Vol. 20, Ianuarie-Februarie, Nr. 2

PARTEA BISERICII ÎN JERTFA PENTRU PĂCAT

Fiindcă și Hristos a suferit pentru voi și v-a lăsat un exemplu, ca să călcați pe urmele Lui.”

1 Pet. 2:21 .

R 5195 W. T. 1 martie 1913 (pag. 73-76)

Omenirea este imperfectă, inacceptabilă pentru Dumnezeu, condamnată la moarte. De aceea, într-un sens al cuvântului, ea nu are nici un merit, fiindcă Dumnezeu n-ar condamna ceva ce are valoare. În alt sens însă, Dumnezeu vede ceva în rasa decăzută care poate fi făcut acceptabil pentru Sine, altfel n-ar fi făcut pregătiri pentru răscumpărarea omenirii. Însuși faptul că a dat pe Răscumpărătorul pentru rasa umană este o dovadă că omenirea nu este complet depravată, deși nu are suficiente calități ca să facă pe vreunul dintre ei vrednic de viață. Dar fiecare are un mic merit al său, și pe acesta intenționează Dumnezeu să-l păstreze și să-l facă valoros.

Procesul valorificării acelui mic rest din perfecțiunea originară pe care orice ființă umană îl are păstrat, este numit îndreptățire. În Planul lui Dumnezeu al Veacurilor sunt rezervați o mie de ani pentru lucrarea de aducere a omenirii la perfecțiune, așa încât Dumnezeu să-i poată accepta și să le dea viață veșnică. Această perioadă este Mileniul. Între timp, în Veacul Evanghelic, pentru o anumită clasă chemată afară din lume se face o altă pregătire, prin care aceștia sunt socotiți perfecți, prin atribuirea meritului lui Cristos.

Chiar și o persoană neîndreptățită are ceva merit în sine. S-ar părea că o calitate pe care Dumnezeu o apreciază cel mai mult este o inimă cinstită. Într-adevăr putem spune că vrednicia cuiva este în raport cu onestia, sinceritatea sa. Când o persoană onestă începe să-și dea seama de starea sa păcătoasă și să dorească împăcarea cu Dumnezeu, va găsi că prin Cuvântul lui Dumnezeu este îndrumată să privească spre Mântuitorul omenirii.

Domnul Isus nu-i disprețuiește pe păcătoșii care arată o dorință de a părăsi păcatul și a se apropia de El. După măsura de credință și ascultare, toți aceștia sunt îndreptățiți la părtășie cu El; după cum este scris: Nimeni nu vine la Tatăl decât prin Mine (Ioan 14:6). El îi invită pe păcătoși să aibă încredere în El ca Purtător de poveri zicând: Veniți la Mine toți cei trudiți și împovărați și Eu vă voi da odihnă. Luați jugul Meu asupra voastră și învățați de la Mine”. Mat. 11:28, 29.

Toți cei care astfel se apropie de Dumnezeu au o măsură de pace și de îndreptățire, dar nu una deplină; astfel se poate spune despre ei că sunt îndreptățiți de probă; adică îndreptățiți cu un scop. Tuturor acestora Dumnezeu le spune: Dacă credeți acest mesaj al harului Meu până acolo încât să consacrați ceea ce aveți din perfecțiunea originară, voi lucra cu voi ca și cum ați avea măsura deplină a perfecțiunii umane. Dacă prin credință veți prezenta corpul vostru ca jertfă vie (Rom. 12:1, 2), chiar dacă acel corp nu valorează mai mult de o treime sau o jumătate din valoarea perfecțiunii umane, totuși Eu vă voi atribui destul din meritul lui Cristos ca să vă suplinească deficitul. Astfel puteți fi socotiți ca și cum ați avea toată perfecțiunea — ca și cum ați avea în realitate sută la sută perfecțiune”.

Numai în timpul veacului Evanghelic se face această ofertă minunată. Meritul necesar pentru a-l aduce pe cel care crede la standardul îndreptățirii, sau al dreptății, unde el va fi acceptabil pentru Dumnezeu, este exact proporțional cu deficitul său. Dacă cel care se prezintă ca sacrificu are numai treizeci la sută, Domnul nostru îi va atribui șaptezeci la sută pentru a ajunge la sută la sută, care reprezintă perfecțiunea. Dacă are șaizeci și cinci sau patruzeci și cinci la sută, i se vor atribui treizeci și cinci sau cincizeci și cinci la sută, cât s-ar cere pentru a-l aduce la standardul deplin al dreptății.

