CUNOȘTINȚA

1. Care este importanța cunoștinței?

Matei 4:4 „Isus, răspunzând, a zis: „Este scris: Omul nu va trăi numai cu pâine, ci cu orice cuvânt care iese din gura lui Dumnezeu”.”

R 3058-3060 — „A trăi cu orice cuvânt care iese din gura lui Dumnezeu”:

Pâinea este un termen general pentru hrană; pentru ceea ce satisface pofta de mâncare; pentru ceea ce zidește și întărește; pentru ceea ce face posibilă continuarea vieții. A fost potrivit, prin urmare, ca Domnul să folosească pâinea ca un simbol sau o ilustrație a acelui mijloc ceresc de întreținere pe care Dumnezeu l-a aranjat acum să zidească și să întărească poporul Său, și în cele din urmă, prin întâia înviere, să le dea viață veșnică. Adevărul divin este reprezentat ca o astfel de hrană spirituală; și Însuși Domnul nostru, pentru că în planul divin El este canalul adevărului — „calea, adevărul, viața” — este numit și „pâinea vieții” pentru poporul Său. Noi trebuie să mâncăm, sau să ne împărtășim din calitățile dătătoare de viață pe care El ni le dă fără plată în El Însuși, dacă vrem să atingem scopul speranței noastre — viața veșnică.

(Vezi articolul la pag. 98.)

R 3200, col. 2:

Există astăzi printre creștini o mare lipsă de credință stabilită asupra oricărui punct de doctrină. Ei zic: „Cred”, „sper” sau „poate fi așa, dar este numai opinia mea, și poate fi corectă sau greșită. Am îngăduință însă față de opinia ta contrară și față de opinia oricui, căci cine știe care este cea corectă? Sunt sigur că nu pot spune care este, dar oricum am mare credință și dragoste (?). Dau mâna cu toți și îi numesc frați dacă pretind că sunt creștini, nu contează ce cred sau învață, dacă arată spre Cristos ca fiind ușa spre staul, sau dacă încearcă să învețe pe oameni cum să se cațere pe altă cale. În iubire creștină le urez succes și mă rog să aibă succes în învățăturile lor, nu contează cât ar fi de antagoniste una cu alta sau cu Scripturile așa cum le înțeleg eu”.

Toate acestea trec printre creștini în general ca bunăvoință largă și smerenie personală, în timp ce de fapt este un spirit josnic, compromițător, care nu este dispus să refuze prietenia celor care se împotrivesc Domnului prin împotrivirea la adevăr; și mai degrabă ar vedea că adevărul suferă și cei slabi în credință se poticnesc, decât să suporte insultele lui Cristos. Cei ce au o credință sinceră și reală în Dumnezeu, sunt gata să-L primească prin cuvântul Său. La aceștia primele principii ale doctrinei trebuie să fi fost stabilite demult, pe care mult din suprastructura de aur, argint și pietre scumpe trebuie să fie deja înălțată și lucrul să progreseze constant. Aceștia, dacă sunt loiali și sinceri pentru Dumnezeu, pot face deosebire între adevăr și eroare. Apostolul Ioan recunoscând această capacitate zice: „Dacă cineva vine la voi și nu vă aduce învățătura aceasta, să nu-l primiți în casă și să nu-l salutați. Căci dacă cineva îl salută, participă la faptele lui rele” (2 Ioan 10). Noi trebuie să știm ce credem și pentru ce credem, și apoi cu curaj și fără compromisuri să declarăm ceea ce credem, căci „dacă trâmbița dă un sunet nesigur, cine se va pregăti de luptă”?

Iarăși spune apostolul (1 Cor. 2:6-10): „Și noi vestim o înțelepciune printre cei desăvârșiți, însă o înțelepciune nu a veacului acestuia, nici a stăpânitorilor veacului acestuia, care se duc; ci noi vorbim despre înțelepciunea tainică a lui Dumnezeu, cea ținută ascunsă, pe care Dumnezeu a hotărât-o mai dinainte, spre slava noastră, înainte de veacuri, și pe care n-a cunoscut-o nici unul din mai-marii veacului acestuia, căci dacă ar fi cunoscut-o, n-ar fi răstignit pe Domnul slavei. Dar după cum este scris: „Lucruri pe care ochiul nu le-a văzut, urechea nu le-a auzit și la inima omului nu s-au suit, așa sunt lucrurile pe care le-a pregătit Dumnezeu pentru cei ce-L iubesc”. Nouă însă Dumnezeu ni le-a descoperit prin Duhul Său; căci Duhul îsau mintea lui Dumnezeu din noi este atât de dornică să cunoască adevărul Lui, încâtș cercetează totul, chiar și lucrurile adânci ale lui Dumnezeu”.

Mai-marii acestei lumi știu ceva din astronomie și geologie și au ideile lor despre forma Pământului etc., dar ei nu cunosc această înțelepciune ascunsă a planului divin, care prevede un destin așa de glorios pentru sfinții credincioși care vor constitui regalitatea veacului viitor. Să lăsăm lumea să speculeze cum poate despre subiectele care o interesează, dar noi să ne dedicăm acelui singur lucru pe care-l avem în mână, evitând întrebările nechibzuite și genealogiile și disputele ... căci ele sunt nefolositoare și deșarte (Tit 3:9). Să fim credincioși angajamentului nostru de a propovădui Evanghelia celor blânzi care sunt gata să o asculte (Isa. 61:1). Mireasa lui Cristos să fie harnică în pregătirea ei (Apoc. 19:7), deoarece căsătoria Mielului este evenimentul viitorului foarte apropiat.

2. Care sunt cele patru moduri în care se poate obține cunoștință?

Vol. I, pag. 121, par. 3:

Dar întrebarea revine sub altă formă: Nu putea fi omul familiarizat cu răul în alt mod decât prin experiență? Există patru moduri de a cunoaște lucrurile, și anume: prin intuiție, prin observație, prin experiență și prin informație primită din surse acceptate ca sigur adevărate. O cunoaștere intuitivă ar fi o înțelegere directă, fără procesul raționamentului sau fără nevoia de dovezi. Astfel de cunoaștere aparține numai divinului Iehova, fântâna veșnică a întregii înțelepciuni și a întregului adevăr, care, din necesitate și prin însăși natura lucrurilor, este superior tuturor creaturilor Sale. Prin urmare, cunoștința omului despre bine și rău nu putea fi intuitivă. Cunoștința omului putea veni prin observație, dar în acel caz trebuia să fi fost vreo manifestare a răului și a urmărilor lui pentru ca omul să observe. Aceasta implica permisiunea răului undeva, printre unele ființe; și atunci de ce să nu fie printre oameni, pe pământ, precum ar putea fi printre alte ființe, din altă parte?

3. În care dintre aceste moduri a avut Adam cunoștință despre rău înainte de a păcătui?

Vol. I, pag. 122, par. 2:

Adam avea deja o cunoștință despre rău prin informație, dar aceea a fost insuficientă pentru a-l împiedica să încerce experimentul. Adam și Eva Îl cunoșteau pe Dumnezeu ca pe Creatorul lor și deci ca pe Cel care avea dreptul să-i controleze și să-i conducă; iar Dumnezeu spusese despre pomul oprit: „În ziua în care vei mânca din el, vei muri negreșit”. Prin urmare, ei aveau o cunoștință teoretică despre rău, deși niciodată nu-i văzuseră sau nu-i experimentaseră efectele. În consecință, ei n-au apreciat autoritatea iubitoare a Creatorului lor și legea Lui generoasă, nici pericolele de care El Își propusese să-i apere în acest mod. De aceea ei au cedat ispitei pe care Dumnezeu în mod înțelept a permis-o și al cărei folos final fusese prevăzut de înțelepciunea Sa.

4. Unde se află sursa întregii cunoștințe adevărate?

Ioan 17:17 „Sfințește-i prin adevărul Tău: Cuvântul Tău este adevărul.”

Proverbe 2:6 „Căci Domnul dă înțelepciune; din gura Lui iese cunoștință și pricepere.”

Ioan 6:45 „În proroci este scris: „Toți vor fi învățați de Dumnezeu.” Oricine a ascultat pe Tatăl și a învățat de la El, vine la Mine.”

Vol. V, pag. 50, par. 2-4:

Însuși Tatăl, marele Iehova, este nu numai Marele Legiuitor, ci și Marele Învățător al propriei Sale legi. Toți fiii Săi inteligenți vor vedea că marele Său plan de mântuire a omului cuprinde cele mai mărețe exemplificări cu putință ale Dreptății, Iubirii și Înțelepciunii, în combinație și totuși fiecare perfectă, intactă.

Domnul nostru Isus a fost și este încă Marele Învățător al oamenilor prin hotărârea Tatălui ceresc, marele Maestru-Învățător mai presus de toți. Și exact aceasta a pretins și a învățat iubitul nostru Răscumpărător. Oare n-a declarat El pu-blic faptul că învățăturile Sale erau cele pe care le învățase deja de la Tatăl, zicând: „Eu spun ce am văzut la Tatăl Meu”? „Învățătura Mea nu este a Mea, ci a Celui care M-a trimis pe Mine. Dacă voiește cineva să facă voia Lui, va cunoaște despre învățătura aceasta dacă este de la Dumnezeu sau dacă Eu vorbesc de la Mine Însumi ... cine caută slava Celui care L-a trimis, Acela este adevărat.” „Cuvântul pe care-l auziți nu este al Meu, ci al Tatălui, care M-a trimis.” „Le-am dat Cuvântul Tău.” „Ei au păzit cuvântul Tău.” „Sfințește-i prin adevărul Tău: Cuvântul Tău este adevărul.” Ioan 7:16-18; 8:38; 14:24; 17:6, 14, 17.

De asemenea, Domnul nostru i-a numit învățători speciali, sub conducerea Sa, pe apostoli; și pe alții din Biserică să fie învățători și păstori subordonați pentru turma Domnului, instruindu-i: „Paște oile Mele”, „paște mielușeii Mei”, „Luați seama dar la voi înșivă și la toată turma în care v-a pus Duhul Sfânt supraveghetori ca să păstoriți biserica lui Dumnezeu, pe care a câștigat-o cu sângele Celui îFiului Preaiubitș al Său” (Fapte 20:28). Cu toate acestea, nici unul dintre acești învățători nu trebuia să învețe propriile sale doctrine, care puteau fi numai „înțelepciunea lumii acesteia”. Tot poporul lui Dumnezeu trebuia să fie învățat de Iehova, și nici unul dintre ei nu poate fi învățător adevărat dacă nu prezintă oamenilor cuvintele, planul și caracterul lui Iehova, ca fiind standardul adevărului și perfecțiunii. Făcând aceasta ei atrag atenția inevitabil asupra „învățăturii lui Hristos” și asupra „învățăturilor apostolilor”, toate acestea fiind doar expresii și învățături ale legii mari și eterne a Tatălui.

5. Cum este cunoștința „primul dar al lui Dumnezeu pentru om”?

R 3279, col. 1, par. 1-8:

Deoarece procedeele lui Dumnezeu cu creaturile Sale recunosc voința lor, primul pas în procedeele Lui cu ei, prin urmare, este să le dea cunoștință, sau „înțelepciune”, așa cum este tradus în scriptura de mai sus [1 Cor. 1:30]. Din acest motiv vestirea a fost prima poruncă a Veacului Evanghelic. Pentru cei cu minte lumească vestirea iertării prin credință în Isus cel răstignit nu părea a fi cursul înțelept. Lor li se părea mai bine ca Dumnezeu să le fi cerut să facă ei ceva. Însă, după cum zice Pavel: „Dumnezeu a binevoit să mântuiască pe cei care cred, prin îcunoștință dată prin ceea ce aceia lumești consideră a fiș nebunia predicării”. 1 Cor. 1:21.

Primul dar al lui Dumnezeu pentru rasa noastră răscumpărată a fost, așadar, cunoștința.

(1) Cunoștința măreției și dreptății absolute a Dumnezeului cu care avem de-a face. Această cunoștință a fost pregătită prin Legea lui Moise, care a fost un „învățător”, sau pedagog, ca să conducă pe oameni la Cristos. Și Cristos, prin supunerea Sa la acea lege, a înălțat Legea și a arătat caracterul ei onorabil, vrednicia ei; și astfel L-a onorat pe Dumnezeu, autorul acelei Legi, și I-a arătat caracterul.

(2) Cunoștința propriei sale slăbiciuni, a stării sale decăzute, păcătoase și neajutorate, a fost de asemenea necesară omului, pentru ca el să poată aprecia necesitatea unui Mântuitor așa cum prevăzuse planul lui Dumnezeu pentru el.

