MARELE PRIVILEGIU AL ADEVĂRATULUI SERVICIU

„Fiul Omului n-a venit să I se slujească, ci El să slujească și să-Și dea viața ca răscumpărare pentru mulți.” Mat. 20:28.

R 5375 W. T. 1 ianuarie 1914 (pag. 6-8)

Cuvântul a sluji are aceeași semnificație ca și cuvântul a servi. Învățătorul ne spune că scopul venirii Sale în lume n-a fost un scop egoist. El a fost cu totul mulțumit cu slava pe care o avusese cu Tatăl înainte de a fi lumea (Ioan 17:5). În timp ce este adevărat că Mântuitorul este acum înălțat la o poziție cu mult mai înaltă decât cea avută înainte, totuși El ne asigură că n-a venit în lume cu spiritul, cu dorința de înălțare. Dimpotrivă, El a venit să slujească. El ((1101)) a spus: „Desfătarea mea este să fac plăcerea Ta, Dumnezeul meu. Și legea Ta este înăuntrul inimii mele”. Ps. 40:8.

În ascultare de voința divină, Domnul nostru a lăsat slava avută cu Tatăl, a venit pe pământ și S-a predat la moarte, chiar moarte de cruce. În noaptea vânzării și arestării Sale a spus: „Nu voi bea paharul pe care Mi l-a dat Tatăl să-l beau?” El a fost ascultător până la sfârșit.

Înainte de a veni în lume, Domnul nostru a înțeles că omenirea avea nevoie de un Mântuitor și fără îndoială acest lucru era legat de acceptarea cu bucurie a aranjamentului divin. El a văzut ceva din scopul Tatălui în privința omenirii decăzute. Și în timpul vieții Sale pământești, când a văzut aceste sărmane creaturi în păcat, degradare și slăbiciune, El na încercat să le facă robi. N-a încercat să-Și folosească puterea, inteligența în mod egoist, pentru confortul Său personal; ci El Și-a dat viața altruist. El a început să realizeze planul pe care-l aranjase Tatăl.

Domnul nostru n-a venit să I se slujească. Na venit în lume să aibă slujitori și să ia tot ce putea în schimbul cheltuirii unei mici părți din energia proprie. N-a venit dintr-un motiv egoist, ci să slujească pe alții — să facă bine. După cum a mărturisit El Însuși: „Nimeni nu are o iubire mai mare decât acel care își dă viața pentru prietenii săi”. El a făcut aceasta în armonie cu planul Tatălui.

Noi însă nu înțelegem că Domnul nostru a refuzat să fie servit de alții. El a acceptat serviciul altora. Ideea din textul nostru este aceea că El a venit să facă un serviciu, nu să fie servit; și pentru a-Și duce la îndeplinire scopul era necesar să devină servitor. Dacă nu era nevoie de acel serviciu, nu putem crede că Domnul S-ar fi umilit și ar fi luat chip de rob, sau ar fi trecut prin încercările severe ale existenței Sale pământești. Dar El a venit să facă un serviciu necesar pentru binele, fericirea, da, pentru însăși viața întregii familii umane.

Prin neascultarea lui Adam a intrat păcatul în lume. Legea lui Dumnezeu a pronunțat pedeapsa cu moartea pentru acel păcat. Astfel toată rasa lui Adam pierea; și dacă era ca ea să fie salvată, așa încât să nu moară ca animalele inferioare, trebuia să fie răscumpărată. Potrivit Legii divine, trebuia să fie un Preț de Răscumpărare pentru primul om perfect care păcătuise. Singurul Conceput a fost dispus să satisfacă necesitatea. El S-a bucurat să facă această lucrare, să fie servitor, slujitorul lui Dumnezeu pentru acest scop, datorită nevoii serviciului, fiindcă aducea binecuvântare altora.

Acesta este spiritul care trebuie să însuflețească pe fiecare dintre noi. Noi trebuie să dorim să încorporăm în caracterul nostru acest principiu al serviciului. Să nu servim numai fiindcă ne place să lucrăm, ne place să fim ocupați, ci fiindcă ne dăm seama că este necesară o lucrare și suntem bucuroși să ne dăm viața în acest serviciu binecuvântat.

