((A37))

Planul divin al veacurilor - Studiul III
Biblia ca descoperire divină, privită în lumina rațiunii

> Pretențiile Bibliei și mărturiile de suprafață ale credibilității ei -- Antichitatea și păstrarea ei -- Influența ei morală -- Motivele scriitorilor -- Caracterul general al scrierilor -- Cărțile lui Moise -- Legea lui Moise -- Particularitățile guvernului instituit de Moise -- Nu a fost un sistem de intrigi clericale -- Instrucțiuni pentru conducătorii civili -- Bogații și săracii la același nivel în fața legii -- Protecție împotriva amestecului în drepturile poporului -- Preoțimea nu era o clasă favorizată; cum era susținută etc. -- Apărare pentru a nu fi asupriți străinii, văduvele, orfanii și slujitorii -- Profeții Bibliei -- Există o trăsătură comună de unire între lege, profeți și scriitorii Noului Testament? -- Minunile nu sunt iraționale -- Concluzie rațională

Biblia este făclia civilizației și libertății. Influența ei bună în societate a fost recunoscută de către cei mai mari oameni de stat, chiar dacă ei au privit-o în cea mai mare parte prin diferiții ochelari ai crezurilor conflictuale, care, în timp ce susțin Biblia, îi denaturează grav învățăturile. Deși neintenționat, distinsa carte veche este dureros denaturată de către prietenii ei, dintre care mulți și-ar da viața pentru ea; și totuși ei îi aduc mai multă daună vitală decât dușmanii ei, pretinzând că ea sprijină concepțiile lor greșite despre adevărul ei, concepții de multă vreme respectate, primite prin tradițiile părinților lor. Ce bine ar fi ca aceștia să se trezească, să-și reexamineze oracolul și să pună pe vrăjmașii ei în încurcătură, deposedându-i de armele lor!

Deoarece lumina naturii ne conduce spre a aștepta o revelație de la Dumnezeu, mai deplină decât aceea pe care ((A38)) ne-o dă natura, mintea rațională, cugetătoare, va fi pregătită să examineze pretențiile a orice se susține a fi revelație divină, care dă o dovadă exterioară rațională de realism pentru astfel de pretenții. Biblia pretinde a fi o astfel de revelație de la Dumnezeu și vine cu dovezi exterioare suficiente cu privire la corectitudinea posibilă a pretențiilor ei, și ne dă o speranță rațională că investigarea mai îndeaproape va dezvălui dovezi mai complete și mai sigure că ea este într-adevăr Cuvântul lui Dumnezeu.

Biblia este cea mai veche carte în existență; ea a supraviețuit furtunilor a treizeci de secole. Oamenii s-au străduit prin toate mijloacele posibile s-o izgonească de pe fața pământului: au ascuns-o, au ars-o, au făcut ca faptul de a o avea în posesie să fie o crimă care se pedepsește cu moartea, și cele mai amare și neîndurătoare persecuții au fost duse împotriva celor care au avut credință în ea; dar cartea încă trăiește. Astăzi, în timp ce mulți din vrăjmașii ei dorm în moarte și sute de volume scrise ca s-o discrediteze și să-i răstoarne influența sunt de mult uitate, Biblia și-a găsit locul în fiecare popor și limbă a pământului, fiind făcute peste două sute de traduceri diferite ale ei. Faptul că această carte a supraviețuit așa de multe secole, în ciuda atâtor inegalabile eforturi de a o surghiuni și nimici, este cel puțin o puternică dovadă suplimentară că marea Ființă pe care ea o pretinde ca autor al ei a fost și Păstrătorul ei.

Este de asemenea adevărat că influența morală a Bibliei este uniform bună. Cei care studiază cu atenție paginile ei se ridică invariabil la o viață mai pură. Alte scrieri despre religie și despre diferite științe au făcut bine, au înnobilat și binecuvântat omenirea într-o anumită măsură, dar toate celelalte cărți luate împreună n-au reușit să aducă creației suspinânde bucuria, pacea și binecuvântarea pe care a adus-o Biblia, atât celor bogați cât și celor săraci, atât celor învățați cât și celor neînvățați. Biblia nu este o carte numai ((A39)) de citit: ea este o carte de studiat cu grijă și gândire; deoarece gândurile lui Dumnezeu sunt mai înalte decât gândurile noastre și căile Lui decât căile noastre. Și dacă vrem să înțelegem planul și gândurile infinitului Dumnezeu, trebuie să ne aplecăm toate puterile asupra acestei importante activități. Cele mai bogate comori de adevăr nu se află întotdeauna la suprafață.

Această carte, de la un capăt la altul, arată constant și se referă la un personaj proeminent, Isus din Nazaret, despre care ea pretinde că a fost Fiul lui Dumnezeu. De la început până la sfârșit sunt scoase în relief numele, funcția și lucrarea Lui. Este un fapt al istoriei, în afara Bibliei, și în mod variat și pe deplin confirmat, că un om numit Isus din Nazaret a trăit și a fost întrucâtva renumit cam pe timpul indicat de scriitorii Bibliei. Că acest Isus a fost răstignit pentru că a adus ofense evreilor și preoțimii lor este încă un fapt stabilit de istorie, în afara dovezilor furnizate de scriitorii Noului Testament. Scriitorii Noului Testament (cu excepția lui Pavel și Luca) au fost cunoștințe personale și ucenici ai lui Isus din Nazaret, ale cărui doctrine au fost prezentate de scrierile acestora.

Existența oricărei cărți implică un motiv din partea autorului. De aceea întrebăm: Ce motive ar fi putut inspira pe acești oameni să îmbrățișeze cauza acestei persoane? El a fost condamnat la moarte și răstignit de către evrei ca răufăcător, ca unul necorespunzător să trăiască, cei mai religioși dintre ei consimțind și cerându-I moartea. Îmbrățișându-I cauza și promulgându-I doctrinele, acești oameni au înfruntat disprețul, lipsa și persecuția amară, și-au riscat însăși viața, iar în unele cazuri au suferit chiar martiriu. Admițând că în timpul vieții Isus a fost o persoană remarcabilă, atât în viață cât și în învățături, ce motiv ar fi putut avea cineva să-I îmbrățișeze cauza după ce a murit? -- în special când moartea I-a fost atât de umilitoare? Și dacă am presupune că acești scriitori și-au ((A40)) inventat narațiunile și că Isus a fost eroul lor imaginar sau ideal, ce absurd ar fi să se presupună că oameni normali, după ce au pretins că El a fost Fiul lui Dumnezeu, că a fost conceput în mod supranatural, a avut puteri supranaturale prin care a vindecat leproși, a redat vederea celor orbi din naștere, a făcut pe surzi să audă și chiar a înviat morți -- cât de absurd ar fi să se presupună că ei ar încheia povestea unui astfel de personaj declarând că un mic grup de vrăjmași ai Lui L-au executat ca pe un criminal, în timp ce toți prietenii și ucenicii Lui, și printre ei înșiși scritorii, L-au părăsit și au fugit în momentele grele?