(3) Cunoștința felului în care întreaga rasă a lui Adam a căzut, prin el, din favoarea divină și de la perfecțiunea mentală, morală și fizică, a fost de asemenea necesară. Fără această cunoștință n-am fi putut vedea cum putea fi Dumnezeu drept în acceptarea acelei vieți a lui Cristos ca preț de răscumpărare pentru viața întregii lumi.

(4) Fără cunoștință în privința pedepsei pentru păcat — că „plata păcatului este moartea” — niciodată n-am fi putut înțelege cum moartea Răscumpărătorului a plătit pedeapsa pentru Adam și pentru toți din el.

(5) Cunoștința, în aceste diferite privințe, a fost așadar absolut necesară pentru noi, căci fără ea n-am fi putut avea credință potrivită și nu ne-am fi putut folosi de prevederea lui Dumnezeu a îndreptățirii, sfințirii și eliberării prin Cristos.

Prin urmare, mulțumim din toată inima lui Dumnezeu pentru cunoștința sau înțelepciunea în privința planului Său. Și vedem că această înțelepciune a ajuns la noi prin Cristos; pentru că, dacă nu ar fi fost planul de mântuire al cărui centru este El și crucea Sa, ar fi fost inutil să dea cunoștința, inutil să propovăduim, căci n-ar fi fost nici o mântuire de oferit.

6. Care este relația între cunoștință și credință?

Vol. I, pag. 13, par. 1:

Nici o activitate nu este mai nobilă, mai înnobilatoare decât studiul reverențios al scopurilor revelate ale lui Dumnezeu — „lucruri ... în care chiar îngerii doresc să privească" (1 Petru 1:12). Faptul că înțelepciunea lui Dumnezeu a dat profeții despre viitor, ca și declarații privind prezentul și trecutul, este de la sine o mustrare din partea lui Iehova a nechibzuinței unora dintre copiii Săi, care-și scuză ignoranța și ne-glijează studiul Cuvântului Său zicând: „Există destul în Matei capitolul 5 pentru a mântui pe oricine”. Nici să nu presupunem că profeția a fost dată numai pentru a satisface curiozitatea legată de viitor. Obiectivul ei evident este de a-l face pe copilul consacrat al lui Dumnezeu familiar cu planurile Tatălui său, pentru ca în acest fel să-și înroleze interesele și simpatia în aceste planuri, și să i se permită să privească atât prezentul cât și viitorul din punctul de vedere al lui Dumnezeu. Când astfel este interesat în lucrarea Domnului, el poate servi atât cu spiritul cât și cu înțelegerea; nu numai ca un serv, ci și ca un fiu și moștenitor. Revelând acestora ceea ce va fi, contracarează influența a ceea ce este acum. Efectul studiului atent nu poate fi altfel decât întăritor pentru credință și stimulator pentru sfințenie.

Vol. I, pag. 20, par. 2, până la pag. 21, par. 1:

Cei care se vor întoarce de la simplele speculații ale oamenilor și-și vor dedica timpul pentru cercetarea Scripturilor, neexcluzând rațiunea, pe care Dumnezeu ne invită s-o folosim (Isaia 1:18), vor afla că un binecuvântat curcubeu al făgăduinței se întinde pe cer. Este o greșeală a presupune că aceia fără credință și fără îndreptățirea care urmează credinței ar putea înțelege clar adevărul: nu este pentru ei. Psalmistul spune: „Lumina îadevărulș este semănată pentru cel drept” (Psalmul 97:11). Pentru copilul lui Dumnezeu se dă o candelă care risipește mult din întunericul de pe cărarea lui. „Cuvântul Tău este o candelă pentru picioarele mele și o lumină pe cărarea mea” (Psalmul 119:105). Dar numai „cărarea celor drepți este ca lumina strălucitoare, care merge mereu crescând până la miezul zilei” (Proverbe 4:18). În realitate, nu este nici unul drept, „nici un om drept, nici unul măcar” (Romani 3:10); clasa la care se face referire aici este „îndreptățită prin credință". Numai această clasă are privilegiul să umble pe cărarea care strălucește tot mai mult — să vadă nu numai dezvăluirea prezentă a planului lui Dumnezeu, dar și lucrurile viitoare. Este adevărat că deși cărarea fiecărei persoane credincioase este strălucitoare, totuși aplicarea specială a acestei declarații este la cei drepți (îndreptățiți), la clasa acestora. Patriarhii, profeții, apostolii și sfinții trecutului și prezentului au umblat în lumina ei crescândă; și lumina va continua să crească dincolo de prezent — „până la miezul zilei". Este o singură cărare continuă, și acea lumină continuă și crescândă este Mărturia Divină, luminând pe măsură ce devine cuvenită.

De aceea, „Voi, cei drepți, bucurați-vă în Domnul”, așteptând împlinirea acestei făgăduințe. Mulți au atât de puțină credință încât nu caută mai multă lumină, și din cauza necredincioșiei și lipsei lor de preocupare se permite ca ei să stea în întuneric, în timp ce ar fi putut umbla în lumina crescândă.

R 1719, col. 2, par. 3, până la sfârșitul articolului:

Să luăm aminte deci, să avem credința lui Cristos — credință bine întemeiată în Cuvântul lui Dumnezeu, o credință analizată și dovedită, fixată adânc, atât în inimă cât și în minte, și prin urmare stabilită ca forță motrice a vieții. O astfel de credință nu caută nervos ceva nou și nu cercetează tot timpul filosofiile deșarte ale oamenilor ca să vadă cât de iscusit se pot împotrivi Cuvântului lui Dumnezeu; căci acei care fac astfel arată clar că credința lor nu are influență suficientă pentru a fi forța motrice în ei, ca să-i îndemne înainte spre o biruință deplină și completă asupra lumii, cărnii și Adversarului.

Pentru ca credința să fie o putere cuceritoare în noi, trebuie să meargă mai adânc de minte: ea trebuie să meargă în inimă și astfel să străbată și să stimuleze întreaga ființă, aducând nu numai comportamentul exterior, ci orice gând în supunere față de Cristos. Atunci cu adevărat credința va îndemna spre activitate, spre fapte care o vor arăta clar; pentru că „credința fără fapte este moartă”. Un simplu consimțământ intelectual la adevărul lui Dumnezeu, care nu duce la activitate în serviciul Său, nu este credință și niciodată nu poate să învingă lumea, nici să obțină premiul chemării noastre de sus. Dar aceasta este puterea cuceritoare care învinge lumea, însăși credința noastră. Să ne examinăm pe noi înșine și să ne asigurăm să o avem curată și simplă, și implantată adânc în structura caracterului nostru, și ca principiu stimulator să ne îndrepte spre activitate credincioasă și stăruitoare. Ea să fie cârmuitorul și inspirația vieților noastre — o credință vie care curăță, purifică și întărește spre hărnicie și răbdare până la sfârșitul căii înguste ce duce la viață.

R 2411, col. 1, par. 5:

Cea mai importantă lecție a acestei durate de școlarizare este Credința: credința prin care am devenit ai Domnului și am intrat în școala Sa trebuie să crească. Credința noastră poate crește numai prin cunoștință (nu ne referim la cunoștința lumească, învățătura lumească), prin cunoștința de Domnul — de metodele, planul și caracterul Său. De aceea trebuie să studiem bine cuvintele Învățătorului nostru, conduita generală precum și providențele Sale sau instrucțiunile private pentru noi individual — interpretându-le pe acestea întotdeauna prin cuvintele Sale. Mare parte din ceea ce am acceptat la început prin credință (despre bunătatea și înțelepciunea Domnului) va deveni treptat cunoștință: formând o bază pentru lungimi și lărgimi mai mari ale credinței, precum și pentru dragoste și apreciere mai mare a Răscumpărătorului nostru.

7. Cine sunt singurii socotiți „vrednici” să cunoască „lucrurile adânci ale lui Dumnezeu”?

Ps. 25:9, 12, 14 „El face pe cei smeriți să umble în dreptate, El învață pe cei smeriți calea Sa.” Cine este omul care se teme de Domnul? Aceluia Domnul îi arată calea pe care trebuie s-o aleagă.” Prietenia Domnului este cu cei care se tem de El, ca să-i facă să cunoască legământul Său.”

Matei 11:25 „În timpul acela, răspunzând, Isus a zis: „Te laud, Tată, Doamne al cerului și al pământului, pentru că ai ascuns aceste lucruri de cei înțelepți și învățați și le-ai descoperit pruncilor”.”

R 2624, col. 2, par. 3:

Cât de mângâietoare sunt cuvintele Domnului nostru, că aceste lucruri sunt dezvăluite totuși unora — pruncilor, celor care nu sunt mari, nu sunt înțelepți potrivit mersului acestei lumi; celor care sunt cu mintea smerită, dispuși să fie învățați de Domnul în loc să dorească să învețe pe Domnul. Această binecuvântare mare, preaiubiților, este a noastră, și să fim foarte atenți să ne menținem atitudinea copilărească și simplă, ca să putem continua să fim învățați de Dumnezeu și „să cunoaștem lucrurile pe care ni le-a dăruit Dumnezeu”. Să ne bucurăm în ele și să le folosim, și să lăsăm ca lumina să strălucească spre alții. Explicarea faptului că planul divin este ascuns de marea majoritate a celor învățați, doctori în teologie etc., este că așa a binevoit Tatăl să lase ca „cei înțelepți să fie prinși în vicleniile lor” (1 Cor. 3:19), și să-Și dezvăluie scopurile celor cu mintea smerită. „Da, Tată, pentru că așa este plăcut înaintea Ta!” Tatăl a atras spre Fiul la prima venire, nu pe doctorii în lege, pe cărturari și pe cei de vază, ci pe anumiți „israeliți cu adevărat”, în care nu era viclenie, deși nu erau decât puțini smeriți. Și aceeași clasă a primit binecuvântarea pe tot parcursul veacului.

R 3103, col. 1, par. 5, până la col. 2, par. 2:

Cunoștința scopurilor lui Dumnezeu este cuvenită doar celor care sunt capabili și doritori să coopereze cu El în dezvoltarea lor; pentru că Dumnezeu nu-Și expune planurile pentru a satisface simpla curiozitate deșartă. Mai întâi, prin urmare, dacă dorim să înțelegem ce este descoperit în sulul cărții, trebuie să avem credință în ceea ce este scris pe dinafară — răscumpărarea promisă prin sângele scump al lui Cristos — și trebuie să fim în mod sincer dornici de a cunoaște detaliile planului lui Dumnezeu pentru o cooperare serioasă cu El. Cu alte cuvinte, dintr-o inimă recunoscătoare pentru făgăduința vieții prin Răscumpărătorul trebuie să se ridice întrebarea serioasă: „Doamne, ce ai vrea să fac?” Aceștia, și numai aceștia, sunt vrednici să cunoască, și numai aceștia ajung vreodată să vadă, în sensul înțelegerii și aprecierii, lucrurile adânci ale lui Dumnezeu scrise în sulul cărții. Aceștia sunt chemați potrivit scopului divin să fie educați în adevăr și să servească acestuia. Aceștia sunt cei drepți pentru care este semănată lumina (adevărul). Așa a fost atitudinea Domnului nostru când a spus: „Iată-Mă, vin să fac voia Ta, Dumnezeule!” (Evr. 10:7). El a fost smerit și blând cu inima și totdeauna gata să asculte fără rezerve de voința lui Dumnezeu; și acestora, care sunt blânzi ca El, a fost trimis să le vestească veștile bune (Isa. 61:1) — să deschidă sulul. „El face pe cei smeriți să umble în dreptate, El învață pe cei smeriți calea Sa” (Ps. 25:9). Dacă cineva are această dovadă a vredniciei — această familiarizare cu adevărul — să se bucure de privilegiul său și prin faptele sale să-și manifeste vrednicia în continuare. Ps. 19:13.

Această vrednicie se cere nu numai la început, ci pe tot parcursul cărării luminii. Dacă nu suntem găsiți vrednici prin diferitele probe date din timp în timp, nu putem continua pe cărarea luminii; și dacă cei necredincioși nu se vor deștepta la străduință și veghere mai mari, lumina care este deja în ei va deveni întuneric. Și cât de mare, cât de intens poate fi întunericul la cel scos afară din lumină! (Mat. 6:23). A constata că speranța glorioasă care odată ne-a inspirat inimile se pierde, și că adevărul pe care ne-am zidit acea speranță începe să se asemene unui cântec vechi sau unei povești fără temei, sau unor relicve din trecut care să fie înlocuite oricând, cu orice subterfugiu plauzibil al erorii pe care adversarul nostru viclean va avea plăcerea să-l prezinte ca adevăr divin avansat, sunt indicii care ar trebui să trezească pe acel care le descoperă, la o constatare a faptului că el merge în întuneric — un întuneric care va deveni tot mai intens pe măsură ce va aluneca și va merge îndărăt pe cale.