Cu alte cuvinte, când intră în contract că își va da viața în sacrificiu, Domnul nostru garantează pentru el, după măsura incapacității lui, sau îi atribuie destul din meritul Său ca să-i compenseze deficitul, pentru ca jertfa lui să fie acceptabilă. Acest deficit nu este compensat în mod real, ci socotit, cu scopul de a-i permite să-și prezinte sacrifciul și a-i permite Dreptății să-l accepte. Domnul nostru, care acum a devenit Avocat, îi completează fiecăruia din Biserică ceea ce-i lipsește pentru a fi ființă umană perfectă.

SPIRITUL SFÂNT, DOVADA ACCEPTĂRII

Pacea și îndreptățirea completă se pot obține numai când cel îndreptățit de probă intră într-un contract clar sau legământ cu Dumnezeu și își prezintă corpul ca jertfă vie. Despre fiecare care hotărăște să facă astfel, Dreptatea divină spune: Acea persoană este imperfectă și de aceea este incompetentă să intre într-un contract de acest fel; dar dacă Domnul Isus Cristos îl va susține, contractul se poate face”. Foarte bine”, zice Domnul, Îi vor garanta nota. Dacă nu moare voluntar, potrivit acordului său, garantez că totuși va muri; căci Mă voi asigura ca acel contract să fie împlinit. Dacă se împotrivește distrugerii impuse a cărnii sale, și astfel își dovedește nevrednicia de viață, va merge în moartea a doua”.

Când fiecare credincios consacrat se prezintă pentru sacrificiu, marele Răscumpărător îi atribuie meritul propriului Său sacrificiu pentru a-l face acceptabil Tatălui. După ce Tatăl i-a acceptat sacrificiul, El îi dă imediat Spirit sfânt, prin care este conceput la o natură nouă. Această acordare a Spiritului sfânt este dovada că sacrifciul i-a fost acceptat.

Astfel meritul lui Cristos îi este atribuit fiecăruia care se prezintă în deplină consacrare în acest timp acceptabil” — Veacul Evanghelic. Cei care se oferă prin marele Răscumpărător nu sunt însă acceptați în sensul deplin al cuvântului, până când ajung la sfârșitul călătoriei vieții, fiindcă se poate ca ei să nu reușească să-și asigure chemarea și alegerea. Poziția lor este prin urmare aceea a credinței, nu a faptelor. Tot ce este bun în ei este acceptabil pentru Dumnezeu, prin meritul lui Cristos, avocatul lor.

Baza acestei reconcilieri aranjate de către Dumnezeu este moartea Domnului nostru Isus Cristos ca Răscumpărare — preț corespunzător — pentru Adam, care și-a pierdut viața prin neascultare. Domnul nostru a pus deja acest preț în mâinile Dreptății, pentru ca la timpul cuvenit să fie aplicat pentru lume. Între timp, acest merit care în cele din urmă va aduce restabilire pentru lume, acum îi este atribuit Bisericii, ca să ne acopere imperfecțiunile și neajunsurile, și astfel să ne permită să ne debarasăm de natura pământească și să intrăm în natura cerească.

În această tranzacție, Domnul nostru ne acceptă ca Noi Creaturi, membri ai Corpului Său, iar carnea noastră ca și cum ar fi carnea Sa. De aceea, sacrificarea cărnii Bisericii este o continuare a sacrificării cărnii Sale. Noi trebuie să renunțăm complet la voința noastră ca ființe umane; și de atunci încolo sub acest aranjament suntem membri ai Corpului Său. Din acest punct de vedere, El socotește sângele nostru, moartea noastră, ca parte din al Său propriu și ne asociază cu El în făgăduințele glorioase.

Să ne fixăm bine în minte gândul că în timp ce din partea noastră nu este necesar nici un sacrificiu pentru mântuirea lumii, fiindcă tot meritul este în Domnul nostru Isus, totuși, potrivit Planului divin, pe care Domnul îl duce la îndeplinire, Bisericii îi este permis să participe cu Domnul ei la sacrificiile din prezent — nu ca indivizi, nu în sens personal, ci ca membri ai Corpului Său. Tot timpul însă, meritul Domnului este acela care face Biserica să fie acceptabilă.

PARTEA BISERICII ÎN JERTFA PENTRU PĂCAT

Se poate pune întrebarea: Ce are a face Biserica cu jertfa pentru păcat? Răspunsul este că n-am ști ce parte are dacă nu ne-ar fi arătat Dumnezeu prin aceea că a făcut o ilustrație în sacrificiile din Ziua Ispășirii. Ziua Ispășirii a lui Israel a prefigurat tipic lucrarea care va fi făcută de Mesia — reconcilierea lui Dumnezeu cu omenirea. Ziua Ispășirii avea diferite aspecte. Începea cu sacrificarea unui vițel, care simboliza jertfirea Domnului Isus Cristos pentru Biserică. Sângele vițelului era stropit pe Capacul Ispășirii pentru preot și pentru casa lui, simbolizând toată Casa Credinței.