Faptul că istoria laică nu este de acord în unele privințe cu acești scriitori să nu ne facă să privim relatările lor ca neadevărate. Cei care trag o astfel de concluzie trebuie să precizeze și să dovedească un motiv pentru care acești scriitori fac declarații false. Ce motiv i-ar fi putut îmboldi? Ar fi putut ei spera prin aceasta în mod rațional la avere, faimă, putere, sau vreun avantaj pământesc? Sărăcia prietenilor lui Isus și lipsa de popularitate a însuși eroului lor printre marii religioși ai Iudeii contrazice un asemenea gând; în timp ce faptul că El a murit ca răufăcător, ca tulburător al păcii, și că a fost lipsit de un nume bun, n-a oferit nici o speranță de faimă de invidiat sau de avantaj pământesc pentru cei care ar încerca să-I restabilească doctrina. Din contră, dacă acesta ar fi fost obiectivul celor care L-au propovăduit pe Isus, oare n-ar fi renunțat ei în grabă când au aflat că le-a adus rușine, persecuție, închisoare, lovituri și chiar moarte? Rațiunea învață clar că oamenii care au sacrificat casă, reputație, onoare și viață, care n-au trăit pentru satisfacția prezentă, al căror scop central a fost să-și ridice semenii, și care au insuflat principii morale de cel mai înalt tip, nu numai că au fost stăpâniți de un motiv, ci mai mult, motivul lor trebuie să fi fost curat și obiectivul lor impresionant de măreț. Rațiunea spune mai departe că mărturia acestor oameni, puși în ((A41)) mișcare numai de motive curate și bune, este de zece ori mai importantă și mai vrednică de considerație decât aceea a scriitorilor obișnuiți. Acești oameni n-au fost nici fanatici: au fost oameni cu mintea sănătoasă și rațională, și în fiecare caz au dat argumente pentru credința și speranța lor; și ei au fost cu perseverență credincioși acelor convingeri raționale.

Și ceea ce am remarcat aici este în același fel aplicabil și la diferiții scriitori ai Vechiului Testament. Ei au fost îndeosebi oameni remarcabili pentru fidelitatea lor față de Domnul; și această istorie înregistrează și mustră tot așa de imparțial slăbiciunile și neajunsurile lor, după cum le laudă virtuțile și credincioșia. Acest lucru trebuie să-i uimească pe cei care presupun că Biblia este o istorie confecționată, destinată să inducă frică în a venera un sistem religios. Există în Biblie o sinceritate care o marchează ca adevăr. Necinstiții, doritori să prezinte pe un om ca fiind mare, și în special dacă sunt doritori să-i prezinte unele scrieri ca inspirate de Dumnezeu, fără îndoială că ar zugrăvi caracterul unuia ca acesta fără pată și nobil în cel mai înalt grad. Faptul că în Biblie nu s-a urmat o astfel de cale este o dovadă rațională că n-a fost fraudulos aranjată pentru a înșela.

Având deci motiv să așteptăm o revelație a voinței și planului lui Dumnezeu, și aflând că Biblia, care pretinde a fi acea revelație, a fost scrisă de oameni ale căror motive nu vedem nici un temei să le contestăm, ci, dimpotrivă, vedem temeiuri să le aprobăm, să examinăm caracterul scrierilor care se pretind inspirate, pentru a vedea dacă învățăturile lor corespund cu caracterul pe care în mod rațional l-am atribuit lui Dumnezeu și dacă ele au dovezi interne de sinceritate.

Primele cinci cărți din Noul Testament și câteva din Vechiul Testament sunt narațiuni sau istorisiri de fapte cunoscute scriitorilor și garantate prin caracterele lor. Este evident pentru toți că nu s-a cerut o revelație specială ((A42)) numai pentru a spune adevărul referitor la chestiuni pe care ei le cunoșteau intim și pe deplin. Totuși, deoarece Dumnezeu a dorit să le facă oamenilor o descoperire, faptul că aceste istorisiri ale evenimentelor trecătoare au o legătură cu acea descoperire ar fi un temei suficient pentru a face deducția rațională, că Dumnezeu va supraveghea și în așa fel va aranja, încât scriitorul onest pe care El l-a selecționat pentru lucrare să fie adus în contact cu faptele necesare. Credibilitatea acestor părți istorice ale Bibliei se bazează aproape în întregime pe caracterele și motivele scriitorilor lor. Oamenii buni nu vor rosti falsități. Un izvor curat nu va da ape amare. Și mărturia unită a acestor scrieri va reduce la tăcere orice suspiciune că autorii lor ar spune sau ar face rău pentru ca să poată urma binele.

Realismul anumitor cărți ale Bibliei, ca: Împărați, Cronici, Judecători etc., nu va fi infirmat în nici un fel când vom spune că ele sunt pur și simplu istorii corecte ale evenimentelor și persoanelor proeminente din timpul lor, păstrate cu grijă. Dacă se ține seama că Scripturile ebraice conțin atât istorie cât și lege și profeții, și că istoriile, genealogiile lor etc., au fost cu atât mai explicite în a detalia împrejurările cu cât se aștepta ca Mesia cel promis să vină pe o anumită linie din Avraam, vedem un motiv pentru înregistrarea anumitor fapte istorice considerate nedelicate în lumina acestui secol al douăzecilea. De exemplu, un raport clar al originii națiunii moabiților și amoniților, și a relației lor cu Avraam și cu israeliții, a fost probabil în mintea istoricului motivul necesității unei istorii complete a nașterii lor (Geneza 19:36-38). Tot așa, se dă un raport foarte detaliat al copiilor lui Iuda, din care a venit David, regele, prin care este trasată înapoi la Avraam genealogia Mariei, mama lui Isus, ca și aceea a lui Iosif, soțul ei (Luca 3:23, 31, 33, 34; Matei 1:2-16). Fără îndoială că necesitatea de a stabili în amănunțime genealogia a fost cu atât mai importantă cu cât din această seminție (Geneza 49:10) ((A43)) urma să vină atât Regele domnitor al lui Israel, cât și Mesia cel promis, și de aceea minuțiozitatea detaliilor care nu sunt date în alte cazuri. Geneza 38.

Pot exista motive similare sau diferite și pentru alte fapte istorice înregistrate în Biblie, a căror utilitate o vom vedea curând, care, dacă n-ar fi istorie, ci numai un tratat de morală, ar putea fi omise fără pagubă; cu toate acestea nimeni nu poate spune rațional că Biblia aprobă undeva impuritatea. Mai mult, este bine să ne amintim că aceleași fapte pot fi spuse mai delicat sau mai puțin delicat, în orice limbaj; și că, deși traducătorii Bibliei au fost, pe drept, prea conștiincioși ca să omită ceva din înregistrare, totuși ei au trăit într-o zi mai puțin specială decât a noastră în ceea ce privește alegerea de expresii rafinate; și același lucru se poate presupune și despre vremurile timpurii ale Bibliei și despre obiceiurile de exprimare. Desigur, nici cei mai meticuloși nu pot găsi vreo obiecție în această privință la vreuna din expresiile Noului Testament.

Cărțile lui Moise și Legile
promulgate în ele

Primele cinci cărți ale Bibliei sunt cunoscute ca Cele cinci cărți ale lui Moise, deși ele nu-i menționează nicăieri numele ca autor al lor. Este o deducție rațională că au fost scrise de Moise sau sub supravegherea lui, relatarea morții și îngropării lui fiind în mod potrivit adăugată de secretarul său. Omisiunea declarației clare că aceste cărți au fost scrise de Moise nu este deloc o dovadă împotriva acestui gând, deoarece, dacă le-ar fi scris altul ca să înșele și să comită o fraudă, desigur că pentru a-și face credibilă înșelătoria acesta ar fi pretins că au fost scrise de către marele conducător și om de stat al lui Israel (vezi Deuteronomul 31:9-27). De un lucru suntem siguri: Moise a condus națiunea evreiască afară din Egipt. El i-a organizat ca națiune după legile prezentate în aceste cărți; și timp de ((A44)) peste trei mii de ani, prin consimțământ general, națiunea evreiască a pretins aceste cărți ca pe un dar de la Moise pentru ei, și le-au ținut atât de sacre, încât nici o iotă sau un mic amănunt nu trebuia modificat -- dând astfel asigurarea purității textului.