R 2208 - 2209, col. 1, par. 4 — „Secretele divine revelate”. Vezi fragmentul la pag. 102.

8. Este cunoștința necesară pentru mântuire?

Romani 10:17 „Astfel credința vine din cele auzite, iar cele auzite prin Cuvântul lui Dumnezeu.”

Vol. I, pag. 102, par. 1, până la pag. 106:

Mulți creștini care nu sunt dispuși să creadă că atât de multe milioane de prunci și păgâni ignoranți vor fi pierduți pe vecie (care, așa cum au fost ei învățați, înseamnă să fie trimiși într-un loc de chin veșnic și fără speranță) insistă, neținând seama de aceste declarații biblice, că Dumnezeu nu va condamna pe ignoranți. Admirăm larghețea inimii lor și aprecierea bunătății lui Dumnezeu, dar îi îndemnăm să nu fie prea grăbiți în înlăturarea sau ignorarea declarațiilor Bibliei. Dumnezeu are pentru toți o binecuvântare, pe o cale mai bună decât prin ignoranță.

(Pentru această referință citiți în continuare din Vol. I, pag. 102-106.)

Fapte 10:22 „Și ei au răspuns: „Sutașul Corneliu, om drept și temător de Dumnezeu și vorbit de bine de tot poporul iudeu, a fost înștiințat de Dumnezeu, printr-un înger sfânt, să te cheme în casa lui și să audă cuvinte de la tine.”

R 2989, col. 2, par. 3, până la 2990, col. 1, par. 1:

Când Petru a intrat în casă și a găsit o adunare de oameni dintre neamuri, serioși, temători de Dumnezeu, a pus întrebarea punctuală: „Cu ce gând ați trimis după mine?” (Versetul 29). Atunci Corneliu a relatat ceva din experiența lui trecută, dorința lui de părtășie cu Dumnezeu, străduința lui de a trăi într-un mod plăcut Lui, viziunea pe care a avut-o, și acum sosirea lui Petru ca răspuns la acea viziune și așteptarea lui să audă ceea ce-i fusese făgăduit — „cuvinte prin care vei fi mântuit tu și toată casa ta” (Fapte 11:14). El nu a fost mântuit prin milosteniile sale, nu a fost mântuit prin rugăciunile sale, nici prin mesajul pe care l-a rostit Petru; însă mesajul lui Petru, „cuvinte” care explicau lucrurile, a făcut posibil pentru Corneliu și pentru toată casa lui să înțeleagă prin credință marea răscumpărare care este în Cristos Isus — și astfel să fie mântuiți. Mântuiți imediat de înstrăinarea de Dumnezeu și de condamnare ca păcătoși; o anticipare a mântuirii complete care le va fi acordată la a doua venire a Domnului.

Observăm cu interes adânc predica apostolului, ca să putem discerne clar mesajul dătător de viață pe care el l-a adus, din care Corneliu și însoțitorii săi au primit credința mântuitoare. Găsim că vorbirea lui Petru a fost același mesaj evanghelic pe care el îl spusese în mai multe rânduri înainte. Acesta a fost, Isus — Cel bun, Cel supus — și jertfa pentru păcate pe care a săvârșit-o când a murit pe cruce. A fost mesajul speranței unei învieri din morți prin El, așa cum este dovedit prin învierea Sa prin puterea cea mare a lui Dumnezeu. A fost mesajul că răscumpărarea pentru păcătoși fiind plătită Dreptății, Domnul are acum plăcere să accepte pe păcătoși pe baza credinței, reverenței și supunerii la dreptate potrivit capacității lor. Mesajul lui Petru a fost „istoria cea veche, veche”, care pentru mulți a devenit plictisitoare și dezagreabilă; dar care, pentru fiecare suflet în atitudine corectă, este mesajul Tatălui de iertare a păcatelor și de împăcare prin moartea Fiului Său. Acesta este același mesaj pe care Dumnezeu încă îl trimite prin toți cei care sunt ambasadorii Săi adevărați. Nu există altă Evanghelie, și cei care prezintă alt mesaj în serviciul lor nu sunt ambasadori ai lui Dumnezeu, mesageri și purtători de cuvânt ai Spiritului Său.

Apostolul Pavel ne spune că „Dumnezeu a binevoit să mântuiască pe cei care cred, prin nebunia predicării” — adică, Dumnezeu a binevoit să adopte această metodă de a vesti adevărul referitor la planul Său de răscumpărare și să accepte și să îndreptățească pe cei care vor crede și vor accepta această mărturie. Mărturia poate ajunge la oameni astăzi prin scrisori, pliante, cărți, sau prin vestire orală; nu contează în ce mod; contează numai că mesajul adevărat va fi rostit și primit; însă mesajul merge, invariabil, prin canal omenesc, și nu prin îngeri, nici prin puterea sau prin acțiunea Spiritului sfânt în afara agenților umani. Trebuie să avem în minte aceste lecții ale metodelor lui Dumnezeu și să le aplicăm în mod potrivit în legătură cu afacerile vieții. Nu trebuie să ne așteptăm ca Domnul să miște sau să instruiască pe prietenii, rudele sau vecinii noștri; dar trebuie să reținem că El a acordat această onoare „preoțimii Sale împărătești”; și prin urmare noi trebuie să „nu fim leneși în activitate; ci fierbinți în duh, slujind Domnului” — slujind adevărului în oricare mod care ni se deschide.

9. Care este deosebirea între a cunoaște despre Dumnezeu și a-L cunoaște pe Dumnezeu?

Ioan 17:3: „Și viața veșnică este aceasta: să Te cunoască pe Tine, singurul Dumnezeu adevărat, și pe Isus Hristos, pe care L-ai trimis Tu.”

R 2137, col. 1, par. 4, 5, col. 2, par. 1:

Numai cei care zidesc pe această temelie pot spera să-și înmulțească harul și pacea. Cum? Apostolul răspunde: „Prin cunoașterea lui Dumnezeu și a lui Isus, Domnul nostru”. La început unii s-ar putea gândi că aceasta are doar o semnificație neînsemnată și că înseamnă doar să ajungem să știm că există un Dumnezeu și un Domn și Mântuitor, Isus Cristos. Însă cunoașterea lui Dumnezeu înseamnă mult mai mult decât aceasta pentru creștinul care înaintează și se dezvoltă: pentru el înseamnă o familiarizare intimă cu Tatăl și cu Fiul, o cunoaștere a „gândului lui Hristos”, care este o reprezentare deplină și clară a gândului Tatălui. Noi trebuie să creștem în această cunoștință prin studierea Cuvântului lui Dumnezeu, prin discernerea prin acel Cuvânt a principiilor care guvernează conduita divină, cum operează dreptatea, înțelepciunea, iubirea și puterea divină. Acestea sunt studii treptate. Ceva poate fi învățat în prima zi a experienței creștine, însă sfârșitul primului an ar trebui să indice progres considerabil în cunoașterea gândului divin; al doilea an ar trebui să arate o creștere încă mai mare, și așa mai departe.

Pe măsură ce cunoașterea intimă a planului și caracterului divin crește, tot așa trebuie să crească și harul nostru; pentru că acei care nu încearcă să vină în armonie, pas cu pas, cu ceea ce văd ei din caracterul divin, vor pierde curând interesul în astfel de cunoaștere, pe când cei care au interesul să studieze tot mai mult, trebuie neapărat să crească în har continuu. Și pe măsură ce cresc în har, tot așa vor crește în pace, fiindcă și pacea este un lucru progresiv. Noi am avut pace la început când L-am găsit pe Domnul și ne-am dat seama de iertarea păcatelor noastre; dar cei care au făcut progres în cunoașterea planului și caracterului divin au găsit că pacea lor crește mereu; și cei care au înaintat o distanță pe calea cea bună pot vorbi despre ea în limbajul apostolilor și o pot simți în inimile lor ca fiind „pacea lui Dumnezeu, care întrece orice pricepere”.

Apostolul, continuând, ne asigură că prin această cunoaștere a lui Dumnezeu ni se dă prin putere divină — „tot ce privește viața și evlavia”. Ce asigurare! Această declarație despre importanța cunoștinței pentru dezvoltarea noastră creștină în toate direcțiile ne amintește de cuvintele Domnului nostru: „Viața veșnică este aceasta: să Te cunoască pe Tine, singurul Dumnezeu adevărat, și pe Isus Hristos, pe care L-ai trimis Tu” (Ioan 17:3). A-L cunoaște pe Dumnezeu, cum explică apostolul aici, înseamnă o familiarizare intimă cu „Cel care ne-a chemat prin slava și virtutea Sa”. Numai în măsura în care înțelegem ceva din măreția și perfecțiunea caracterului divin putem în mod adecvat să ne estimăm micimea și imperfecțiunea; numai când vedem frumusețile caracterului Său îndurător putem deveni intim familiarizați cu Dumnezeu, familiari cu harurile și virtuțile Sale. Influența acestei cunoștințe și părtășii cu Dumnezeu, prin Domnul nostru Isus Cristos, reacționează asupra propriilor noastre inimi și are un efect curățitor și sfințitor. Astfel apostolul se roagă pentru unii ca ei să crească în cunoașterea lui Dumnezeu așa încât să poată „înțelege pe deplin, împreună cu toți sfinții, care este lărgimea, lungimea, adâncimea și înălțimea; și să cunoască dragostea lui Hristos care întrece orice cunoștință îomeneascăș” (Efes. 3:14-19). Cei care văd caracterul divin, chiar dacă neclar, ca într-o oglindă, sunt astfel schimbați din slavă în slavă prin spiritul Domnului. 2 Cor. 3:18.

R 2138, col. 1, par. 3:

Având în vedere ceea ce deja cunoaștem despre Creatorul nostru, în special cum ne este descoperit în și prin Domnul și Răscumpărătorul nostru Isus, oare nu vom „alerga spre țintă” (Filip. 3:14), ca unii dintre aceia care au ajuns să vadă ceva din caracterul Său glorios, pentru a dobândi tot ce ar binevoi El să ne descopere în privința Lui, și astfel să putem fi tot mai mult părtași ai Spiritului Său, tot mai conformați asemănării Sale, tot mai acceptabili, și în curând să fim în realitate și pe vecie acceptați în Cel Preaiubit, pentru realizarea deplină a tuturor acelor binecuvântări pe care Dumnezeu le are în păstrare pentru cei care Îl iubesc și pentru care noi avem acum făgăduințe nespus de mari și scumpe?

R 2624, col. 2, par. 4:

Învățătorul a înțeles că instrucțiunile Sale speciale trebuie să fie pentru cei pe care Tatăl I-i dăduse, mai degrabă decât pentru cei nepregătiți și nedoritori care nu vor primi mărturia Sa fiindcă nu vor fi într-o stare potrivită a inimii pentru a o aprecia. Prin urmare, El le-a declarat ucenicilor Săi credincioși, și tuturor celor din aceeași clasă de atunci încoace, că toate lucrurile pe care le-a avut le-a primit de la Tatăl; El n-a pretins nimic a fi de la Sine; și mai mult, a susținut că nimeni nu-L cunoștea cu adevărat, pe deplin, intim, decât Tatăl, și că nici un om nu-L cunoștea pe Tatăl decât El, Fiul, și cel căruia Fiul i-L descoperise. Cititorul obișnuit înțelege foarte puțin din acest pasaj la început. Creștinul care a făcut progres timp de ani, crescând în har și în cunoștința de Domnul, îl poate aprecia cu mult mai mult. El înțelege că deși avea ceva cunoștință despre Isus și despre Tatăl la început, chiar de la începutul experienței creștine, totuși, să ajungă să-L cunoască pe Tatăl și să-L cunoască pe Fiul în sens intim, în sensul de a deveni bine familiarizat cu Ei, de a cunoaște gândul Lor așa cum cineva cunoaște gândul și inima unui prieten intim, era o chestiune diferită. Este un privilegiu să primești o astfel de cunoștință. Nu toți o pot avea; ea necesită căutare și batere la ușă pentru ea; și astfel de căutare și batere implică o dorință serioasă de a avea părtășie și comuniune intimă. O astfel de creștere în har trebuie căutată cu seriozitate de către toți urmașii adevărați ai Domnului care caută să fie comoștenitori cu El în Împărăție; pentru că fără ea nu pot face progres. În măsura în care Îl cunoaștem pe Tatăl și Îl cunoaștem pe Fiul, Îi vom iubi și vom căuta tot mai mult să facem acele lucruri care sunt plăcute în ochii Lor.