Atitudinea adevăratei consacrări

Sunt unii care cred că este necesar să spele picioarele altora. Dar deoarece nu se realizează nici un bine adevărat prin astfel de ceremonie — nimic de dorit — nu există nici un motiv să se facă aceasta. Nu ne putem gândi că Isus lear fi spălat picioarele ucenicilor decât dacă ei aveau nevoie de spălare. Dar dacă putem face cândva un adevărat serviciu, fiecare dintre noi să fie bucuros de ocazia de a servi unui confrate din corpul lui Cristos — spălându-i picioarele sau în oricare alt mod. Ideea este de a aprecia privilegiul serviciului adevărat, mai degrabă decât ocazia de a face ceva numai fiindcă este un serviciu umil. Isus a făcut ceea ce a făcut fiindcă a fost un serviciu folositor și a fost voința Tatălui. El a vrut de asemenea să-i învețe pe ucenici că ei nu trebuie să fie mai presus de înfăptuirea celui mai umil serviciu unul pentru altul ca frați. În plus, cuvintele lui Isus cu această ocazie par să accentueze ideea nevoii curățirii zilnice a ucenicilor Domnului de întinarea pământească. Vezi Ioan 13:6-10.

Depunerea vieții Domnului nostru a fost îndeplinită moment de moment, zi de zi, în învățare, în vindecarea bolnavilor, a surzilor, a orbilor, și în instruirea ucenicilor. În nimic n-a căutat să Se slujească pe Sine. De aceea relatarea este: „Umbla din loc în loc, făcând bine”. Să aplicăm acest principiu la noi înșine, căci „cum a fost El, așa suntem și noi în lumea aceasta”. Atitudinea adevăratei consacrări este să umblăm în urmele lui Isus și să căutăm să cunoaștem voia Tatălui pentru a o face. Aceasta implică să fim studenți ai Bibliei, ca bereenii din vechime, care „cercetau Scripturile în fiecare zi”.

Dacă avem spiritul Învățătorului, vom fi doritori „cât avem ocazie, să facem bine la toți, dar mai ales celor din casa credinței” (Gal. 6:10). Și acesta este sfatul sf. Pavel, care ne-a îndemnat să-l urmăm pe el, după cum el L-a urmat pe Cristos. Viețile lui Isus și ale apostolilor ies în relief foarte distinct în paginile istoriei, ca vrednice de remarcat pentru serviciul lor altruist.

Mulți au domnit peste moștenirea lui Dumnezeu. Contextul arată că Domnul nostru a avut în minte această clasă. El spune că conducătorii neamurilor au exercitat autoritate peste poporul lor, și aceasta a fost pe socoteala celor conduși și foarte rar a fost din dorința de a servi poporul.

Egoismul ne face nepotriviți pentru Împărăție

Vedem cum Învățătorul nostru a ajuns să folosească cuvintele din textul nostru. Ucenicii erau atinși de o boală comună — iubirea de onoare din partea oamenilor, precum și iubirea de onoare din partea Domnului. Doi dintre ei au făcut o cerere serioasă, de a avea un loc de onoare specială în Împărăția Sa. Cererea lor a ((1102)) stârnit un spirit de indignare printre cei zece și a urmat o controversă. Ei aveau fixată în minte ideea că Isus le promisese o parte în Împărăție (Mat. 19:27-29). Dacă ar fi fost greșit ca ei să aibă această făgăduință în minte, ar fi fost greșit și ca Domnul să le dea făgăduința. Dar ei n-au văzut că Tatăl nu va da acel loc celor care nu vor da dovadă de cea mai deplină loialitate față de El și față de Cuvântul Lui.