Aceste scrieri ale lui Moise conțin singura istorie credibilă existentă a epocii pe care o parcurge. Istoria chineză simulează că începe la creare, spunând cum Dumnezeu a ieșit pe apă într-o luntre, și, luând în mână o bucată de pământ, l-a aruncat în apă. Acea bucată de pământ, pretinde ea, a devenit lumea aceasta etc. Dar toată povestea este atât de lipsită de rațiune, încât nici cea mai simplă inteligență de copil n-ar fi înșelată de ea. Din contră, relatarea dată în Geneza începe cu presupunerea rațională că deja exista un Dumnezeu, un Creator, o Cauză Primară inteligentă. Ea nu tratează despre Dumnezeu ca având un început, ci despre lucrarea Lui, cu începutul și progresul ei în ordine și sistematic -- „La început Dumnezeu a creat cerurile și pământul”. Apoi, trecând fără detalii sau explicații peste originea pământului, continuă narațiunea despre cele șase zile [epoci] de pregătire a lui pentru om. Relatarea este substanțial confirmată de lumina științei care s-a acumulat timp de patru mii de ani; deci este cu mult mai rațional să se accepte pretenția că Moise, autorul ei, a fost inspirat divin, decât să se presupună că inteligența unui om a fost superioară inteligenței și cercetării combinate a restului omenirii timp de trei mii de ani de atunci, ajutată de mijloacele moderne și de bani cu milioanele.

Priviți mai departe sistemul de legi enunțate în aceste scrieri. Cu siguranță că au fost fără egal, atât în zilele lor, cât și de atunci, până în acest secol al douăzecilea; și legile acestui secol se bazează pe principiile enunțate în Legea Mozaică și au fost întocmite în principal de oameni care au recunoscut că Legea Mozaică este de origine divină. ((A45)) Decalogul este un scurt rezumat al întregii legi. Cele zece porunci prescriu un cod de cult și morală care trebuie să frapeze pe fiecare persoană interesată în studiu, fiind remarcabile; și dacă n-ar fi fost niciodată cunoscute și ar fi găsite acum printre ruinele și relicvele Greciei, Romei sau Babilonului (națiuni care s-au ridicat și au căzut la mult timp după ce au fost date acele legi), ele ar fi privite ca minunate, dacă nu supranaturale. Dar obișnuința cu ele și cu pretențiile lor a dat naștere la indiferență apreciabilă, așa încât importanța lor reală nu este remarcată decât de puțini. Este adevărat, aceste porunci nu învață despre Cristos; ele au fost date, nu creștinilor, ci evreilor; nu să învețe credința într-o răscumpărare, ci să convingă pe oameni de starea lor păcătoasă și de nevoia lor de o răscumpărare. Iar esența acestor porunci a fost impresionant condensată de către ilustrul fondator al creștinismului în cuvintele: „Să iubești pe DOMNUL Dumnezeul tău, cu toată inima ta, cu tot sufletul tău, cu toată gândirea ta și cu toată puterea ta”; și „Să iubești pe aproapele tău ca pe tine însuți”. Marcu 12:30, 31.

Guvernul instituit de Moise a fost diferit de toate celelalte guverne, antice și moderne, prin aceea că pretindea a fi al Creatorului însuși, și oamenii erau socotiți răspunzători față de El; legile și instituțiile lor, civile și religioase, pretindeau a emana de la Dumnezeu, și, după cum vom vedea imediat, erau în armonie perfectă cu ceea ce rațiunea ne învață că este caracterul lui Dumnezeu. Cortul întâlnirii, în centrul taberei, avea în încăperea „Sfânta Sfintelor” o manifestare a prezenței lui Iehova ca Rege al lor, de unde prin mijloace supranaturale ei primeau instrucțiuni pentru administrarea cum se cuvine a afacerilor lor naționale. A fost stabilit un ordin de preoți, care aveau în grijă supravegherea completă a Cortului întâlnirii și numai prin ei era permis accesul și comuniunea cu Iehova. Poate primul gând al unora în ((A46)) legătură cu aceasta ar fi: „A! Iată obiectivul organizării lor; la ei, ca și la alte națiuni, preoții conduceau poporul, impunându-se credulității lor și stârnindu-le temerile pentru propria lor onoare și profit”. Dar stai, prietene, să nu presupunem nimic prea în grabă. Unde există o așa bună posibilitate de a verifica această problemă cu faptele, n-ar fi rațional să sărim la concluzii fără fapte. Dovezile incontestabile sunt contrare acestor presupuneri. Drepturile și privilegiile preoților erau limitate; nu li se dădea nici o putere civilă, de nici un fel, și le lipsea complet posibilitatea de a-și folosi slujba ca să profite de drepturile sau de conștiința poporului; și acest aranjament a fost făcut de Moise, un membru al liniei preoțești.

Ca și reprezentant al lui Dumnezeu în scoaterea lui Israel din robia egipteană, forța împrejurărilor a centralizat guvernarea în mâna lui și a făcut din blândul Moise un autocrat în putere și autoritate, deși prin blândețea dispoziției sale a fost de fapt servul extenuat al poporului, a cărui viață chiar, se epuiza prin grijile apăsătoare ale poziției sale. În asemenea conjunctură a fost stabilit un guvern civil, care virtual era o democrație. Să nu fim înțeleși greșit: Privit cum l-ar aprecia necredincioșii, guvernul lui Israel era o democrație, dar privit în lumina propriilor lui pretenții era o teocrație, adică un guvern divin, deoarece legile date de Dumnezeu prin Moise nu permiteau nici un amendament; ei nu trebuiau nici să adauge, nici să scoată din codul lor de legi. Astfel văzut, guvernul lui Israel a fost diferit de oricare alt guvern civil, fie înainte, fie după el. „DOMNUL i-a zis lui Moise: «Adună la Mine șaptezeci de bărbați dintre bătrânii lui Israel, din cei pe care-i cunoști ca bătrâni ai poporului și căpetenii ale lor; adu-i la cortul întâlnirii și să se înfățișeze acolo împreună cu tine. Eu Mă voi coborî și îți voi vorbi acolo; voi lua din duhul care este peste tine și-l voi pune peste ei ca să poarte împreună cu tine povara poporului, și ((A47)) să n-o porți tu singur»”. (Numeri 11:16, 17. Vezi de asemenea versetele 24-30 ca un exemplu de blândețe și de artă a guvernării adevărate și neprefăcute.) Moise repetând acest lucru spune: „Am luat atunci pe căpeteniile semințiilor voastre, bărbați înțelepți și cunoscuți [cu influență], și i-am pus căpetenii peste voi, căpetenii peste mii, căpetenii peste sute, căpetenii peste cincizeci și căpetenii peste zece, și judecători pentru semințiile voastre”. Deuteronomul 1:15; Exodul 18:13-26.