10. Crește responsabilitatea prin cunoștință?

Luca 12:47, 48 „Robul acela care a știut voia stăpânului său și nu s-a pregătit deloc și n-a făcut voia lui, va fi bătut cu multe lovituri. Dar cine n-a știut-o și a făcut lucruri vrednice de lovituri, va fi bătut cu puține. Cui i s-a dat mult, i se va cere mult; și cui i s-a încredințat mult, i se va cere mai mult.”

Vol. VI, pag. 719, par. 1:

Fără îndoială că acesta a fost un motiv pentru care Domnul ne-a instruit să „nu judecăm nimic înainte de vreme”. În cele din urmă judecata va fi în mâinile noastre — după cum este scris: „Nu știți că sfinții vor judeca lumea?” — Domnul nostru Isus fiind principalul dintre acești judecători. Declarația Domnului nostru este că acela care a cunoscut voia Stăpânului și n-a făcut-o va fi bătut cu multe lovituri, în timp ce acela care n-a știut-o și a făcut lucruri vrednice de lovituri va fi bătut cu puține lovituri (Luca 12:47, 48). Aceasta ne indică faptul că vina păcatului cu voia va fi cântărită în mare măsură după cunoștința noastră de Domnul și de voința Sa. Ca atare, Biserica și cei care în timpul acestui Veac Evanghelic au venit sub lumina și influența Bisericii vor fi făcuți responsabili într-o măsură mai mare decât alții. Nero, deși n-a fost din Biserică, n-a fost conceput de Spirit și prin urmare a fost proporțional mai puțin răspunzător decât Biserica, a avut totuși considerabil contact cu copiii luminii; de aceea, putem presupune că a avut o măsură mare de răspundere în legătură cu crimele sale.

Vol. I, pag. 349, par. 1:

Și în timp ce Biblia astfel se deschide din acest punct de vedere și dezvăluie lucruri minunate (Psalmul 119:18), lumina zilei prezente asupra diferitelor crezuri și tradiții ale oamenilor le afectează într-un mod opus. Ele sunt recunoscute chiar de către adoratorii lor ca imperfecte și deformate, și deci sunt în mare măsură ignorate; și deși mai sunt încă sprijinite, arareori sunt prelucrate, tocmai de rușine. Și rușinea care se leagă de aceste crezuri și tradiții omenești se întinde și peste Biblie, despre care se presupune că susține aceste diformități de gândire ca fiind de origine divină. De aici vine libertatea cu care diferiții așa-ziși gânditori moderni încep să nege diverse părți ale Bibliei care nu corespund cu vederile lor. Cât de remarcabilă este deci providența lui Dumnezeu, care tocmai în acest timp deschide în fața copiilor Săi acest plan cu adevărat glorios și armonios — un plan care nu respinge, ci armonizează fiecare parte și fiecare subiect din Cuvântul Său. Adevărul, când își are timpul cuvenit, devine hrană pentru casa credinței, pentru a putea crește prin el (Matei 24:45). Oricine vine în contact cu adevărul, dându-și seama de caracterul lui, are prin aceasta o responsabilitate față de el. Ori trebuie să fie primit și să se acționeze în conformitate cu el, ori respins și disprețuit. A-l ignora, nu scutește de responsabilitate. Dacă noi înșine îl acceptăm, și noi avem o responsabilitate FAȚÂ DE EL, deoarece este pentru TOATÂ casa credinței; și fiecare, primindu-l, îi devine datornic, și dacă este un administrator credincios trebuie să-l împartă celorlalți membri ai familiei lui Dumnezeu. Lăsați lumina voastră să strălucească! Dacă ea devine iarăși întuneric, cât de mare va fi întunericul! Ridicați lumina! Ridicați un steag pentru popor!

11. Care este datoria cu privire la zidirea noastră reciprocă în cunoștință?

Vol. VI, pag. 263-264, par. 1:

Această scriptură, în armonie cu toate celelalte, ne arată că Dumnezeu a intenționat să-Și instruiască poporul prin metoda instruirii reciproce; ca până și cel mai umil din turmă să gândească pentru sine și astfel să dezvolte o credință individuală și un caracter individual. Vai! această chestiune importantă este atât de general trecută cu vederea printre cei care se numesc cu numele lui Cristos! Această scriptură recunoaște învățători și învățăcei; dar învățăceii trebuie să se simtă liberi să comunice, să spună învățătorilor orice lucru pe care l-au observat și care pare a fi în legătură cu subiectul discutat — nu cu dorința de a fi învățător, ci ca un student inteligent unui frate student mai mare. Ei nu trebuie să fie mașini, nici să le fie frică să comunice, ci, punând întrebări, atrăgându-le atenția asupra a ceea ce lor li se pare a fi aplicare greșită a scripturii sau câte altele, ei trebuie să-și facă partea în menținerea corpului lui Cristos și a învățăturilor Lui curate — ei trebuie să fie astfel critici; și, în loc să se descurajeze a face acest lucru și în loc să li se spună că nu trebuie să critice pe învățător sau să-i pună la îndoială expunerile, ei, dimpotrivă, sunt îndemnați să comunice, să critice.

Însă nu trebuie să presupunem că Domnul a dorit să încurajeze un spirit hipercritic sau combativ, o dispoziție de a găsi greșeli. Un astfel de spirit este cu totul contrar Spiritului sfânt, și nu numai atât, dar este și foarte periculos, fiindcă oricine prezintă într-un spirit de polemică un caz ipotetic sau presupus, despre care el nu crede că este Adevărul, numai cu scopul de a-și încurca adversarul, de a avea o „polemică" etc., în mod sigur va fi lezat și destul de sigur că va leza și pe alții prin asemenea procedeu. Onestitatea față de Adevăr este lucrul esențial pentru progresul în el: a se împotrivi la ceea ce crede că este Adevărul și chiar numai temporar a susține ceea ce crede a fi eroare, „în glumă", sau pentru oricare alt motiv, ar fi desigur ofensator pentru Domnul și ar aduce o răsplătire dreaptă. Vai, câți au încercat „să vadă ce s-ar putea spune” împotriva unei poziții care ei credeau că este Adevărul și au fost complet încurcați, captivați și orbiți în timp ce urmau această cale. Alături de Domnul, Adevărul este cel mai prețios lucru din toată lumea; nu este de luat în glumă și în joacă; și oricine este neglijent în această privință va fi lezat el însuși. Vezi 2 Tes. 2:10, 11.

Este bine să se remarce că acest cuvânt „a comunica” este larg și cuprinde nu numai comunicare în privința gândurilor, sentimentelor etc., dar poate fi înțeles și în sensul că acela care primește învățătură și care primește beneficii spirituale trebuie să fie bucuros să comunice într-un fel pentru sprijinirea celor care dau învățătură — dând Domnului, fraților, Adevărului, din roadele muncii și talentelor sale. Și aceasta este însăși esența dispoziției sfinte a Noii Creații. Devreme în experiența creștină, fiecare află sensul cuvintelor Învățătorului lor: „Este mai ferice să dai decât să primești”, și ca atare toți care au acest spirit sunt bucuroși să dea din lucrurile pământești în serviciul Adevărului, iar aceasta în măsura în care primesc binecuvântările spirituale în inimi bune și oneste. Cât privește felul în care să dea și înțelepciunea ce trebuie exercitată, este un lucru care se va vedea mai târziu, sub un alt titlu.

R 3219, col. 2, par. 2:

Cunoștința trebuie să fie mult apreciată în Biserică și să fie privită ca o dovadă de progres, de creștere; și nimeni nu se poate întări în Domnul și în puterea tăriei Lui — în har — dacă nu crește și în cunoștință. Pe bună dreptate apreciem cel mai mult pe cei a căror iubire pentru Domnul și pentru adevărul Său este dovedită prin zel în studierea Cuvântului Său, și a căror favoare la Dumnezeu este dovedită prin faptul că sunt călăuziți tot mai mult în lucrurile adânci ale lui Dumnezeu. Totuși, așa cum în familia pământească iubim și avem grijă de prunci și de cei minori, tot așa și în casa credinței, cei mici și nedezvoltați trebuie să fie îngrijiți, iubiți și ajutați ca să se poată întări în Domnul și în puterea tăriei Lui.

12. Cum știm că suntem acceptați ca membri de probă ai corpului lui Cristos?

1 Tesaloniceni 1:4, 5 „Știm, frați iubiți de Dumnezeu, alegerea voastră, pentru că Evanghelia noastră v-a fost adusă nu numai prin cuvânt, ci și cu putere și cu Duhul Sfânt și cu o mare siguranță. Căci știți cum am fost noi, între voi, pentru voi.”

Vol. V, pag. 229-230:

Mintea sau spiritul unui om se poate cunoaște după cuvintele și conduita sa; și la fel noi putem cunoaște mintea sau Spiritul lui Dumnezeu după cuvintele și procedurile Sale. Mărturia Cuvântului Său este că oricine vine la El (prin credință și reformare de faptele rele și de faptele moarte, prin Isus) este acceptat (Evr. 7:25). Ca atare, întrebările pe care trebuie să și le pună cei care caută o mărturie a Spiritului în privința calității lor de fii sunt:

Am fost eu vreodată atras spre Cristos? — să-L recunosc pe El ca Răscumpărătorul meu, singurul prin a cărui dreptate aș putea avea acces la Tatăl ceresc și să fiu acceptabil pentru El?

Dacă la aceasta se poate răspunde afirmativ, următoarea întrebare ar fi:

M-am consacrat eu vreodată pe deplin — viața mea, timpul meu, talentele mele, influența mea, tot ce-i al meu — lui Dumnezeu?

Dacă și la această întrebare se poate răspunde afirmativ, cel care se întreabă poate rămâne pe deplin asigurat că a fost acceptat de Tatăl, în Cel Preaiubit, și a fost recunoscut de El ca fiu. Și dacă, examinându-și atent dorințele și sentimentele își găsește inima încă încrezătoare în meritul lui Isus și consacrată încă să facă voia Domnului, el poate permite încrederii și păcii plăcute pe care le aduce acest gând, al armoniei și relației cu divinitatea, să-i stăpânească pe deplin inima. Această convingere despre harul Domnului față de noi în Cristos, construită din fapte ale propriei noastre experiențe, zidită pe caracterul și Cuvântul neschimbător al lui Dumnezeu, nu este supusă modificării, schimbării, cum ar fi dacă ar fi zidită pe nisipurile mișcătoare ale sentimentelor. Dacă în unele ceasuri întunecate intervin îndoieli și temeri, trebuie numai să luăm „Candela” (Cuvântul lui Dumnezeu) și să examinăm din nou faptele și temelia, și dacă inimile noastre sunt încă loiale Domnului, credința, bucuria și pacea se vor întoarce la noi imediat; dacă constatăm că ni se sfărâmă credința în „sângele prețios” și ni se pierde consacrarea, noi cunoaștem adevărata stare a lucrurilor și putem face imediat reparațiile cuvenite și astfel să restabilim „deplina siguranță a credinței” (Evr. 10:22). Dar să se observe că fiecare persoană care vrea să aibă această siguranță trebuie să „adeverească îsă pună pecetea — subsol, n. e.ș că Dumnezeu este adevărat” (Ioan 3:33); că Domnul nostru nu se schimbă, ci este „același ieri și azi și în veci”. Poporul Domnului, prin urmare, poate rămâne asigurat că odată veniți în condițiile favorii divine, ei pot continua sub acele condiții atâta timp cât inimile lor sunt loiale lui Dumnezeu și dorințele lor sunt în armonie cu voia Sa; atâta timp cât sunt ascultători din inimă de poruncile divine — pe scurt cuprinse în cuvântul Iubire — față de Dumnezeu și față de oameni. Evr.11:6; 13:8.

Oricine a făcut pașii specificați are siguranța, „mărturia” Cuvântului lui Dumnezeu, că este copil al lui Dumnezeu; iar aceasta înseamnă, în Veacul Evanghelic, că este o mlădiță a viei adevărate, un membru de probă al Bisericii adevărate (Ioan 15:1). Pentru aceștia Cuvântul lui Dumnezeu mărturisește că ei s-au alăturat adevăratei Biserici, care este Corpul lui Cristos. Această mărturie este dată spiritului lor, minții lor, prin Spiritul lui Dumnezeu, care mărturisește prin Cuvântul Său. Și același Spirit al Adevărului îi asigură pe aceștia că dacă inimile lor continuă credincioase Domnului până la încheierea probării lor — dacă iau zilnic de bună voie și cu bucurie crucea, căutând să urmeze cât pot de bine în urmele Învățătorului, starea lor ca membri de probă în Biserica lui Cristos va fi schimbată curând la o stare de membri reali — după ce și-au sfârșit cursul și au fost făcuți părtași ai învierii Sale, întâia înviere. Filip. 3:10.