Apoi Casa Credinței a fost reprezentată prin doi țapi. Unul dintre țapi trecea prin experiențe exact ca ale vițelului. Acest țap reprezenta acea clasă de credincioși care urmează zilnic în urmele Domnului, care sunt părtași cu El în suferințele Sale și care vor avea parte și de slăvile care urmează. Rom. 12:1, 2; Evr. 13:11-13.

Celălalt țap reprezenta clasa de credincioși consacrați care nu merg de bună voie la moarte, dar care, fără să se întoarcă la păcat, nu fac o jerftă de bună voie. De aceea, această clasă este tratată ca țapul de trimis și este trimisă în stare de pustie pentru experiențe de strâmtorare. Sf. Pavel pare să se refere la această clasă când spune că așa se procedează cu unii pentru ca duhul să le fie mântuit în Ziua Domnului Isus. 1 Cor. 5:5.

Fiindcă Scripturile ilustrează pe Domnul și pe Biserică drept Jertfă pentru Păcat, de aceea credem. Sf. Pavel se referă la Biserică drept clasa țapului antitipic când spune: Căci trupurile animalelor al căror sânge este adus de Marele Preot în Locul Preasfânt, ca jertfă pentru păcat, sunt arse afară din tabără”. De aceea și Isus, ca să sfințească poporul cu însuși sângele Său, a suferit dincolo de poartă. Să ieșim deci afară din tabără la El, purtând batjocorirea Lui”. Evr. 13:11-13.

Care animale erau tratate astfel? Numai vițelul și țapul Domnului. Apostolul declară clar că Isus a fost simbolizat prin unul din aceste animale și îndeamnă Biserica — clasa noi” — să iasă la El în afara taberei, împlinind astfel antitipul țapului Domnului. Să ieșim deci; să mergem în urmele Sale, purtând batjocorirea lui împreună cu El, căci dacă răbdăm îcu Elș vom și împărăți cu El” — vom fi slăviți împreună. 2 Tim. 2:11, 12.

SACRIFICAREA DREPTURILOR PĂMÂNTEȘTI

DE CĂTRE BISERICĂ

Meritul sacrificiului Domnului nostru rezidă în faptul că, după ce Și-a menținut standardul integru în tot serviciul Său pământesc și Și-a dat viața ca jertfă, El are acel drept la viață pe plan uman la dispoziția Sa. Acel drept l-a dat în mâinile Dreptății, ca să constituie baza atribuirii a ceea ce are nevoie fiecare membru al Bisericii pentru a-i compensa deficitul. Imediat ce Biserica își va fi completat sacrificiul și va fi trecut dincolo de văl, acest merit va fi eliberat pentru a fi aplicat pentru lume.

Partea Bisericii în Jertfa pentru Păcat, prin urmare, este privilegiul sacrificării cu Domnul ei, pe care-l primește ca răsplată pentru credință și ascultare. Partea ei este astfel realizată când se prezintă ca jertfă vie. Partea Domnului începe când ea acceptă oferta. El stă ca sponsor pentru Biserica Sa, și ca Avocat devine răspunzător pentru cei care sunt sub grija Sa.

Cei care sunt chemați Biserică sunt privilegiați să participe la sacrficiile din prezent și la lucrarea glorioasă din viitor. O parte din acea lucrare viitoare va fi pecetluirea Noului Legământ. Biserica va avea parte în acea pecetluire în același sens în care va avea parte cu Domnul ei în gloria Lui. Tot meritul este în Domnul; și prin harul Său suntem ceea ce suntem și avem parte în lucrarea glorioasă. În virtutea apartenenței ca membri în Corpul lui Cristos în glorie, Biserica are parte în Jertfa pentru Păcat și în tot ce este al lui Cristos, înclusiv în lucrarea pe cere El o va realiza.

Când ne prezentăm ca jertfe vii, ne consacrăm până la moarte și, prin urmare, dacă suntem acceptați, ne pierdem pentru totdeauna toate drepturile la viața pe plan uman. Ne prezentăm corpul ca să putem deveni preoți ai rânduielii sau mărturiei noi, subordonați Marelui Preot, căruia i-am dat viața. Dacă El acceptă acele drepturi, noi nu mai avem de-a face cu ele. El are proprietatea drepturilor noastre pământești. Noi nu le reținem. Cu alte cuvinte, noi încetăm să existăm; suntem decapitați în privința tuturor speranțelor și scopurilor pământești. În virtutea perfecțiunii Sale, Domnul nostru are dreptul la viață veșnică. Noi n-am avut niciodată drept la viață veșnică, dar suntem făcuți în stare să ne prezentăm datorită faptului că El ne acceptă jertfa ca a Sa proprie.