Astfel se vede că acest distins legiuitor, departe de a căuta să-și continue sau să-și mărească propria putere, punând guvernarea poporului sub controlul rudelor sale directe, din seminția preoțească, să-și folosească autoritatea religioasă pentru a încătușa drepturile și libertățile poporului, dimpotrivă, a introdus în popor o formă de guvernare menită să cultive spiritul de libertate. Istoriile altor națiuni și conducători nu arată nici un egal la aceasta. În toate cazurile conducătorul a căutat propria mărire și mai mare putere. Chiar și în cazurile în care aceștia au ajutat la stabilirea republicilor, din evenimentele ulterioare a reieșit că au făcut-o din diplomație, pentru a obține favoarea poporului și a-și perpetua propria lor putere. În situația lui Moise, orice ambițios, stăpânit de politică și încercând să perpetueze o înșelăciune asupra poporului, ar fi lucrat spre o mai mare centralizare a puterii pentru sine și familia sa, în special când aceasta ar fi părut o sarcină ușoară, prin faptul că autoritatea religioasă era deja la acea seminție și prin pretenția acelei națiuni că era guvernată de Dumnezeu din Cortul întâlnirii. Nici nu este de presupus că un om capabil de a forma asemenea legi și de a conduce asemenea popor să fie atât de greoi la înțelegere încât să nu vadă care va fi tendința cursului său. Atât de complet a fost pusă guvernarea poporului în propriile lor mâini, încât, deși a fost stipulat ca situațiile mai grele, pe care acești ((A48)) guvernatori nu le puteau rezolva, să fie aduse înaintea lui Moise, totuși ei înșiși hotărau în privința cazurilor care să meargă înaintea lui Moise: „Și când veți găsi o situație prea grea, s-o aduceți înaintea mea, ca s-o aud”. Deuteronomul 1:17.

Văzut astfel, Israel era o republică ai cărei dregători acționau sub mandat divin. Și spre confuzia celor care din ignoranță pretind că Bibila aprobă o domnie imperială stabilită asupra poporului, în loc de „guvernarea poporului de către popor”, să se remarce că această formă republicană de guvernământ civil a continuat timp de peste patru sute de ani. Iar apoi a fost schimbată cu aceea de regat la cererea „Bătrânilor”, fără aprobarea Domnului, care i-a spus lui Samuel, pe vremea aceea servind ca un fel de președinte neoficial: „Ascultă glasul poporului în tot ce-ți va spune; căci nu pe tine te-au lepădat, ci pe Mine M-au lepădat, ca să nu mai domnesc peste ei”. La cererea insistentă a lui Dumnezeu, Samuel a explicat poporului cum vor fi desconsiderate drepturile și libertățile lor, și cum printr-o astfel de schimbare vor deveni slugi; totuși, ei au ajuns să fie orbiți de ideea populară ilustrată peste tot în jurul lor la alte neamuri (1 Samuel 8:6-22). Considerând această relatare despre dorința lor de a avea un rege, cine nu este impresionat la gândul că Moise s-ar fi putut instala ferm, fără dificultate, în fruntea unui mare imperiu?

Deși Israel ca întreg constituia o națiune, totuși diviziunea pe seminții a fost recunoscută întotdeauna după moartea lui Iacov. Fiecare familie sau seminție, prin consimțământ general, alegea sau recunoștea pe anumiți membri ca reprezentanți ai ei, sau căpetenii. Acest obicei a continuat chiar și în lunga lor robie în Egipt. Aceștia erau numiți căpetenii sau bătrâni, și acestora le-a dat Moise onoarea și puterea guvernării civile; în timp ce, dacă el dorea să centralizeze puterea pentru sine și pentru propria ((A49)) familie, aceștia ar fi fost ultimii oameni care să fie onorați cu putere și funcție.

Instrucțiunile date celor numiți la conducerea civilă fiind de la Dumnezeu, ele sunt un model de simplitate și puritate. Moise declară poporului în auzul acestor judecători: „În același timp, am dat poruncă judecătorilor voștri, spunând: «Să ascultați pe frații voștri și să judecați după dreptate neînțelegerile fiecăruia cu fratele lui sau cu străinul. Să nu căutați la fața oamenilor în judecățile voastre; să ascultați pe cel mic ca și pe cel mare; să nu vă temeți de fața omului, căci judecata este a lui Dumnezeu. Și, când veți găsi o situație prea grea, s-o aduceți înaintea mea, ca s-o aud»” (Deuteronomul 1:16, 17). După moartea lui Moise, asemenea cazuri grele erau aduse direct înaintea Domnului prin Marele Preot, răspunsul fiind „da” sau „nu”, prin Urim și Tumim.

Având în vedere aceste fapte, ce vom spune despre teoria care sugerează că aceste cărți au fost scrise de preoți necinstiți pentru a-și asigura influența și puterea asupra poporului? Pentru un astfel de scop, ar falsifica oare astfel de oameni documente, așa încât să distrugă tocmai scopurile pe care ei au încercat să le promoveze -- documente care dovedesc în concluzie că marea Căpetenie a lui Israel, chiar unul din propria lor seminție, la insistența lui Dumnezeu, a înlăturat preoțimea de la puterea civilă, plasând acea putere în mâinile poporului? Consideră cineva rațională o astfel de concluzie?

Apoi, este vrednic de remarcat că legile celei mai avansate civilizații, în acest secol al douăzecilea, nu prevăd cu mai mare grijă ca bogații și săracii să stea la nivel egal de responsabilitate în fața legii civile. Absolut nici o distincție nu s-a făcut prin legile lui Moise. Iar cât despre protecția oamenilor de pericolele ca unii să devină foarte săraci și alții excesiv de bogați și puternici, nici o altă lege națională care să fi apărat cu atâta grijă acest punct n-a ((A50)) fost vreodată adoptată. Legea lui Moise prevedea o restituire la fiecare al cincizecilea an -- anul lor jubiliar. Prin prevenirea înstrăinării absolute a proprietății, această lege împiedica acumularea ei în mâinile celor puțini (Leviticul 25:9, 13-23, 27-30). De fapt erau învățați să se considere frați și să se poarte în consecință; să se ajute unul pe altul fără compensație și să nu ia nici o camătă unul de la altul. Vezi Exodul 22:25; Leviticul 25:36, 37; Numeri 26:52-56.

Toate legile erau anunțate public, împiedicând astfel pe oamenii uneltitori să aibă succes în amestecul în drepturile poporului. Legile erau expuse în așa manieră, încât oricine dorea să le poată copia; și, pentru ca nici cel mai sărac și mai neînvățat să nu fie în necunoștință de ele, era de datoria preoților să le citească poporului la sărbătorile ce se țineau la fiecare al șaptelea an (Deuteronomul 31:10-13). Este oare rațional să se presupună că asemenea legi și aranjamente au fost întocmite de oameni răi, sau de oameni care au uneltit pentru a lipsi poporul de libertățile și fericirea lui? O astfel de presupunere ar fi irațională.

În considerația ei pentru drepturile și interesele străinilor și vrăjmașilor, legea Mozaică a fost cu treizeci și două de secole înaintea timpului ei -- dacă într-adevăr legile celor mai civilizați de astăzi o egalează în corectitudine și bunăvoință. Citim: „Aceeași lege va fi pentru cel născut în țară, ca și pentru străinul care va locui în mijlocul vostru”; căci Eu sunt DOMNUL, Dumnezeul vostru”. Exodul 12:49; Leviticul 24:22.

„Dacă un străin vine să locuiască împreună cu voi în țara voastră, să nu-l asupriți. Să vă purtați cu străinul care locuiește între voi ca și cu unul născut în mijlocul vostru; să-l iubiți ca pe voi înșivă, căci și voi ați fost străini în țara Egiptului.” Leviticul 19:33, 34.