Vol. VI, pag. 191, par. 1:

În altă parte am arătat care sunt semnele, dovezile că suntem copii ai lui Dumnezeu, adică, conceperea noastră de Spiritul sfânt, sigilarea noastră, însuflețirea noastră. Nu vom repeta aici, ci doar vom atrage atenția într-un mod general asupra faptului că oricine participă în această alegere are diferite dovezi prin care nu numai el o poate discerne, ci, nu după mult timp, și „frații” cu care vine în contact o pot discerne. În această alegere există atât o putere cât și un mesaj. Pentru clasa aleasă, acest mesaj pentru alegere, sau chemare, sau „cuvânt”, nu este numai Evanghelia sau vestea bună, ci pentru ei este mai mult decât atât: este puterea lui Dumnezeu care lucrează în ei ca să voiască și să facă buna Sa plăcere. Ea aduce pentru cei aleși Spiritul sfânt și mare siguranță, iar ei, la rândul lor, sunt gata să vestească în afară cu orice preț Cuvântul Domnului.

13. Care este moștenirea noastră actuală prin ascultare de cunoștința în privința voinței lui Dumnezeu?

Efeseni 1:7, 18 „În El avem răscumpărarea, prin sângele Lui, iertarea păcatelor. ... Și să vă lumineze ochii inimii, ca să cunoașteți care este nădejdea chemării Lui, care sunt bogățiile slavei moștenirii Lui în sfinți.”

R 2762, col. 2, par. 1-4:

Am spus că bogățiile cerești urmează să fie obținute la înviere, când Împărăția Milenară va fi inaugurată și învingătorii credincioși, prin schimbarea învierii lor, vor fi înzestrați din belșug cu toate lucrurile bune pe care Dumnezeu le-a rezervat pentru cei care-L iubesc și care-și demonstrează iubirea prin devoțiunea, jertfele lor etc. de acum. Însă trebuie să remarcăm că o pregustare a acestor binecuvântări cerești le este acordată celor credincioși în această viață de acum; apostolul numește aceste bogății cerești oferite nouă acum „bogățiile slavei” (Efes. 1:7, 18) și aceste bogății ale slavei includ credința, speranța, bucuria în spiritul sfânt și o capacitate de a vedea și aprecia cu ochiul credinței lucrurile care în realitate nu se văd deocamdată. Apostolul declară că aceste comori de înțelepciune și har — cunoștința lucrurilor bune, divine, care sunt în păstrare, și părtășia cu Dumnezeu care ne permite să anticipăm și să ne bucurăm de acele binecuvântări într-o măsură acum, sunt toate ascunse în Cristos, „în care sunt ascunse toate comorile înțelepciunii și ale cunoașterii”(Col. 2:3). Trebuie să intrăm în Cristos, ca membri ai corpului Său, Biserica adevărată, prin jertfă, înainte de a putea avea ocazia chiar și de a căuta aceste comori ascunse sau de a găsi unele din ele. Și atunci, pe măsură ce progresăm cu credință în serviciul nostru de sacrificiu, ca preoți, mergând pe urmele Marelui Preot, găsim tot mai multe din aceste adevărate „bogății ale slavei”, zi de zi și an de an, pe măsură ce înaintăm.

Mai mult, pentru preoțimea împărătească, cei credincioși, vin și alt fel de bogății prin împlinirea jertfirii de sine. Acestea sunt bogățiile spiritului sfânt. În timp ce își jertfesc interesele egoiste, scopurile pământești, planurile pământești etc., în serviciul Domnului și al Adevărului, ei constată că cresc tot mai mult în asemănare cu Tatăl lor ceresc și cu Domnul lor, și că roadele Spiritului sfânt abundă tot mai mult în ei — smerenie, răbdare, blândețe, bunătate frățească, dragoste.

În plus, ei găsesc o pace și o bucurie de care fuseseră cândva străini și pe care lumea nu le poate nici da, nici lua. Această pace și această bucurie vin printr-o înțelegere a faptului că după ce au dat Domnului tot, lor le aparțin toate făgăduințele nespus de mari și scumpe. Acum credința lor se poate prinde ferm de aceste făgăduințe ca fiind ale lor; ei pot înțelege că așa cum îndreptățirea și chemarea lor n-au fost de la ei, ci de la Domnul, tot așa, tot cursul lor de sacrificiu, în armonie cu acea chemare, este sub supraveghere și grijă divină, și este sigur că va produce binecuvântări; și că în orice măsură ele vor produce greutăți, încercări și suferințe pământești, Dumnezeu va face proporțional ca ele să producă o greutate mult mai mare și veșnică de slavă în Împărăție. 2 Cor. 4:17.

Având această pace a lui Dumnezeu și încredere în conducerea și grija Sa, ei își pot aplica declarația profetică: „Domnul întărește pașii omului și astfel el îcel dreptș își găsește plăcere în calea Lui” (Ps. 37:23). Ei își pot găsi plăcere în această cale, fie ea oricât de spinoasă, îngustă și aspră, datorită încrederii lor în dragostea și înțelepciunea lui Dumnezeu și că Cel care a început o lucrare bună în ei o și sfârșește și îi binecuvântează cu experiențe pe care înțelepciunea divină le vede că în cele din urmă vor fi spre folosul lor. Astfel binecuvântarea Domnului este asupra acestei clase; și ei înțeleg cu adevărat că „Binecuvântarea Domnului îmbogățește”. Cât de bogate le face inimile în prezent — bogate în sentimente nobile, bogate în credință, bogate în iubire, bogate în fapte bune pentru toți oamenii după cum au ocazie, în special pentru casa credinței; și foarte bogate în binecuvântarea lui Dumnezeu și sub grija Sa providențială, care, dacă este acceptată corect, în cele din urmă îi va face pe aceștia membri ai Preoțimii Împărătești, moștenitori ai lui Dumnezeu, comoștenitori cu Isus Cristos Domnul lor, la o moștenire nestricăcioasă, nepătată și care nu se veștejește, păstrată în ceruri pentru ei. 1 Pet. 1:4.

14. Ce efect are cunoștința adevărului asupra temerilor superstițioase?

Ioan 8:32 „Veți cunoaște adevărul și adevărul vă va face liberi.”

R 3153, col. 1, par. 5, până la sfârșitul articolului „Ucenicii lui Cristos”. Utimele două treimi din articol, vezi pag. 105.

15. Cum creștem în cunoștință?

Proverbe 2:3-6 „Dacă vei cere înțelepciune și dacă te vei ruga pentru pricepere, dacă o vei căuta ca argintul și vei umbla după ea ca după o comoară ascunsă, atunci vei înțelege frica de Domnul și vei găsi cunoștința lui Dumnezeu. Căci Domnul dă înțelepciune; din gura Lui iese cunoștință și pricepere.”

2 Petru 3:18 „Ci creșteți în harul și în cunoașterea Domnului și Mântuitorului nostru Isus Hristos. A Lui să fie slava acum și în ziua veșniciei! Amin.”

R 3153, col. 1, par. 6, 7, până la col. 2, par. 2-4:

Este un lucru binecuvântat să facem primul pas în viața creștină — acela de a crede în Cristos și de a-L accepta ca Răscumpărătorul și Domnul nostru; dar răsplata acestui pas depinde în întregime de rămânerea noastră în Cuvântul Său, în atitudinea de ucenici adevărați. Nu este greu să facem aceasta, totuși înclinația mândriei omenești este de a se abate de la simplitatea adevărului divin și de a căuta noi teorii și filosofii de-ale noastre proprii, sau de a se vârî în cele ale altor oameni, care doresc să fie socotiți înțelepți și mari, potrivit aprecierii acestei lumi.

Răsplata continuării uceniciei este „Veți cunoaște adevărul” — nu că întotdeauna „vom învăța și nu vom putea ajunge niciodată la cunoștința adevărului” (2 Tim. 3:7). Iată greșeala pe care o fac mulți: nerămânând în Cuvântul Domnului, ei se adâncesc în diferite filosofii omenești care nesocotesc sau strică Cuvântul Domnului și stabilesc teorii opuse. Pentru cei care caută adevărul printre acestea nu este nici o făgăduință că îl vor găsi vreodată. Și niciodată nu-l găsesc. Adevărul divin nu se va găsi decât în canalele stabilite divin: și acele canale sunt Domnul, apostolii și profeții. A rămâne în învățătura prezentată în scrierile lor inspirate, a studia și a medita asupra lor, a ne încrede fără rezerve în ele și a ne conforma cu credincioșie caracterele după ele, aceasta înseamnă a rămâne în Cuvântul Domnului.

Însă această idee este în întregime compatibilă cu aceea de a da atenție tuturor ajutoarelor pe care Domnul le ridică din când în când printre frații noștri în corpul lui Cristos, așa cum sunt enumerate de către apostolul Pavel (Efes. 4:11-15; 1 Cor. 12:13, 14). Domnul întotdeauna a ridicat și va ridica până la sfârșit astfel de ajutoare pentru edificarea corpului lui Cristos; însă este de datoria fiecărui membru să verifice cu grijă învățătura acestora prin Cuvântul infailibil.

Dacă în acest fel rămânem în Cuvântul Domnului, ca ucenici sinceri și serioși, cu adevărat „vom cunoaște adevărul”, vom fi „întăriți în adevărul pe care-l avem îprezentș” și vom fi „înrădăcinați și întemeiați” în adevăr; vom fi „tari în adevăr” și „în stare să răspundem oricui ne cere socoteală de nădejdea care este în noi”, „să luptăm pentru credința care a fost dată sfinților odată pentru totdeauna”, să „luptăm o luptă bună”, „să facem o frumoasă mărturie” și să „ne luăm partea noastră la suferință ca buni ostași ai lui Hristos Isus” chiar până la sfârșitul cursului nostru. Noi nu vom ajunge la cunoștința adevărului dintr-o dată, ci treptat, pas cu pas vom fi conduși în adevăr. Fiecare pas va fi unul de progres sigur și hotărât și fiecare va conduce la o poziție mai avantajoasă pentru alte realizări în cunoștință și în roadele sale binecuvântate ale caracterului întemeiat.

Adevărul fiind astfel obținut, pas cu pas, devine o putere sfințitoare care produce în viețile noastre roadele sale binecuvântate, ale dreptății, păcii, bucuriei în Spiritul Sfânt, iubirii, blândeții, credinței, răbdării și ale oricărei virtuți și oricărui har, pe care timpul și cultivarea le vor coace până la o maturitate glorioasă.

R 3156, col. 2, par. 1:

Dar după ce ajungem la această poziție, și după ce făgăduința din textul nostru și toate făgăduințele de acest fel sunt ale noastre, se cere timp și aplicare continuă a credinței pentru a aprecia corect făgăduințele lui Dumnezeu și a ni le însuși; și din punct de vedere scriptural aceasta este numită „creștere în har și în cunoaștință”. Creștem în cunoștință pe măsură ce luăm notă de făgăduințele lui Dumnezeu și prin credință ni le aplicăm nouă, și căutăm să discernem împlinirea acestor făgăduințe în viețile noastre; în același timp creștem și în har, fiindcă până când fiecare element al cunoștinței nu este primit într-o inimă bună și onestă, și nu produce măsura de ascultare și dreptare (har), până atunci noi nu vom fi pregătiți pentru pasul următor de cunoștință, și astfel vom fi opriți sau posibil întorși înapoi. Și după cum pierderea cunoștinței va însemna o pierdere considerabilă a harului, tot așa, o pierdere a harului va însemna o pierdere corespunzătoare a cunoștinței — intrând în întuneric, făgăduințele Cuvântului lui Dumnezeu devenind tot mai neclare și mai întunecate, în măsura în care bunătatea sau harul nostru se pierd în cele lumești sau în păcat.

16. Care este semnificația „coifului mântuirii”, și este acesta mai important acum decât în trecut?

Efeseni 6:17 „Luați și coiful mânturii și sabia Duhului, care este Cuvântul lui Dumnezeu.”

Vol. VI, pag. 658, par. 1:

Coiful Mântuirii reprezintă aprecierea sau înțelegerea intelectuală sau filosofică a planului divin. Evident, acesta a fost mai puțin necesar în trecut decât acum; dar acum, în „seceriș”, când Adversarul atacă furios Adevărul și transformă orice este științific și educațional într-o armă de distrugere — acum coiful este indispensabil. Și acum, și numai acum, acesta este dat într-o astfel de mărime și formă încât și cel mai umil soldat al crucii și-l poate pune. Domnul l-a reținut pe Atacator în limitele în care scutul credinței să servească drept protecție, dar acum este dată toată armătura, și tocmai la timp pentru nevoile credincioșilor Săi.

