserica este astăzi „o cetate așezată pe un munte, care nu poate fi ascunsă”. Mult se așteaptă de la noi, chiar de către oponenții noștri. Mult se așteaptă de la noi, desigur, de către Domnul nostru. Atunci, să fim credincioși, dragi frați, în cuvânt, în fapt și în toată comportarea noastră. Astfel vom onora noi numele Dumnezeului nostru și al Mântuitorului și Regelui nostru, pe care sperăm să-L vedem față în față curând.