„Dacă întâlnești boul vrăjmașului tău sau măgarul rătăcit, să i-l aduci negreșit acasă. Dacă vezi măgarul ((A51)) vrăjmașului tău căzut sub povara lui, să nu treci pe lângă el, ci să-i ajuți negreșit să ia povara de pe el.” Exodul 23:4, 5.

Nici chiar animalele necuvântătoare n-au fost uitate. Cruzimea față de acestea, ca și față de ființele umane, era strict interzisă. Unui bou nu trebuia să i se pună botnița în timpul treieratului grâului, pentru bunul motiv că orice lucrător este vrednic de hrana lui. Nici chiar boul și măgarul nu era îngăduit să are împreună, pentru că sunt așa de nepotriviți în putere și mers; ar fi o cruzime. Odihna lor a fost de asemenea prevăzută. Deuteronomul 25:4; 22:10; Exodul 23:12.

Unii ar putea pretinde că preoția a fost o instituție egoistă, fiindcă seminția leviților era întreținută prin zecimea anuală, sau zeciuiala din produsul individual al fraților lor din celelalte seminții. Declarat astfel, acest fapt este o prezentare incorectă, prea obișnuită la sceptici, care, posibil din ignoranță, în acest mod prezintă fals una din cele mai remarcabile dovezi a părții lui Dumnezeu în organizarea acelui sistem și că el n-a fost lucrarea unei preoțimi uneltitoare și egoiste. Într-adevăr, nu arareori este fals reprezentat de către o preoțime modernă care impune acum un sistem similar, folosindu-l pe acela ca pe un precedent, fără să menționeze starea de lucruri pe care a fost fondat, sau metoda lui de plată.

De fapt a fost fondat pe cea mai strictă echitate. Când Israel a ajuns în posesia țării Canaanului, leviții au avut desigur tot atâta drept la o parte din pământ ca și celelalte seminții; totuși, prin porunca expresă a lui Dumnezeu, ei n-au luat nimic din ea, cu excepția anumitor cetăți sau localități pentru locuit, răspândite printre diferite seminții pe care trebuiau să le servească în cele religioase. De nouă ori s-a făcut această interzicere înainte de împărțirea țării. Desigur, în loc de pământ trebuia să li se asigure un echivalent, și acea asigurare rațională și dreaptă a fost, ((A52)) prin urmare, zeciuiala. Și aceasta nu este totul: deși zeciuiala, după cum am văzut, era o datorie dreaptă, ea n-a fost impusă ca o taxă, ci urma să fie plătită ca o contribuție voluntară. Și nici o amenințare nu-i obliga la acele contribuții; totul depindea de conștiinciozitatea lor. Singurele îndemnuri către popor în legătură cu acest subiect sunt după cum urmează:

„Cât vei trăi în țara ta, vezi să nu cumva să uiți pe levit” (Deuteronomul 12:19). „Să nu neglijezi pe levitul care va fi în cetățile tale, căci el nu are nici parte, nici moștenire cu tine” [în țară]. Deuteronomul 14:27.

Întrebăm: Este oare rațional să se presupună că această ordine de lucruri ar fi fost astfel aranjată de preoți egoiști și ambițioși? -- un aranjament care să-i dezmoștenească pe ei și să-i facă dependenți de frații lor pentru întreținere? Nu ne învață rațiunea contrariul?

În armonie cu aceasta, și de asemenea care nu se poate explica pe nici un alt temei decât pe cel pretins -- că Dumnezeu este autorul acelor legi -- este faptul că nu s-a făcut nici o prevedere specială pentru a onora preoțimea. În nimic n-ar fi impostorii mai grijulii decât în a prevedea venerație și respect pentru sine și pedepsele și blestemele cele mai aspre pentru cei care i-ar trata rău. Dar nu apare nimic de acest fel; nu se prevede nici o onoare specială sau venerație, nici imunitate pentru violență sau insultă. Legea comună, care nu făcea nici o distincție între clase și nu punea preț pe rangul persoanelor, era singura lor protecție. Acest lucru este cu atât mai remarcabil cu cât tratamentul servilor, străinilor și vârstnicilor era subiectul unei legislații speciale. De exemplu: Să nu asuprești pe străin, pe văduvă sau pe orfan; căci dacă ei strigă la Mine [la Dumnezeu] după ajutor, Eu le voi auzi negreșit strigătele, mânia Mea se va aprinde și vă voi nimici cu sabia; soțiile voastre vor rămâne văduve și copiii voștri orfani (Exodul 22:21-24, 23:9; Leviticul 19:33, 34). „Să nu ((A53)) nedreptățești pe muncitorul sărac și nevoiaș, fie că este unul din frații tăi, fie că este unul dintre străinii care locuiesc în țara ta, în cetățile tale. Să-i dai plata pentru ziua lui înainte de asfințitul soarelui; căci e sărac și dorește mult. Altfel, ar striga către DOMNUL împotriva ta și aceasta ar fi păcat asupra ta” (Leviticul 19:13; Deuteronomul 24:14, 15; Exodul 21:26, 27). „Să te scoli înaintea perilor albi și să cinstești pe bătrân” (Leviticul 19:32; vezi de asemenea Leviticul 19:14). Toate acestea, și totuși nimic deosebit pentru preoți, leviți sau zeciuielile lor.

Aranjamentele sanitare ale legii, atât de necesare unui popor sărac și de mult asuprit, împreună cu aranjamentele și limitările referitoare la animalele curate și necurate, care să se poată mânca sau nu, sunt remarcabile, și, împreună cu alte trăsături, ar fi de interes dacă spațiul ar permite examinarea lor, arătând că legea a fost la înălțimea ultimelor concluzii ale științei medicale în acest subiect, dacă nu chiar înaintea lor. Legea lui Moise a avut și un caracter tipic, pe care trebuie să-l lăsăm pentru considerații viitoare; dar chiar și privirea noastră în grabă ne-a dat dovezi covârșitoare că această lege, care constituie însuși cadrul întregului sistem al religiei revelate, pe care îl elaborează restul Bibliei, este cu adevărat o expunere de înțelepciune și dreptate, în special când se ia în considerație vremea ei.

În lumina rațiunii, toți trebuie să admită că ea nu dă nici o dovadă că este lucrarea oamenilor răi, uneltitori, ci corespunde exact cu ceea ce natura învață că este caracterul lui Dumnezeu. Ea dă dovezi de Înțelepciune, Dreptate și Iubire. Și mai mult, legiuitorul, evident pios și nobil, Moise, neagă că legile au fost ale lui proprii și le atribuie lui Dumnezeu (Exodul 24:12; Deuteronomul 9:9-11; Exodul 26:30; Leviticul 1:1). Având în vedere caracterul lui general și poruncile lui către popor, să nu aducă mărturie falsă și să evite ipocrizia și minciuna, este oare ((A54)) rațional să se presupună că un astfel de om a adus mărturie falsă și și-a impus propriile vederi și legi în locul celor ale lui Dumnezeu? Să se aibă în vedere de asemenea că noi examinăm copiile prezente ale Bibliei și că integritatea pentru care ea este atât de însemnată se aplică, prin urmare, deopotrivă și la succesorii lui Moise; pentru că, deși printre acei succesori au fost oameni răi, care au căutat propriul lor bine, nu al poporului, este evident că ei nu au falsificat Scrierile Sacre, care sunt pure până astăzi.