La timpul acela ucenicii aveau o anumită măsură de demnitate falsă sau mândrie, care-i făcea nepotriviți pentru un loc pe Tron. De aceea Domnul le-a amintit că condițiile în baza cărora îi va fi dat cuiva un loc pe Tron erau ca acela să dea dovadă de așa mare loialitate față de principiile guvernării lui Dumnezeu și de așa mare smerenie a spiritului, încât să fie bucuros să servească pe oricine ar fi în nevoie. Și El S-a dat ca exemplu.

Parafrazăm cuvintele Domnului nostru: Credeți că Eu am lăsat cerul și am venit pe pământ pentru ca oamenii să Mă servească? Nu. Condițiile la care am venit sunt mult inferioare celor pe care le-am lăsat. Dar Tatăl Mi-a dat privilegiul serviciului în această chestiune și sunt bucuros să fac acest serviciu, fiindcă este voința divină. Am venit să slujesc, să servesc, să-Mi dau viața ca Preț de Răscumpărare pentru toți.

El le-a prezentat deci această idee — ca ei să se bucure de privilegiul serviciului — să se bucure că au privilegiul de a face ceva întradevăr folositor altora, în special fraților din Corpul lui Cristos. Aplicând larg acest principiu, vedem cum este exemplificat în lume, în afacerile vieții zilnice. Toți din familia umană sunt servitori. Unul servește ca giuvaergiu, altul ca manufacturier de produse de lână. El servește cumpărând lână, transformând-o în stofă și în haine. Altul servește ca băcan și aprovizionează cu hrană. Unii sunt pedichiuriști, alții bărbieri, alții croitori, alții medici etc. În fiecare caz se face un serviciu pentru alții.

Dacă ducem lucrurile mai jos, vedem că acest principiu se extinde chiar și la serviciul animalelor necuvântătoare. Un cal nu se poate țesăla singur; chiar și un porc are nevoie să fie servit — are nevoie de troacă, așternut și hrană. Noi la rândul nostru suntem serviți de creația animală. Oricine se separă de acest aranjament de serviciu, se depărtează de propriul său bine și încalcă o Lege a universului. Oricine ajunge la punctul unde nu face nici un serviciu, ci alții îl servesc, este demn de milă. Va fi nefericit, oricât ar fi de bogat. Oricine ar adopta această atitudine, ar fi arogant și egoist, și viața lui ar fi lipsită de frumusețe sau de valoare.

Serviciul o încântare pentru creștin

Adevăratul creștin intră în spiritul serviciului cum a intrat Învățătorul său și îi place să facă oricui un serviciu când are ocazie. Dacă sunt din aceia neajutorați, bolnavi, acestea sunt ocazii de a servi după capacitățile sale și după putința de a da o mână de ajutor. Noi trebuie să servim pe toți oamenii „cât avem ocazie, mai ales celor din casa credinței”.

Unde să tragem linia? Răspunsul este că trebuie să folosim moderație. Constatăm că în fiecare zi trecem pe lângă servicii de care alții au nevoie, dar pe care n-am putut să le facem. Cum deci ar trebui să reglăm chestiunea, fiindcă nu putem face tot ce am vrea? Familia noastră trebuie să fie prima grijă sau responsabilitate. Cel care îi neglijează pe ai săi este mai rău decât un necredincios. Caritatea începe acasă. Dacă avem responsabilități acolo, nu putem acorda prea multă mângâiere, atât de mult timp, atât de mulți bani altora, cum am acorda celor din propria familie.

Lenea nu trebuie încurajată

Cei care au bani au un talant pe care-l pot folosi făcând bine. Ei nu vor găsi foarte multe ocazii în ceea ce privește lumea. Chiar dacă am avea milioane de dolari, spiritul unei minți sănătoase trebuie să ne conducă în folosirea lor. Să dai bani ca să încurajezi pe cineva la risipă, lene și inactivitate, ar fi o folosire greșită a lor, și nu a face bine. Dumnezeu a spus: „În sudoarea feței tale să-ți mănânci pâinea”. Cei mai fericiți oameni sunt cei care sunt angajați în muncă; cei mai nefericiți sunt cei care n-au nimic de făcut, cei care n-au nici o ambiție.