R 2873 — „Filosofia Răscumpărării”.

Întrebare: Este înțelegerea filosofiei răscumpărării esențială pentru îndreptățire?

Răspuns: Îndreptățirea este denumirea acelei stări în ochii lui Dumnezeu în care El ne poate accepta și poate lucra cu noi de acum nu ca păcătoși, ci ca fii umani perfecți. Această relație sau stare le-a fost socotită prietenilor lui Dumnezeu din timpul lui Avraam, desigur, și evident unora de mai înainte. Nici Avraam, nici David, nici Samuel, nici profeții n-au înțeles filosofia răscumpărării. Ei n-au putut s-o înțeleagă, pentru că încă nu fusese dezvăluită în nici un sens sau măsură: s-a făcut doar aluzie la ea în tipuri și prin făgăduințe nedefinite.

Însă ei au putut avea credință în Dumnezeu și au avut, și apostolul Pavel (Rom. 4) arată că acea credință i-a îndreptățit. Ei au avut credință până la măsura deplină a descoperirii voinței și planului lui Dumnezeu făcute lor. Măsura cunoștinței de Dumnezeu care este posibil să fie posedată a sporit considerabil din timpul lui Avraam. În Romani 4:24, apostolul arată că credința în Dumnezeu este baza îndreptățirii noastre precum a fost și baza acceptării lor, deși acum credința în Dumnezeu cuprinde și credința în Domnul Isus ca Răscumpărător al nostru. Era imposibil pentru cineva să creadă în Cel de care nu auzise; însă Avraam L-a crezut pe Dumnezeu în declarația Lui că în sămânța sa (mai târziu arătată a fi Cristos) toate familiile pământului vor fi binecuvântate. Credința lui Avraam i-a fost socotită ca îndreptățitoare în ochii lui Dumnezeu. A fost o credință așa de activă, supusă, încât L-ar fi acceptat pe Cristos personal, cum a acceptat făgăduințele referitoare la El. La timpul potrivit credința sa va fi desăvârșită — la a doua venire a Domnului nostru.

Întorcându-ne la prima venire a Domnului nostru: învățătura Lui evident a adus o mare lumină celor care aveau ochii înțelegerii deschiși, și El a vestit răscumpărarea. Nu avem nici un motiv să presupunem că acei care au auzit pe Domnul nostru vorbind în cuvinte tainice și în pilde au înțeles filosofia răscumpărării; și așa a fost de-a lungul Veacului Evanghelic până astăzi. Trebuie, prin urmare, să gândim că în înțelepciunea lui Dumnezeu a fost de ajuns ca poporul Său să creadă faptul pe care Cuvântul îl spune lămurit, că moartea lui Cristos a plătit pedeapsa pentru păcatele întregii lumi într-un mod sau altul, neînțeles.

Răscumpărarea a fost necesară, în ceea ce-L privește pe Dumnezeu, ca baza îndreptățirii noastre. Dar în ceea ce ne privește pe noi, lucrul necesar era să-L „credem pe Dumnezeu” și să acceptăm declarația lui Dumnezeu, că prin moartea lui Cristos s-a efectuat împăcarea pentru păcatele întregii lumi, pentru toți care vor crede aceasta și vor acționa corespunzător.

Filosofia acestui subiect este necesară în timpul nostru și este „hrană la timpul potrivit”; acum, fiindcă am ajuns într-un timp când se desfășoară o cernere și o încercare specială în legătură cu Cristos și cu jertfa Sa, și când este necesar să cunoaștem filosofia acestui subiect pentru a fi în stare să apreciem și să stăm în mod clar lângă faptul că am fost răscumpărați prin sângele prețios.

Se va remarca faptul că profetul declară că toate mesele Babilonului sunt pline de vărsături — lucruri respinse. Ei aveau unele lucruri foarte bune pe mesele lor, printre altele doctrina răscumpărării; însă nefiind în starea corectă a inimii acum, Domnul respinge Babilonul; și cei din poporul Său care se află în el sunt chemați afară de la mesele lui, la hrana la timp potrivit, pe când mesele lui, servite de cei care sunt respinși ca să nu mai fie purtători de cuvânt ai Domnului („Te voi vărsa din gura Mea”), în lumina zorilor zilei sunt lepădați; și chiar și lucrurile bune din Cuvântul Domnului (răscumpărarea etc.), care odată le dădeau înviorare, acum sunt întinate în ochii lor împreună cu absurditatea respinsă a Veacurilor Întunecate.

R 3156, col. 2, par. 3:

Există pericolul ca unii să înțeleagă greșit sensul textului nostru și să presupună că acesta învață că fiecare întâmplare din viața poporului lui Dumnezeu este ceea ce, și așa cum a intenționat El să fie — că Dumnezeu în mod arbitrar intervine în afacerile poporului Său, pune deoparte libera alegere și îi forțează să facă un pas sau altul ca simple mașini. Aceasta este o greșeală serioasă. Nici un astfel de gând nu se află în aceste cuvinte. Dumnezeu ne-a arătat buna Sa plăcere în astfel de chestiuni; pentru că, deși El ne-ar fi putut face ca niște căruțe sau roabe, să fim trași sau împinși indiferent de ambițiile proprii, El nu ne-a făcut așa și nu caută ca din aceștia să fie copiii Lui — beneficiarii favorurilor Sale. Dimpotrivă, El a făcut pe om un agent moral liber — în această privință o copie a Creatorului său, liber să vrea așa cum îi place lui. Deși nu suntem întotdeauna liberi să facem cum ne place, suntem întotdeauna liberi să vrem cum ne place, și, după cum am văzut deja, în prezent Domnul lucrează cu poporul Său conform voinței lor. Și dacă Dumnezeu respectă voința omului natural, cu mult mai mult va respecta voința noii creații în Cristos Isus, concepută de spiritul sfânt.

17. Putem da prea mare atenție obținerii cunoștinței?

Vol. VI, pag. 319, par. 1:

Creșterea în cunoștință este foarte posibil să diminueze devoțiunea — straniu cum ar putea părea. Noi vedem că avem capacități atât de mici, iar timpul pentru cele religioase este atât de limitat, încât dacă atenția ni se îndreaptă cu energie spre un canal, este posibil să ducă la scăderea ei în alte direcții. Creștinul nu trebuie să fie numai cap fără inimă, nici numai inimă fără cap. „Spiritul minții sănătoase” ne îndrumă spre a cultiva toate roadele și darurile care sunt necesare pentru a rotunji și completa un caracter perfect. Tendința zilelor noastre în toate chestiunile este în direcția opusă — spre specializare. Un muncitor face această parte, altul face cealaltă parte, așa încât acum foarte puțini muncitori înțeleg o meserie pe deplin, așa cum era altădată. Noua Creatură trebuie să se împotrivească acestei tendințe și să facă în consecință „cărări drepte pentru picioarele sale”, ca nu cumva în timp ce cultivă un element al harului să cadă în pericol prin lipsa exercitării cuvenite a altei facultăți sau privilegiu dat de Dumnezeu.

R 2488, col. 1, par. 6:

Este un mare privilegiu pentru creștini să studieze Cuvântul Domnului, dar mult studiu se face fără nici un scop. Studiul care nu este pus în practică în viața zilnică este mai rău decât pierdere de timp. Nu acela care numai cunoaște voia Stăpânului, ci acela care, cu răbdare și stăruință caută să facă voia Stăpânului, va fi aprobat și va câștiga cununa. Fiecare ocazie rezonabilă trebuie să fie folosită — chiar până la sacrificiu — de către poporul Domnului pentru a cunoaște planul divin; dar copilul Domnului va fi atent să caute ca numai comoditățile și interesele sale proprii să le jertfească, nu și ale altora. Studiul Bibliei care se face numai pe socoteala altora este mai degrabă un semn de egoism decât un semn de posesie îmbelșugată a spiritului de iubire al Domnului.

18. Care este relația între cunoștință și iubire?

1 Corinteni 13:2 „Și chiar dacă aș avea darul prorociei și aș cunoaște toate tainele și toată știința, chiar dacă aș avea toată credința încât să mut și munții, și n-aș avea dragoste, nu sunt nimic.”

R 3150, col. 1, par. 5, 6:

Înainte de a descrie acțiunea iubirii, apostolul ne face să înțelegem importanța ei, asigurându-ne că dacă posedăm chiar și cele mai alese „daruri” deja explicate, dar nu avem și iubire, ne va lipsi totuși dovada că suntem Noi Creații în Cristos Isus. Am fi doar „aramă sunătoare sau un chimval răsunător” — făcând zgomot, dar neavând un sentiment acceptabil sau virtute în noi înșine în legătură cu cuvintele noastre. El ne asigură astfel că însăși capacitatea de a vorbi fluent despre subiecte evanghelice ar putea să nu fie o dovadă a relației noastre cu Domnul ca Noi Creații. Declarația apostolului începe cu „dacă”, ce ar putea fi contestată într-o anumită măsură de afirmația că nimeni n-ar putea vorbi cu putere, cu forță Evanghelia Fiului iubit al lui Dumnezeu dacă nu posedă spiritul iubirii. Deși toți am întâlnit vorbitori publici care puteau rosti cuvântări foarte frumoase, în general am observat un gol în învățătura lor dacă nu vorbeau din inimă, impulsionați de dragostea adevărului — nu de dragostea de aplauze, nici de dragostea de bani.

Printre daruri, profeția sau oratoria este unul pe care Apostolul îl recomandă. Cunoașterea tainelor lui Dumnezeu de asemenea este recomandată, și o credință mare este socotită printre cerințele principale ale creștinului; totuși, apostolul declară că dacă ar poseda toate acestea în măsura cea mai deplină, și ar lipsi dragostea, el n-ar fi nimic — doar un nimic — și nu un membru al Noii Creații, pentru că dragostea este însuși spiritul conceperii la noua natură. Ce probă minunată este aceasta! Fiecare dintre noi să și-o aplice lui însuși. Dacă sunt ceva sau nu sunt nimic în aprecierea lui Dumnezeu se va măsura prin iubirea mea pentru El, pentru frații Lui, pentru cauza Lui, pentru lume în ge-neral și chiar pentru dușmanii mei — mai degrabă decât prin cunoștința, faima sau oratoria mea. Totuși, nu trebuie să înțelegem că cineva poate avea o cunoștință a tainelor adânci ale lui Dumnezeu fără a fi conceput de Spiritul sfânt al iubirii; pentru că nimeni nu cunoaște lucrurile adânci ale lui Dumnezeu, decât prin Spiritul lui Dumnezeu; însă cineva poate pierde spiritul înainte de a pierde cunoștința care i l-a adus. În măsurarea caracterului, prin urmare, trebuie să punem dragostea mai întâi și s-o socotim ca proba principală a apropierii și acceptării noastre de Domnul.

2 Petru 1:8 „Căci, dacă aveți din belșug aceste lucruri în voi, ele nu vă vor lăsa să fiți nici leneși, nici neroditori în ce privește deplina cunoaștere a Domnului nostru Isus Hristos.”

Vol. V, pag. 238, par. 2, până la pag. 239, par. 2:

Mai mult, Spiritul sfânt mărturisește pentru noi, prin Cuvânt, că dacă suntem copii ai lui Dumnezeu nu vom fi în necunoștință nici de lucrurile prezente, nici de „lucrurile viitoare”, pentru că vom fi luminați și învățați de Dumnezeu, prin Cuvântul harului Său — Cuvântul Spiritului Său. Pe măsură ce ne maturizăm, „creștem în har”, vom dori, vom căuta și vom obține, pe lângă laptele Cuvântului, „hrană tare” despre care apostolul spune că este pentru cei mai dezvoltați (1 Pet. 2:2; Evr. 5:13, 14). Dezvoltarea în harurile Spiritului, credința, virtutea, cunoștința, înfrânarea, răbdarea, evlavia, dragostea de frați, iubirea, ne vor aduce în părtășie mai strânsă cu Tatăl și cu Domnul Isus, așa încât Domnul va putea și va binevoi să ne comunice tot mai clar o cunoștință a planurilor Sale îndurătoare, precum și a caracterului Său îndurător.

Referindu-se la această creștere, apostolul Petru spune: „Dacă aveți din belșug aceste lucruri în voi, ele nu vă vor lăsa să fiți nici leneși, nici neroditori în ce privește deplina cunoaștere a Domnului nostru Isus Hristos. Dar cine nu are aceste lucruri este orb, nu vede departe ... căci, dacă faceți lucrul acesta nu veți aluneca niciodată; căci în felul acesta vi se va da din belșug intrare în împărăția veșnică a Domnului și Mântuitorului nostru Isus Hristos”. 2 Pet. 1:5-11. Compară cu Ioan 16:12, 15.