Gândul nostru deci, atunci când ne prezentăm, trebuie să fie că ne prezentăm pentru sacrificiu — nu cu ideea că-L putem obliga pe Domnul să ne accepte sacrificiul, ci că noi vrem, dorim să-L accepte. Nu înseamnă însă că trebuie să-l accepte, nici că noi avem ceva de-a face cu rezultatele finale. Noi nu ne punem deoparte numai pentru a servi dreptatea — a face corect și a proceda just cu aproapele nostru. Acest lucru este adevărat și despre evreu, al cărui Legământ al Legii îl obligă să facă aceasta. Dar nu este așa cu noi; căci nu pot carnea și sângele să moștenească împărăția lui Dumnezeu” (1 Cor. 15:50). De aceea, hotărâm, prin harul de ajutor în Cristos, că ne vom prezenta corpul ca sacrificiu până la moarte, pentru ca, potrivit legământului Său cu noi, El să ne înalțe la timpul cuvenit (1 Pet. 5:6). Noi nu numai părăsim păcatul, ci și renunțăm la ceea ce avem dreptul din interesele pământești.

Lucrarea Avocatului

Se poate spune că Domnul Isus devine Simpatizantul celor care cred în El, chiar înainte ca ei să se prezinte în consacrare. Dar această simpatie este o chestiune foarte diferită de funcția de avocat, un termen care dă ideea de acordare de ajutor din rezerva de har, ca să-l ajute pe individ să intre în starea conceperii de Spirit și să-și mențină acea stare.

Termenul avocat înseamnă un reprezentant prietenos și competent. Dacă angajăm un avocat, el merge la tribunal pentru noi ca să ne reprezinte, să se înfățișeze pentru noi în toate cazurile care ar apărea împotriva noastră. Dacă am avea nevoie de ajutorul lui, am cere să fie înștiințat, ca avocatul nostru.

Lucrarea Domnului nostru ca Avocat pentru Biserică a început când S-a înfățișat înaintea lui Dumnezeu și a aplicat sângele Său prețios pentru toți cei care vin la Tatăl prin El de-a lungul Veacului Evanghelic (Evr. 9:24). El devine Avocatul nostru individual, când venim în starea acceptabilă prin prezentarea noastră ca jertfe vii. Această chestiune de atribuire a meritului lui Cristos nouă și a lipsei noastre de merit Lui, este, strict vorbind, una cu care noi n-avem nimic de-a face. Este aranjamentul Tatălui. Dumnezeu nu ne recunoaște deloc, fiindcă toți suntem păcătoși prin natură. El n-ar putea accepta sacrificiile noastre decât dacă ne atribuie merit pe care noi nu-l avem, dar care ni l-a dat Capul nostru. În acest sens, se spune că meritul Domnului nostru ne este atribuit nouă, iar lipsa noastră de merit Lui.

Dacă A plătește ceva în contul lui B, atunci B este creditor, iar A este debitor. Ceea ce i s-ar atribui unuia în privința meritului, i se socotește celuilalt prin lipsa de merit. Meritul Domnului nostru, care în cele din urmă va merge la lume, este în această măsură grevat temporar de neajunsurile noastre și nu va fi eliberat până când ne vom împlini partea de legământ.

DEFINIRE A DEFECTELOR, PETELOR ȘI ÎNCREȚITURILOR

Haina Dreptății lui Cristos, altfel numită Haina de Nuntă, este o foarte frumoasă figură de stil care ilustrează un adevăr mare. Deoarece numai Creaturilor Noi, numai celor concepuți de Spirit sfânt li se acordă această Haină, și deoarece ei nu sunt sub condamnare și nu sunt socotiți după trup, n-ar fi o declarație nepotrivită să spunem că ei n-au păcat. Oricine este conceput din Dumnezeu nu practică păcatul.” 1 Ioan 3:9.