Noi nu putem face nici măcar pentru familiile noastre tot ce am vrea să facem; căci în cazul celor ai noștri există adesea o lipsă de apreciere. Unele dintre rudele noastre nu au niciodată destul. Nu putem face suficient pentru ei. Trebuie deci să exercităm spiritul minții sănătoase ca să decidem ce să facem. Să ne amintim întotdeauna că atunci când am intrat în serviciul Domnului ni s-a dat o nouă însărcinare, să facem o lucrare specială în lume.

Ce fel de serviciu ni s-a dat deci? Serviciul de ambasador al Domnului. Trebuie să propovăduim Adevărul oriunde este o ureche care să audă și un ochi care să discearnă. Cei care nu au ureche de auzit și ochi de văzut ar putea să ne sfâșie, cum a prezis Învățătorul (Mat. 7:6). De aceea trebuie să folosim spiritul minții sănătoase ca să facem deosebire între cei care sunt subiecți buni pentru Adevăr și cei care nu sunt.

Noi Îi spunem Stăpânului: Doamne, noi vom da tot timpul nostru Ție și Adevărului Tău. Atunci El răspunde: Dar nu trebuie să mergi zdrențăros sau gol ca să predici Evanghelia. Este potrivit să te îngrijești de lucrurile necesare. Dar nu te gândi să strângi o anumită sumă de bani pentru tine mai întâi, și după aceea să mergi și să vestești Împărăția.

Noi am putea întreba: Doamne, este aceasta o scuză de a nu face ceva pentru semenii noștri și pentru familiile noastre? El răspunde că noi nu trebuie să ne neglijăm familiile, ci să ne îngrijim de ei potrivit necesităților lor. Însă noi trebuie să ne conducem afacerile cu economie. ((1103)) Dacă familia noastră nu-și face partea și nu depune nici un efort când aceștia sunt la o vârstă suficientă și în stare să-și câștige singuri cele necesare traiului, atunci noi să nu facem nimic pentru ei; căci având putere, ei n-au nevoie de ajutorul nostru. Trebuie să facem pentru ei numai ce este necesar. Credem că acesta este gândul Domnului.

Responsabilitatea noastră ca administratori

Deși trebuie să facem bine tututor oamenilor, totuși serviciul nostru special trebuie făcut în lucrarea Domnului, lucrarea Tatălui, de distribuire a Adevărului. Dar în timp ce facem aceasta, putem spune o vorbă amabilă celor cu care venim în contact. Dacă avem bani, putem ajuta în acel mod. Dar să ne amintim că nu este al nostru nici un bănuț din ceea ce posedăm, sau nici un moment din timpul nostru. Totul aparține Domnului și trebuie cheltuit în privința lucrurilor spirituale, în afară de cazul când este o necesitate reală în cele pământești. Desigur, lumea nu ne va aprecia așa de mult ca și când am face mai mult în cele pământești; dar noi nu ne-am primit însărcinarea din partea lumii.

Observăm că spiritul Domnului Isus a avut mare influență în lume. Acesta a făcut o impresie adâncă asupra sufletelor nobile și le-a condus spre înființarea de orfelinate, spitale pentru orbi, case pentru incurabili etc., și aceste instituții sunt întreținute de către public. Se recunoaște astăzi că este potrivit să fie îngrijiți cei care nu se pot îngriji singuri. Deoarece lumea a stabilit acest lucru din punctul de vedere al unei afaceri, poporul Domnului este scuzat prin responsabilitatea personală pe care o au ca amabasadori ai lui Dumnezeu. Este un lucru potrivit să se acorde grijă celor bolnavi și celor schilozi; dar fiindcă orașul și statul se îngrijesc, responsabilitatea personală este în mare măsură rezolvată.