Profeții Bibliei

Să se arunce acum o privire la caracterul general al profeților Bibliei și la mărturiile lor. Un fapt oarecum remarcabil este că profeții, cu puține excepții, n-au fost din clasa preoțească; și că pe vremea aceea profețiile lor au fost în general respingătoare pentru preoțimea oportunistă și în degenerare, ca și pentru poporul înclinat spre idolatrie. Sarcina mesajelor lor de la Dumnezeu pentru popor era în general mustrarea pentru păcat, însoțită de avertizări pentru pedepse viitoare, cu care găsim împletite făgăduințe ocazionale de binecuvântări viitoare, după ce s-ar fi curățat de păcat și s-ar fi întors în favoarea Domnului. Experiențele lor, în cea mai mare parte, au fost departe de a fi de invidiat; în general au fost ocărâți, mulți dintre ei fiind întemnițați și dați la moarte violentă. Vezi 1 Împărați 18:4, 10, 17, 18; 19:10; Ieremia 38:6; Evrei 11:32-38. În unele cazuri, caracterul lor adevărat de profeți ai lui Dumnezeu a fost recunoscut numai după mulți ani de la moartea lor. Vorbim astfel despre scriitorii profetici ale căror cuvinte se pretind a fi inspirația directă a lui Iehova. În legătură cu aceasta este bine să ne amintim că în darea legii lui Israel n-a existat nici o intervenție preoțească: ea a fost dată poporului de către Dumnezeu prin Moise (Exodul 19:17-25; Deuteronomul 5:1-5). Și, mai mult, s-a făcut ca o ((A55)) datorie a fiecărui om care vedea încălcarea legii să mustre pe păcătos (Leviticul 19:17). Astfel, toți aveau autoritatea să învețe și să mustre, dar, ca și în zilele noastre, deoarece majoritatea erau absorbiți de grijile afacerilor, devenind indiferenți și nereligioși, comparativ puțini au îndeplinit această cerință prin mustrarea păcatului și îndemnarea la evlavie; iar acești predicatori sunt numiți „profeți” atât în Vechiul Testament cât și în Noul Testament. Termenul profet, cum este folosit în general, înseamnă prezentator public; învățătorii publici ai idolatriei de asemenea erau numiți așa; de exemplu, „profeții lui Baal” etc. Vezi 1 Corinteni 14:1-6; 2 Petru 2:1; Matei 7:15; 14:5; Neemia 6:7; 1 Împărați 18:40; Tit 1:12.

Profețitul, în sensul obișnuit de învățare, a devenit după aceea popular la o anumită clasă și a degenerat în fariseism -- învățând tradițiile bătrânilor în locul poruncilor lui Dumnezeu, prin aceasta opunându-se adevărului și devenind profeți mincinoși sau învățători mincinoși. Matei 15:2-9.

Din marea clasă care se numesc profeți, în diferite timpuri Iehova a făcut alegerea unora pe care i-a împuternicit în mod special să transmită mesaje, uneori în legătură cu lucruri gata să se împlinească atunci, alteori în legătură cu evenimente viitoare. Acum noi dăm atenție scrierilor acestei clase, care au vorbit și au scris așa cum au fost mișcați de Spiritul sfânt. Ei ar putea fi în mod adecvat numiți

Profeți sau văzători împuterniciți divin.

Dacă se ține seama că acești profeți au fost în principal laici, neprimind nici un sprijin din zeciuielile seminției preoțești, și dacă, pe lângă aceasta, este faptul că ei în mod frecvent erau mustrătorii nu numai ai regilor și judecătorilor, ci și ai preoților (deși ei n-au mustrat funcția, ci păcatele personale ale oamenilor care o ocupau), devine ((A56)) evident că în mod rațional n-am putea decide că acești profeți erau participanți în vreo ligă de preoți sau în altceva, pentru a fabrica falsități în numele lui Dumnezeu. În lumina faptelor, rațiunea contrazice o astfel de suspiciune.

Deci, dacă nu găsim nici un temei să punem la îndoială motivele diferiților scriitori ai Bibliei, ci găsim că spiritul diferitelor ei părți este dreptate și adevăr, să mergem mai departe și să întrebăm dacă există vreo legătură sau lanț de unire între relatările lui Moise, ale altor profeți și ale scriitorilor Noului Testament. Dacă vom găsi o linie comună de gândire întrețesută de la un capăt la altul al Legii, Profeților și scrierilor Noului Testament, care acoperă o perioadă de 1500 de ani, acest lucru luat în legătură cu caracterul scriitorilor va fi un motiv bun pentru a le admite pretenția -- că sunt inspirate divin -- mai ales dacă tema comună tuturor este una grandioasă și nobilă, potrivindu-se bine cu ceea ce învață judecata sănătoasă sfințită referitor la caracterul și atributele lui Dumnezeu.

Iată ce găsim: Un plan, un spirit, o țintă și un scop străbate întreaga carte. Paginile de deschidere relatează crearea și căderea omului; paginile de încheiere spun despre recuperarea omului din cădere; iar paginile care intervin arată pașii succesivi ai planului lui Dumnezeu pentru împlinirea acestui scop. Armonia, și totuși contrastul, între primele și ultimele trei capitole ale Bibliei este remarcabilă. Primele descriu întâia creare, ultimele crearea din nou sau restabilirea, cu păcatul și blestemul ca pedeapsă îndepărtate; primele arată pe Satan și răul intrând în lume să înșele și să nimicească, ultimele arată lucrarea lui stricată, pe cei nimiciți restabiliți, răul stins și pe Satan nimicit; primele arată domnia pierdută de Adam, ultimele prezintă domnia restituită și stabilită pentru veșnicie de Cristos, și voia lui Dumnezeu făcută pe pământ ca și în cer; primele arată păcatul, cauza producătoare de ((A57)) degradare, rușine și moarte, ultimele arată că răsplata dreptății este gloria, onoarea și viața.

Deși scrisă de multe pene, în timpuri diferite, în împrejurări diferite, Biblia nu este numai o colecție de norme morale, de maxime înțelepte și de cuvinte de mângâiere. Este mai mult: ea este o declarație rațională, filosofică și armonioasă a cauzelor răului prezent în lume, a singurului remediu și a rezultatelor finale așa cum sunt văzute de înțelepciunea divină, care a văzut sfârșitul planului înainte de a începe, marcând de asemenea cărarea poporului lui Dumnezeu, susținându-l și întărindu-l cu făgăduințe nespus de mari și scumpe care se vor împlini la timpul cuvenit.