Fiecare să se întrebe pe sine dacă are sau nu această mărturie a Spiritului, această mărturie a creșterii sale ca nouă creatură în Cristos Isus, și dacă dezvoltă și duce la coacere sau nu, felul de roade specificate aici. Să ne amintim de asemenea că creșterea noastră în iubire și în toate roadele Spiritului depinde în mare măsură de creșterea noastră în cunoștință; iar creșterea în cunoașterea lucrurilor divine depinde de asemenea de creșterea în roadele Spiritului. Fiecare pas de cunoștință aduce un pas corespunzător de datorie și ascultare, și fiecare pas de datorie și ascultare făcut, va fi urmat de încă un pas în cunoștință, pentru că astfel, după cum mărturisește Spiritul, va fi experiența tuturor celor care vor fi învățați de Dumnezeu în școala lui Cristos. Dacă avem această mărturie a Spiritului, de creștere atât în har cât și în cunoștință, să ne bucurăm de ea și să urmăm în aceeași cărare până când ea ne va duce, sub îndrumarea divină, la ceea ce este perfect, atât în cunoștință cât și în har.

R 2649, col. 2, par. 1, 2:

Cunoștința este valoroasă, dar numai legată de altele; apostolul ne asigură că numai cunoștința singură va avea tendința să ne umfle de mândrie, să ne facă înfumurați și lăudăroși și astfel cu totul în dezacord cu Spiritul lui Dumnezeu, spiritul iubirii, supunerii și blândeții. Cunoștința ne-ar putea face doar niște chimvale răsunătoare care să scoată un sunet, însă neavând nici un merit real în fața Domnului. Dar cunoștința, când servește scopul ei cuvenit, ne duce la aprecierea „dragostei lui îcare este de laș Dumnezeu” și la o înțelegere a înțelepciunii de a copia caracterul Lui, că noi trebuie să căutăm, în măsura în care este posibil, să fim ca Tatăl nostru care este în ceruri, asemănări ale Fiului Său iubit, Domnul nostru. Apostolul ne aduce aceasta în mod clar în atenție când spune: „Fiind înrădăcinați și întemeiați în dragoste, ca să puteți înțelege pe deplin, împreună cu toți sfinții, care este lărgimea, lungimea, adâncimea și înălțimea; și să cunoașteți îapreciațiș dragostea lui Hristos ... ca să vă umpleți de toată plinătatea lui Dumnezeu”. Efes. 3:17-19.

Fără îndoială, dragostea este lucrul principal care trebuie studiat, apreciat, copiat și practicat în viețile noastre. Suntem încredințați că o mare parte din cititorii Turnului de Veghere au devenit deja părtași ai acestei „iubiri a lui Dumnezeu”, și că toți aceștia caută s-o desăvârșească în ei și să fie înrădăcinați și întemeiați în ea. Avem asigurarea apostolului că numai cei care iau această poziție pot face progres permanent și amănunțit în har și cunoștință. Cei care au intrat în școala lui Cristos și care refuză să facă progres spre desăvârșire, se pot aștepta cu siguranță ca mai devreme sau mai târziu să-și piardă cunoștința despre planul divin; pe când cei care fac progres în această direcție cuvenită se pot aștepta ca lungimile și lărgimile planului divin să continue să se deschidă înaintea lor și creșterea lor în cunoștință să țină pasul cu creșterea lor în dragoste.

R 3215, col. 1, par. 6, până la col. 2, par. 1:

Dar ce înseamnă a crește în har? Înseamnă a crește în favoarea Domnului printr-o cunoștință personală intimă și părtășie a spiritului cu El. Aceasta implică, mai întâi, o cunoștință și o recunoaștere din partea noastră a răscumpărării prin sângele Său scump și o credință personală și dependență de toate făgăduințele Tatălui făcute nouă prin El, și apoi o comuniune intimă cu El în viața noastră zilnică de rugăciune, de observare a voinței Sale și supunere la ea. Dacă așa ne este atitudinea statornică a minții și a inimii, trebuie să fie și o coacere constantă a roadelor spiritului, făcându-ne tot mai plăcuți și mai acceptabili Domnului nostru. Un sens al acceptării și favorii divine ni se dă zi de zi în măsură crescândă, în împlinirea acelei promisiuni binecuvântate a Domnului nostru: „Dacă Mă iubește cineva, va păzi cuvântul Meu și Tatăl Meu îl va iubi. Noi vom veni la el și ne vom face locuința împreună cu el”. Ioan 14:23.

Aceasta, cât pot exprima cuvintele, înseamnă a crește în har; dar înțelegerea deplină și binecuvântată a acestui lucru este cel mai bine apreciată de către cei care zi de zi umblă cu Dumnezeu în credință, ascultare și iubire.

R 2198, col. 1, par. 5:

Dar dacă această cunoștință și libertate nu sunt însoțite de o predare de sine completă lui Dumnezeu, o consacrare de sine completă Celui care este Autorul libertăților și privilegiilor noastre, suntem în mare pericol; pentru că, precum declară aici apostolul, numai cunoștința fără supunere de sine lui Dumnezeu ar avea tendința să ne umfle de mândrie, să ne facă încăpățânați, aroganți și încrezuți. Dar dacă cunoștința este însoțită de iubire față de Dumnezeu, care duce la consacrare de sine în serviciul Său, în armonie cu instrucțiunile Sale, cunoștința va lucra spre binele nostru, stabilind astfel spiritul iubirii ca factor stăpânitor în viețile noastre, pentru că efectul dragostei este să „zidească” și nu „să umfle de mândrie”. Iubirea este constructivă și tinde nu numai să ne zidească caracterele potrivit modelului divin, ci procedând astfel, ea ne face lucrători împreună cu Dumnezeu, în simpatia și interesul nostru pentru alții — în zidirea și binele lor general.

19. Care este deosebirea între cunoștința ce precede credința îndreptățitoare, și cunoștința pe care trebuie să o „unim cu” credința?

2 Petru 1:5 „De aceea, dați-vă și voi toată silința ca să uniți cu credința voastră virtutea, cu virtutea cunoștința.”

R 2037 — „Întrebări interesante”

Întrebare: Unii definesc gnosis, tradus „cunoștință” în 2 Petru 1:5, ca fiind „spiritul cercetării și investigării judicioase”. Dacă dorim mereu să unim cu credința noastră gnosis, spiritul cercetării și investigării judicioase, atunci răsplata va fi desigur epignosis, cunoștința exactă, suficientă. Crezi că acesta este gândul apostolului?

Răspuns: Referința la alte pasaje în care apare cuvântul gnosis arată că definiția de mai sus nu este adecvată. Vezi 1 Cor. 8:1; 2 Cor. 4:6; Efes. 3:19; 2 Pet. 3:18 etc.

După înțelegerea noastră, ceea ce vrea să spună apostolului nu este, „uniți cu credința voastră o dispoziție de investigare”, ci după cum urmează: Începând cu acei care au deja ceva cunoștință, îndeajuns pentru a fi o bază pentru credință, el îi îndeamnă să unească cu credința lor tăria (în alte traduceri „fapta”, „virtutea”); adică, el sugerează că dacă ei își mețin credința împotriva atacurilor vrăjmașului, aceasta va dezvolta tărie, un alt har al caracterului. Când spune „uniți cu tăria voastră cunoștința”, înțelegem că vrea să spună că dacă credința este menținută ferm și rezultă tăria de caracter, aceasta, sub călăuzirea Spiritului, îl va duce pe cel credincios la sfere mai adânci și mai largi de cunoștință; sau, după cum sugerează același apostol (2 Petru 3:18), credinciosul va crește atât în har cât și în cunoștință, și Spiritul sfânt, prin concepere, îi va permite acestuia să cunoască (să aprecieze) lucrurile adânci ale lui Dumnezeu, lucrurile date fără plată acestora de către Dumnezeu, cunoștința de Dumnezeu rezultând din experiența noastră în școala lui Cristos. Referitor la această cunoștință, nu numai referitor la complexitatea chestiunilor doctrinare, ci și la armonia și comuniunea inimii cu Domnul Însuși, apostolul Pavel a exclamat: „Privesc toate aceste lucruri ca o pierdere, față de prețul nespus de mare al cunoașterii lui Hristos Isus, Domnul meu”. Filip. 3:8.

Această cunoștință, primită într-o inimă bună și onestă, va produce roada sau harul caracterului numit aici „stăpânire de sine” (în alte traduceri „înfrânare”). După cum se declară în altă parte: „Oricine are nădejdea aceasta în El, se curățește”, se controlează, se curățește tot mai mult de aluatul cel vechi. După ce ajungem la o astfel de stăpânire de sine și în legătură cu ea, urmează răbdarea: pentru că stăpânirea de sine ne va învăța necesitatea compătimirii și răbdării față de alții. Această răbdare la rândul ei va duce către și va dezvolta următorul har menționat; și anume, evlavia — o stare în care dragostea lui Dumnezeu este revărsată din belșug în inimă, influențând toate gândurile, cuvintele și faptele. Această stare la rândul ei dezvoltă dragostea de frați — o dragoste pentru toți cei care sunt frați și tovarăși de jug în cauza dreptății și a adevărului, cauza lui Dumnezeu. Dragostea de frați la rândul ei duce la acea experiență încă mai largă și mai adâncă numită cea mai mare din toate harurile; și anume, dragostea, dragoste pentru Dumnezeu, dragoste pentru frați, dragoste adâncă, curată și adevărată care nu se gândește la rău, nu se umflă de mândrie, nu se aprinde de mânie, se bucură întotdeauna în adevăr și niciodată în nelegiuire, punctul cel mai înalt al realizării creștine în viața actuală; harul tuturor harurilor, care nu piere niciodată și care va fi desăvârșit când vom primi noul corp al învierii.

20. Cum ne sunt „înmulțite harul și pacea” prin cunoștință?

2 Petru 1:2, 3 „Harul și pacea să vă fie înmulțite prin cunoașterea lui Dumnezeu și a lui Isus, Domnul nostru. Dumnezeiasca Lui putere ne-a dăruit tot ce privește viața și evlavia, prin cunoașterea Celui care ne-a chemat prin slava și virtutea Sa.”

R 2136 — „Cunoașterea lui Dumnezeu — valoarea ei” (primele 6 paragrafe):

„Harul și pacea să vă fie înmulțite prin cunoașterea lui Dumnezeu și a lui Isus, Domnul nostru, după cum dumnezeiasca Lui putere ne-a dăruit tot ce privește viața și evlavia, prin cunoașterea Celui care ne-a chemat prin slava și virtutea Sa.” 2 Petru 1:2, 3 — după Manuscrisul Sinaitic.

Prima întrebare care apare în legătură cu aceste cuvinte de îndemn este: Cui au fost ele adresate? Sunt aceste instrucțiuni date păcătoșilor? Este aceasta calea prin care păcătoșii trebuie să se apropie de Dumnezeu? Nu. Aceste instrucțiuni le sunt adresate celor care sunt deja îndreptățiți prin credința în sângele scump al lui Cristos, după cum este indicat în versetul precedent. Ele sunt adresate „către cei care au primit o credință la fel de prețioasă ca a noastră îapostoliiș, prin dreptatea Domnului și Mântuitorului nostru îdupă Manuscrisul Sinaiticș Isus Hristos”.

Sugestia este clară, că nu este suficient să devenim credincioși în Isus Cristos — chiar credincioși îndreptățiți și deplin consacrați; trebuie să fie o înaintare în viața tocmai începută, care va continua atât timp cât suntem „în cortul acesta”, și, dacă vom fi credincioși, vom fi desăvârșiți prin „întâia înviere”. Gândul apostolului nu este că trebuie să fie an după an însuflețiri și an după an căderi, ci mai degrabă un progres continuu în noua viață. Acest gând este total deosebit de experiențele multora care își însușesc numele lui Cristos, și care, vai! sunt foarte des exprimate în versurile cântării:

„Unde-i binecuvântarea ce am cunoscut, când pe Domnul L-am găsit la-nceput?

Unde-i vederea despre Isus și al Său Cuvânt, ce sufletul mi-a renăscut?”