Sunt oameni bogați care spun: Prefer să mă ocup personal de prietenii mei bolnavi și să-i trimit într-o instituție cu preț ridicat. Dacă unii fac aceasta, este treaba lor. Ei ar mai putea spune: Prefer să trăiesc într-o casă de un milion de dolari. Și aceasta este treaba lor. Ei au dreptul să facă așa; și de asemenea pot avea propriile lor automobile și yahturi de plăcere etc. Dar pentru creștin este diferit. Tot ce are aparține Domnului. De aceea el este într-o poziție diferită față de ceilalți. El nu trebuie să fie ca lumea. Tot ce face este pentru Dumnezeu — datorită relației sale cu El ca fiu. „Acum suntem copii ai lui Dumnezeu.”

Cei smeriți vor fi înălțați

Prin cuvintele din textul nostru Învățătorul îi învăța pe ucenici că ei nu trebuie să dorească să conducă — El Și-i dorea ca urmași pe aceia care aveau cel mai mult din spiritul Său de smerenie și serviciu. Dacă ar fi ca cineva să se înalțe, ei ar trebui să aibă corespunzător mai puțină apreciere față de acesta; căci „oricine se înalță va fi smerit, și cine se smerește va fi înălțat”. Domnul va trimite experiențele care vor înălța sau vor înjosi, și noi să ne arătăm aprecierea unde vedem principiile drepte în acțiune. Oricine dă dovadă cel mai mult de Spiritul lui Cristos trebuie să fie mai sus în aprecierea noastră. Oricine are puțin din Spiritul lui Cristos, trebuie să fie mai jos în aprecierea noastră. Aceste caracteristici trebuie să fie observate de noi în tăcere.

Baza pe care lumea operează este egoismul. Acesta este secretul războiului, răzvrătirii, revoluției etc. — și o parte și cealaltă căutând în mod egoist să stăpânească bogățiile, onoarea, puterea sau autoritatea. Ca creștini suntem bucuroși să observăm deosebirea față de spiritul care este în noi. Trebuie să ne amintim că suntem prin natură „copii ai mâniei ca ceilalți”. Nu trebuie să presupunem că vom fi schimbați instantaneu; dar mintea va fi schimbată, vom crește treptat tot mai mult asemenea lui Cristos. Și ca Noi Creaturi în Cristos, trebuie să veghem foarte atent ca nu cumva serviciul care suntem atât de dornici să-l facem Domnului să se vicieze mai mult sau mai puțin, după moda spiritului lumii.

Domnia milenară un serviciu

Domnul nostru, când Își va lua marea putere să domnească, nu va avea același motiv cum au conducătorii din timpul de acum — să-și asume puterea doar pentru glorie și laudă personală. El va avea într-adevăr mare putere și autoritate, dar aceasta va fi în armonie cu ceea ce a aranjat Tatăl ceresc. Va fi o manifestare a gloriei și puterii, nu ca să zdrobească lumea, ci să o binecuvânteze și să o ridice. Această lucrare va fi realizată din punctul de vedere al serviciului, cu scopul de a ajuta pe oameni să fie adevărați conducători ai lumii; căci Domnia mesianică va înceta când lumea va fi capabilă se se îngrijească de ea însăși.

Înțelegem că acesta este modul care a fost intenționat de la început. Tatăl ceresc a făcut pe om să fie regele pământului. Dumnezeu l-a încununat pe om cu slavă și cinste și l-a pus peste lucrarea mâinilor Sale (Ps. 8:5, 6; Evr. 2:7). Scopul Său nu este să țină pe om veșnic sub toiagul de fier. Toiagul va fi numai pentru serviciu temporar, pentru dezvoltarea adevărată a omului, pentru ca rasa să fie adusă înapoi la deplina binecuvântare a privilegiului ei originar ca regi ai pământului.

Împărăția Domnului, cum vedem, va fi foarte diferită de oricare alta instituită vreodată. Serviciul nostru, ca membri ai Corpului lui Cristos, va fi același ca al Lui. Noi vom participa cu El la ridicarea omenirii. „El ne-a înviat împreună și ne-a pus să stăm împreună în locurile cerești, în Hristos Isus, ca să arate în veacurile viitoare nemărginitele bogății ale harului Său, în bunătatea Lui față de noi, în Hristos Isus.” Efes. 2:6, 7.