Dacă Noua Creatură ar fi să păcătuiască, și-ar atrage pedeapsa cu moartea. Păcatul din partea Noii Creaturi ar însemna schimbarea voinței, schimbarea minții, și Noua Creatură ar înceta să mai existe. Haina Dreptății lui Cristos nu acoperă imperfecțiunile Noii Creaturi, fiindcă Noua Creatură n-a avut niciodată imperfecțiuni. În ochii lui Dumnezeu Noua Creatură are o stare și este curată, fără pată. Carnea nu este Noua Creatură, ci este cea veche, care este socotită moartă, și apoi, cum spune sf. Pavel, este și socotită vie, ca înviată sau însuflețită. Efes. 2:1-7; Colos. 2:13; Rom. 6:4.

Carnea noastră însuflețită deci, prin harul lui Dumnezeu este reprezentată curată, plăcută în ochii Lui și în stare potrivită pentru căsătorie — pentru unirea cu Cristos. Orice pete ar apărea pe această Haină ar fi, desigur, la fel de figurative cum este Haina însăși, și ar reprezenta neajunsuri. Acestea n-ar fi ale noastre ca Noi Creaturi, ci ar rezulta din faptul că în prezent Noua Creatură trebuie să locuiască în cortul trupului, până când i se dă corpul nou.

Neajunsurile sunt slăbiciunile și imperfecțiunile cărnii. Petele nu sunt greșelile de care nu suntem conștienți, ci acelea pe care le recunoaștem a fi contrare voinței lui Dumnezeu. Aceste pete pot fi de diferite mărimi, reprezentând nepotriviri sau diferite grade de imperfecțiune. Pe lângă aceste slăbiciuni, eșecuri, greșeli, pot exista unele mici neglijențe, nepăsări, neglijențe de a folosi ocaziile. Acestea nu pot fi considerate defecte sau pete, ci încrețituri pe Haina Dreptății lui Cristos.

Sf. Pavel pare că vrea să ne dea ideea de absolută puritate a clasei care în final va fi prezentată Tatălui de către Domnul, când spune că Biserica nu va avea nici o pată sau încrețitură, sau ceva de felul acesta, ci va fi sfântă și fără defect” (Efes. 5:27). Această figură de stil reprezintă desigur perfecțiunea minții, deoarece corpul nostru nu poate fi adus la acea stare, din cauza căderii lui Adam. Toată omenirea este născută în păcat și formată în nelegiuire. Ps. 51:5.

NECESITATEA UNEI CONȘTIINȚE SENSIBILE

Este datoria Noii Creaturi să descopere imperfecțiunile, erorile și neajunsurile cărnii, și să meargă imediat la Tronul Harului ceresc cu ele, ca să obțină milă și iertare. Numai cei care au o conștiință sensibilă își vor ține hainele nepătate. Faptul că nu fac acest lucru este motivul pentru care mulți nu-și întăresc chemarea și alegerea”. Ei nu sunt minuțioși cu aceste lucruri mici; neglijează ocaziile etc. Astfel hainele lor se pătează și devin nepotrivite pentru ceremonia de nuntă.

Scripturile ne arată că această clasă va trece printr-un timp de mare necaz, când vor face ceea ce n-au făcut la timpul potrivit — își vor spăla hainele și le vor albi în sângele Mielului” (Apoc. 7:14). Prin acest proces de curățire, ei vor ieși și vor avea ramuri de palmier în loc să poarte cununi de slavă. În loc să fie membri ai clasei Templului, vor fi servitori în Templu.

Haina Dreptății lui Cristos, expresie figurată care înseamnă atribuirea meritului lui Cristos celor care sunt acceptați ca membri ai Corpului Său, este numită haina de nuntă” (Mat. 22:11-14), dar ea este și frumos ilustrată ca Haina de Mireasă (Ps. 45:13, 14). Acolo citim că Mireasa va fi adusă înainte marelui Împărat în haine de broderie. Astfel înțelegem că deși această Haină ni se dă la început când devenim membri ai familiei lui Dumnezeu și ai viitoarei Mirese a lui Cristos, totuși fiecare are de făcut o lucrare individuală.

Această lucrare individuală este reprezentată ca broderie. Noi ca creștini trebuie să urmăm modelul cu mare zel; căci aceasta cere mare îndemânare, atenție mare. Această Haină a Dreptății lui Cristos, care este reprezentată ca a noastră în ochii lui Dumnezeu, va continua să fie a noastră în viitorul etern. Nu va mai fi a noastră prin atribuire, ci prin dreptul de a o poseda. Atunci ne vom fi format caracterul, prin harul și ajutorul Domnului, asemănări ale iubitului Fiu al lui Dumnezeu, Răscumpărătorul nostru. Atunci nu vom mai avea nevoie de atribuirea meritului lui Cristos ca să ne acopere defectele, căci corpul cel nou pe care-l vom primi la Înviere va fi fără pată sau încrețitură — fără defect. Va fi perfect.