De-a lungul întregii cărți este menținută și elaborată învățătura Genesei că omul a fost încercat în starea de perfecțiune originară printr-un reprezentant, că el a căzut și că rezultatele sunt imperfecțiunea, boala și moartea prezentă, dar că Dumnezeu nu l-a părăsit, ci îl va recupera în cele din urmă printr-un răscumpărător născut din femeie (Geneza 3:15). Necesitatea morții unui răscumpărător ca sacrificiu pentru păcate și a dreptății Lui pentru acoperirea păcatului nostru sunt indicate prin îmbrăcămintea din piei pentru Adam și Eva; prin acceptarea jertfelor lui Abel; prin Isaac pe altar; prin moartea diferitelor jertfe prin care patriarhii aveau acces la Dumnezeu și prin jertfele instituite sub lege și perpetuate de-a lungul Veacului Iudeu. Profeții, deși li s-a acordat numai o înțelegere vagă a semnificației unora dintre declarațiile lor (1 Petru 1:12), menționează punerea păcatelor pe o persoană în loc de un animal necuvântător, și, în viziune profetică, Îl văd pe Acela care va răscumpăra și va elibera omenirea, „ca un miel pe care-l duci la tăiere”, că „pedeapsa care ne dă pacea era peste El” și că „prin rănile Lui suntem vindecați”. Ei L-au înfățișat ca „disprețuit și părăsit de oameni, om al durerii și obișnuit cu ((A58)) suferința”, și au declarat că „DOMNUL a făcut să cadă asupra Lui nelegiuirea noastră a tuturor” (Isaia 53:3-6). Ei au spus unde se va naște acest eliberator (Mica 5:2) și când va muri, asigurându-ne că „nu pentru Sine” (Daniel 9:26 -- Biblia interlineară ebraico-engleză, J. Green -- n. e.). Ei menționează diferite particularități în legătură cu El: că va fi „drept”, fără „înșelăciune”, „violență” sau altă cauză dreaptă de moarte (Isaia 53:8, 9, 11); că va fi vândut pe treizeci de arginți (Zaharia 11:12); că va fi numărat în moarte printre cei fărădelege (Isaia 53:12); că nici un os nu-I va fi zdrobit (Psalmul 34:20; Ioan 19:36) și că, deși va muri și va fi îngropat, trupul Lui nu va putrezi, nici nu va rămâne în mormânt. Psalmul 16:10; Faptele 2:31.

Scriitorii Noului Testament raportează clar și convingător, dar simplu, împlinirea tuturor acestor preziceri în Isus din Nazaret; și prin raționamente logice arată că așa un preț de răscumpărare cum a dat El era necesar înainte ca păcatele lumii să poată fi șterse, cum deja fusese prezis în Lege și Profeți (Isaia 1:18). Ei urmăresc întregul plan în maniera cea mai logică și convingătoare, neapelând nici la prejudecățile, nici la pasiunile ascultătorilor, ci numai la rațiunea lor iluminată, furnizând unele din cele mai remarcabil de minuțioase și convingătoare raționamente care se pot găsi undeva asupra vreunui subiect. Vezi Romani 5:17-19 și mai departe până la capitolul 12.

Moise a indicat în lege nu numai un sacrificiu, dar și o ștergere a păcatelor și o binecuvântare a poporului sub acest mare eliberator, a cărui putere și autoritate el declară că o va depăși enorm pe a sa, deși va fi „asemenea ei” (Deuteronomul 18:15, 19). Eliberatorul promis va binecuvânta nu numai pe Israel, dar prin Israel și pe „toate familiile pământului” (Geneza 12:3; 18:18; 22:18; 26:4). Și, neținând seama de prejudecățile contrare ale poporului evreu, profeții continuă pe același ton, declarând că Mesia ((A59)) va fi și „Lumina popoarelor” (Isaia 49:6; Luca 2:32); că neamurile vor veni la El „de la marginile pământului” (Ieremia 16:19); că numele Lui „va fi mare între popoare” (Maleahi 1:11) și că „atunci se va revela slava DOMNULUI și în clipa aceea orice făptură o va vedea”. Isaia 40:5. Vezi și Isaia 42:1-7.

Scriitorii Noului Testament pretind o ungere divină care le-a permis să-și dea seama de împlinirea profețiilor referitoare la sacrificiul lui Cristos. Deși ca evrei erau predispuși să considere că toate binecuvântările erau limitate la propriul lor popor (Faptele 11:1-18), ei au putut să vadă că în timp ce națiunea lor va fi binecuvântată, toate familiile pământului vor fi de asemenea binecuvântate cu ei și prin ei. Au văzut de asemenea că înaintea binecuvântării lui Israel și a lumii se va face o alegere a unei „turme mici” atât dintre evrei cât și dintre neamuri, care, fiind încercați, vor fi găsiți vrednici de a deveni comoștenitori la gloria și onoarea Marelui Eliberator, și participanți cu El la onoarea de a binecuvânta pe Israel și toate națiunile. Romani 8:17.

Acești scriitori indică armonia acestei vederi cu ceea ce este scris în Lege și Profeți; iar grandoarea și generozitatea planului pe care ei îl prezintă depășesc cu mult chiar și cea mai înaltă concepție despre ceea ce acest plan afirmă că este -- „O veste bună, care va fi o mare bucurie pentru tot poporul”.

Gândul despre Mesia ca și conducător nu numai al lui Israel ci și al lumii, sugerat în cărțile lui Moise, este tema tuturor profețiilor. Gândul despre împărăție a fost de asemenea predominant în învățăturile apostolilor; și Isus a învățat că trebuie să ne rugăm, „Vie împărăția Ta”, și a făgăduit o parte în ea celor care întâi vor suferi pentru adevăr și astfel vor deveni vrednici.

Această speranță într-o glorioasă împărăție viitoare a dat tuturor celor credincioși curaj să îndure persecuție și să ((A60)) sufere ocară, lipsă și pierdere, chiar până la moarte. Și în marea profeție alegorică ce încheie Noul Testament sunt înfățișați cu credincioșie toți: vrednicul „Miel care a fost înjunghiat” (Apocalipsa 5:12), vrednicii „biruitori” pe care El îi va face împărați și preoți în împărăția Sa, și încercările și obstacolele pe care ei trebuie să le învingă pentru a fi vrednici să participe la acea împărăție. Apoi sunt prezentate imagini simbolice ale binecuvântărilor care vor urma pentru lume sub domnia Milenară, când Satan va fi legat, moartea adamică și necazul vor fi șterse, și când toate neamurile pământului vor umbla în lumina împărăției cerești -- Ierusalimul cel nou.

Biblia, de la început până la sfârșit, prezintă o doctrină care nu se găsește nicăieri în altă parte și care este în opoziție cu teoriile tuturor religiilor păgâne -- că pentru cei morți va veni o viață viitoare printr-o ÎNVIERE A MORȚILOR. Toți scriitorii inspirați și-au exprimat încrederea într-un răscumpărător, iar unul declară că „dimineața”, când Dumnezeu îi va chema din mormânt și ei vor ieși afară, cei răi nu vor mai stăpâni pe pământ, ci „Dimineața vor stăpâni peste ei oamenii drepți” (Psalmul 49:14). Învierea morților este arătată de profeți, iar scriitorii Noului Testament își bazează pe ea toate speranțele de viață și de binecuvântare viitoare. Pavel o descrie astfel: „Dacă nu este o înviere a morților, nici Hristos n-a înviat. Și dacă Hristos n-a înviat, atunci într-adevăr este zadarnică propovăduirea noastră și este zadarnică și credința voastră; ... și atunci, într-adevăr, cei care au adormit în Hristos au pierit. Dar acum, Hristos a înviat dintre cei morți, pârga celor adormiți; ... Și după cum în Adam toți mor, tot așa, în Hristos, toți vor fi făcuți vii”. 1 Corinteni 15:13-22.

Asemenea unui ceas, ale cărui multe rotițe ar putea părea la început inutile, dar care, și cele care se mișcă mai încet sunt esențiale, tot așa este și Biblia: compusă din ((A61)) multe părți și pregătită prin multe pene, este un întreg complet și armonios. Nici măcar o parte nu este în plus, și chiar dacă unele părți ocupă un loc mai activ și mai proeminent decât altele, toate sunt folositoare și necesare. Devine popular printre așa-zișii „gânditori progresiști” și „mari teologi” din prezent să trateze ușor, sau dacă nu neagă să ignore multe dintre „minunile” Vechiului Testament, numindu-le „povești băbești”. Dintre acestea sunt: relatarea despre Iona și peștele cel mare, Noe și corabia, Eva și șarpele, oprirea soarelui la porunca lui Iosua și măgărița vorbitoare a lui Balaam. Se pare că acești oameni înțelepți trec cu vederea faptul că Biblia este așa de întrețesută și unită în diferitele ei părți, încât a smulge din ea aceste minuni ori a le discredita înseamnă a distruge sau a discredita întregul. Căci, dacă relatările originale sunt false, cei care le-au repetat au fost ori falsificatori, ori nechibzuiți, și, în oricare caz, ar fi imposibil pentru noi să acceptăm mărturia lor ca inspirată divin. A elimina din Biblie minunile menționate, ar infirma mărturia scriitorilor ei principali, pe lângă aceea a Domnului nostru Isus. Istoria căderii este atestată de Pavel (Romani 5:17); de asemenea amăgirea Evei de către șarpe (2 Corinteni 11:3; 1 Timotei 2:14). Vezi de asemenea referința Domnului nostru la cea din urmă, în Apocalipsa 12:9 și 20:2. Oprirea soarelui la înfrângerea amoriților, ca o dovadă a puterii Domnului, evident a fost tipică pentru puterea care va fi manifestată în viitor, în „ziua Domnului”, prin Cel pe care Iosua L-a reprezentat. Acest lucru este atestat de trei profeți (Isaia 28:21; Habacuc 2:1-3, 13, 14 și 3:2-11; Zaharia 14:1, 6, 7). Relatarea despre măgărița vorbitoare este confirmată de Iuda (vers. 11) și de Petru (2 Petru 2:16). Iar marele Învățător, Isus, confirmă narațiunea despre Iona și peștele cel mare și despre Noe și potop (Matei 12:40; 24:38, 39; Luca 17:26. Vezi de asemenea 1 Petru 3:20). De fapt acestea nu sunt minuni mai mari decât cele făcute de Isus ((A62)) și de apostoli, cum ar fi: prefacerea apei în vin, vindecarea bolilor etc.; iar ca minune, trezirea din morți este cea mai uimitoare dintre toate.

Aceste minuni, neobișnuite pentru experiența noastră, își găsesc paralela în fiecare zi în jurul nostru, pe lângă care se trece fără să se remarce, fiind mai obișnuite. Reproducerea organismelor vii, fie animale, fie vegetale, este mai presus de înțelegerea noastră, ca și mai presus de puterea noastră -- deci miraculoasă. Noi putem vedea exercitarea principiului vieții, dar nu-l putem nici înțelege, nici produce. Plantăm două semințe alături; condițiile: aer, apă, sol sunt la fel; ele cresc, nu putem spune cum, și nici cel mai înțelept filosof nu poate explica acest miracol. Aceste semințe dezvoltă organisme cu tendințe opuse: una se târăște, cealaltă stă dreaptă; forma, floarea, culoarea, totul diferă, deși condițiile au fost aceleași. Astfel de miracole devin obișnuite pentru noi, și când părăsim uimirea copilăriei încetăm să ni le mai amintim ca atare; totuși ele manifestă o putere tot atât de mai presus de a noastră și de înțelegerea noastră limitată ca și cele câteva miracole relatate în Biblie cu scopuri speciale și intenționate ca ilustrații ale atotputerniciei și capacității marelui Creator de a învinge orice obstacol și de a-Și realiza toată voința, chiar până la învierea noastră făgăduită din morți, până la exterminarea răului și la domnia finală a dreptății veșnice.

Aici încheiem subiectul. Fiecare pas a fost probat prin rațiune. Am găsit că există un Dumnezeu, un Creator suprem, inteligent, în care există în perfectă armonie: înțelepciune, dreptate, iubire și putere. Am găsit rațional a se aștepta o revelație a planurilor Sale pentru creaturile Sale capabile să le aprecieze și să se intereseze de ele. Am găsit Biblia, care pretinde a fi acea revelație, vrednică de considerație. Am examinat pe scriitorii ei și posibilele lor obiective în lumina a ceea ce au învățat; am fost uimiți; și ((A63)) rațiunea ne-a spus că astfel de înțelepciune combinată cu astfel de puritate a motivelor n-a fost proiectul iscusit al oamenilor vicleni pentru scopuri egoiste. Rațiunea ne-a determinat să acceptăm că este cu mult mai posibil ca astfel de sentimente și legi drepte și binevoitoare să fie de la Dumnezeu și nu de la oameni, și ne-a cerut cu tărie să admitem că ele nu puteau fi lucrarea preoților necinstiți. Am văzut armonia mărturiei cu privire la Isus, la jertfa Lui de răscumpărare, și ca rezultat învierea și binecuvântarea tuturor în împărăția Lui glorioasă viitoare; și rațiunea ne-a spus că un proiect atât de mare și cuprinzător, mai presus de tot ceea ce altminteri am avea temei să așteptăm, totuși construit pe deducții așa de raționale, trebuie să fie planul lui Dumnezeu pe care-l căutăm. El nu poate fi simpla invenție a oamenilor, deoarece chiar când este revelat, este aproape prea grandios ca să fie crezut de oameni.

Când Columb a descoperit râul Orinoco, cineva a spus că descoperise o insulă. El a replicat: „Un astfel de râu nu izvorește dintr-o insulă. Acest torent puternic trebuie să dreneze apele unui continent”. Tot așa, adâncimea și puterea, înțelepciunea și sfera mărturiei Bibliei ne conving că nu omul, ci Atotputernicul Dumnezeu este autorul planurilor și revelațiilor ei. Am aruncat doar o privire fugitivă asupra pretențiilor de suprafață ale Scripturilor că sunt de origine divină și le-am găsit raționale. Capitolele următoare vor desfășura diferitele părți ale planului lui Dumnezeu, și, suntem încredințați, vor da dovezi ample pentru orice minte sinceră că Biblia este o revelație inspirată divin și că lungimea și lățimea, înălțimea și adâncimea planului pe care-l desfășoară reflectă glorios caracterul divin, până acum numai neclar înțeles, dar acum văzut mai clar în lumina aurorei Zilei Milenare.

((A64))

ADEVĂRUL ESTE CEL MAI SCUMP
Marile adevăruri se cumpără scump. Adevărul comun,
Ce zilnic se dă și se primește,
Vine pe al vieții ușoare drum,
Suflat de vântul natural al căii noastre.
Marile adevăruri se câștigă scump; nu se găsesc la întâmplare,
Nici nu le-aduce adierea visului de vară;
Ci-s cucerite în a sufletului aspră încercare,
Cu grele lovituri, curenți, vânturi contrare.
Și-adesea în conflict chiar, în necaz, în temeri și tristețe,
Când a Lui mână tare, cu putere se întinde,
Brăzdeaz-al inimii bătătorit pământ,
Semințe de adevăr la lumină scoțând.
Nu în marile târguri printre grâne și vinuri,
Nici în lucirea regalelor tronuri;
Nu în podoabe de aur și mărgăritar
Și nici în a lumii veselă sală de bal.
Nu în ciocnirea de crezuri umane,
Nici în negoțul biserică-stat;
Nu e comoara adevărului printre neghină și buruiene,
Nici nu-i frumosul lui steag în mijlocul lor desfășurat.
Adevărul răsare ca și recolta-n câmpia bine lucrată,
Pentru trudă, credință și zel răbdător el aduce răsplată.
Celor ce astfel îl caută el le produce
Pentru binele lor etern, bogate comori veșnice.