Ideea larg răspândită printre cei din această clasă de creștini ar putea fi numită scăderi și creșteri alternative de har și pace. Ei mai întâi primesc o binecuvântare, după aceea o pierd, apoi iarăși o găsesc, și iarăși o pierd, și astfel continuă. Există un motiv logic pentru care acest curs este atât de larg răspândit și de ce atât de puțini știu câte ceva despre înmulțirea pe care o menționează apostolul aici: „Harul și pacea să vă fie înmulțite”. Motivul este că majoritatea creștinilor nu au o cunoștință a lucrurilor care sunt necesare pentru a le păstra harul și pacea găsite prin credința lor inițială în Domnul ca Răscumpărător al lor; și mult mai mult le lipsește o cunoștință suficientă ca să le înmulțească harul și pacea. Marea majoritate ocupă poziția menționată de apostolul Pavel (1 Cor. 3:1): „Cât despre mine, fraților, n-am putut să vă vorbesc ca unor oameni duhovnicești, ci ca unor oameni de carne, ca unor prunci în Hristos”; „deși de mult trebuia să fiți învățători, aveți iarăși nevoie de cineva să vă învețe cele dintâi adevăruri ale cuvintelor lui Dumnezeu”. Evr. 5:12-14.

O eroare asupra unui subiect, deseori duce la multe erori asupra multor subiecte; și așa este și în acest caz: doctrina chinului veșnic drept pedeapsă pentru cădere, din care vor scăpa numai credincioșii, a deformat rațiunea și a îndrumat greșit eforturile multora din poporul Domnului. La unii dintre cei mai serioși primul gând este să scape personal din chinul veșnic, și în mod firesc cel de-al doilea gând este să ajute pe cât de mulți posibil să scape de o eternitate atât de îngrozitoare. Cu această idee ca resort al conduitei, nu ne putem mira că principala lor atenție este acordată „mântuirii păcătoșilor” și aducerii lor la starea de „prunci în Hristos”. Dar după ce ei devin prunci, se face relativ puțin pentru a-i dezvolta în cunoștința lui Dumnezeu, ca să poată crește până la statura deplină a maturității în Cristos. Ca prunci ei sunt continuu hrăniți cu lapte și prin urmare nu sunt obișnuiți cu hrana tare, astfel încât atunci când încearcă folosirea acesteia, mai degrabă sunt înecați cu ea decât să fie întăriți.

Apostolul arată calea potrivită prin care credinciosul, după ce a făcut un început potrivit, trebuie să meargă continuu înainte și în sus în dezvoltarea sa creștină — înmulțindu-și harul și pacea. Este deosebit de important însă ca el să înceapă corect, să fie cu adevărat conceput „prin cuvântul adevărului”, „credința care a fost dată sfinților” — pe care apostolul o numește aici „credința prețioasă”. Aceasta nu este credința răspândită de adepții criticii radicale. Credința lor este departe de a fi scumpă. Credința lor neagă căderea, neagă răscumpărarea și toată necesitatea ei, și prin urmare neagă învierea bazată pe acea răscumpărare. Credința lor constă în încrederea în propria lor judecată, acesta fiind pentru ei criteriul adevărului și al erorii, și în îndoiala de mărturia lui Moise și a profeților, a Domnului și a apostolilor. O astfel de credință nu este „credința prețioasă”, nu este „credința care a fost dată sfinților”. Și cei care zidesc pe o astfel de credință nu sunt dintre cei cărora li se adresează apostolul aici, și nu trebuie să ne așteptăm ca harul sau pacea să le fie înmulțite. Noi credem însă că majoritatea cititorilor noștri sunt dintre cei care pot cânta cu spiritul și cu rațiunea:

„Pe nimic altceva nu-mi zidesc speranța, decât pe-a lui Isus sânge și dreptate;

Nu mă încred nici chiar în cel mai bun sistem, ci mă sprijin pe numele lui Isus mereu.

Numai pe Cristos, Stânca solidă pot eu sta: nisip mișcător este orice altceva”.

Temelia adevărată pe care trebuie să zidim este — credința în dreptatea Domnului și Mântuitorului nostru Isus Cristos — credința că jertfa Lui pentru păcat a fost o dată pentru totdeauna un preț de răscumpărare deplin și complet pentru Adam și pentru toți urmașii lui, astfel încât toți aceștia, când, la timpul potrivit, vor fi aduși la o cunoștință de Cristos, să poată, dacă vor dori, să obțină curățare și viață veșnică în condițiile îndurătoare ale Noului Legământ. Numai cei care zidesc pe această temelie pot spera să-și înmulțească harul și pacea.

Vol. I, pag. 346:

O cunoștință a acestor lucruri și a dovezilor că ele sunt aproape, chiar la ușă, trebuie să aibă o puternică influență asupra tuturor, dar în special asupra copiilor consacrați ai lui Dumnezeu, care caută premiul naturii divine. Îi îndemnăm pe aceștia ca, în timp ce-și ridică sus capetele și se bucură știind că eliberarea lor se apropie, să pună la o parte orice greutate și piedică și să alerge cu răbdare alergarea pe care au început-o. Abateți-vă privirea de la sine cu slăbiciunile și imperfecțiunile inevitabile, știind că toate aceste slăbiciuni sunt acoperite deplin cu meritele răscumpărării date de Isus Cristos Domnul nostru — și că sacrificiile și negările voastre de sine sunt acceptabile pentru Dumnezeu prin Răscumpărătorul și Domnul nostru, și numai în acest fel. Să ne amintim că puterea suficientă pe care Dumnezeu ne-a promis-o, și prin folosirea căreia putem deveni „biruitori”, este dată în Cuvântul Său. Este o putere venită din cunoașterea caracterului Său, a planurilor Sale și a condițiilor sub care putem avea parte de ele. Astfel exprimă Petru, zicând: „Harul și pacea să vă fie înmulțite prin cunoașterea lui Dumnezeu și a lui Isus, Domnul nostru. Dumnezeiasca Lui putere ne-a dăruit tot ce privește viața și evlavia, prin cunoașterea Celui care ne-a chemat prin slava și virtutea Sa, prin care El ne-a dat făgăduințele Lui nespus de mari și scumpe, ca PRIN ELE să vă faceți părtași firii dumnezeiești”. 2 Petru 1:2-4.

Dar pentru a obține această cunoștință și această putere, pe care Dumnezeu propune să le dea fiecărui alergător pentru premiul ceresc, se va încerca desigur sinceritatea angajamentelor voastre de consacrare. Voi v-ați consacrat tot timpul, toate talentele, pentru Domnul; acum întrebarea este: cât dați? Sunteți încă dispuși, conform legământului vostru de consacrare, să renunțați la tot? — să renunțați la propriile voastre planuri și metode, și la teoriile voastre și ale altora, pentru a accepta planul, modul și timpul lui Dumnezeu de a-Și face marea lucrare? Sunteți dispuși să faceți aceasta cu prețul prieteniilor pământești și a legăturilor sociale? Sunteți dispuși să renunțați la timpul destinat altor lucruri pentru a investiga aceste teme glorioase atât de încurajatoare pentru inima celor cu adevărat consacrați, având cunoștința sigură că aceasta vă va costa negare de sine? Dacă nu totul este consacrat, sau dacă v-ați gândit numai la jumătate când ați dat totul Domnului, atunci veți regreta timpul și efortul necesar pentru a cerceta Cuvântul Lui ca pe o comoară ascunsă, spre a obține astfel puterea necesară pentru toate încercările credinței legate de timpul prezent (aurora Mileniului) mai mult decât de oricare alte timpuri.

21. Care este relația între cunoștință și rugăciune?

Ioan 15:7 „Dacă rămâneți în Mine și cuvintele Mele rămân în voi, cereți orice veți vrea și vi se va da.”

Vol. VI, pag. 679-681:

„Înaintea feței Tale sunt bucurii nespuse și desfătări veșnice la dreapta Ta”, spune profetul (Ps. 16:11). Fiindcă rugăciunea duce sufletul în prezența Domnului, ea pregătește calea pentru binecuvântarea divină și pentru bucuriile cele mai mari. Evident că deschiderea căii pentru ca poporul Domnului să se apropie de tronul harului nu are ca obiectiv schimbarea voinței sau planurilor divine. Un astfel de gând este incompatibil cu orice considerare rațională a subiectului; deci, Domnul ne informează că rugăciunea potrivită nu este pe linia cererilor ca voia noastră să se facă, în opoziție cu voia divină, ci pe linia supunerii complete la aceasta din urmă. Apostolul declară despre unii: „Voi cereți și nu căpătați, pentru că cereți rău” — în armonie cu dorințele voastre și nu în armonie cu aranjamentul și planul divin. Iac. 4:3.

În aceeași direcție a prevenit și Domnul nostru: „Când vă rugați, să nu folosiți repetări fără rost, ca păgânii, care gândesc că, dacă spun o mulțime de cuvinte, vor fi ascultați ... căci Tatăl vostru știe de ce aveți nevoie, mai înainte de a-I cere voi. ... Nu vă îngrijorați ... ce veți mânca sau ce veți bea; nici ... cu ce vă veți îmbrăca ... fiindcă pe toate acestea păgânii le caută ... Căutați mai întâi Împărăția lui Dumnezeu și dreptatea Lui și toate aceste lucruri vi se vor da pe deasupra” — de către Tatăl vostru din ceruri, conform înțelepciunii Sale (Mat. 6:7-34). Iarăși Domnul nostru spune: „Dacă rămâneți în Mine și cuvintele Mele rămân în voi, cereți orice veți vrea și vi se va da” (Ioan 15:7). Condițiile următoare sunt deosebit de importante:

1) Cel care oferă rugăciunea trebuie să fie în Cristos, trebuie să fi venit în relație vitală cu El prin acceptarea meritului sacrificiului Său ispășitor și prin consacrare față de voința și serviciul Său; și, mai mult de atât, trebuie să continue să rămână astfel în Cristos ca membru al corpului Său, ca membru al Noii Creații, pentru a avea privilegiile rugăciunii la care se face referire aici.

2) El trebuie de asemenea să lase Cuvântul Domnului să rămână în el, să se împărtășească din Cuvântul adevărului și harului dacă vrea să aibă înțelepciunea necesară ca să ceară, în armonie cu voința Domnului, lucruri care Lui I-ar plăcea să le dea — altfel, chiar dacă este Nouă Creatură în Cristos, rugăciunile lui ar putea rămâne adesea fără răspuns, fiindcă „cere rău”. Numai cei care mărturisesc ambele aceste calități se pot apropia de tronul harului ceresc cu deplină încredere, cu deplină asigurare a credinței că cererile lor vor fi ascultate — la timpul cuvenit al lui Dumnezeu. Numai aceștia pot realiza plinătatea bucuriei.

După cum explică Scripturile, rugăciunea este încercarea de a obține acces la Dumnezeu și de a avea comuniune cu El. Cine, deci, se poate apropia de tronul harului ceresc pentru a „căpăta îndurare și a afla har, ca să avem ajutor la momentul potrivit” (Evr. 4:16)? Răspundem, împreună cu apostolul, că lumea în general nu are acest acces, nu are acest privilegiu al rugăciunii. Este adevărat că, de fapt, milioane de păgâni oferă rugăciuni Divinității cu diferite concepții despre cine este și ce este El; dar rugăciunile lor nu sunt acceptabile lui Dumnezeu. „Cine se apropie de Dumnezeu trebuie să creadă că El este îtrebuie să-L recunoască drept Cel existent prin Sineș și că El răsplătește pe cei care-L caută îcaută să-L cunoască, să I se supună și să-L serveascăș” (Evr. 11:6). Corneliu a fost unul de felul acestora din urmă, care a recunoscut pe adevăratul Dumnezeu, L-a respectat și a căutat să-I cunoască și să-I facă voia; și imediat ce planul divin a ajuns la etapa de dezvoltare necesară pentru a permite ca favoarea lui Dumnezeu să se extindă la neamuri, rugăciunile și binefacerile lui au primit răspuns. Însă nu i s-a permis să aibă comuniune cu Dumnezeu în sensul deplin, cuvenit, ci a fost informat să trimită după Petru, care-i va spune „cuvinte” prin care să poată fi adus din starea de înstrăinare și separare într-o stare de armonie și de fiu, în care va avea privilegiul unui fiu — privilegiul accesului la Tatăl, la tronul harului ceresc.

Vol. VI, pag. 688, par. 1:

Înțelepciunea de sus, Spiritul sfânt, l-a îndrumat pe apostolul Pavel când a mers cu Evanghelia în altă cetate ca să caute pe cei adunați „într-un loc de rugăciune” (Fapte 16:13). Și încă este un fapt, că atât cunoștința cât și iubirea lui Dumnezeu prisosesc cel mai mult printre aceia din poporul Domnului care se roagă unul pentru altul și unul împreună cu altul, ca bucuria lor să fie deplină. Oricât de multe adunări ar avea poporul Domnului pentru studiul Cuvântului Său și pentru zidirea reciprocă în cea mai sfântă credință, noi susținem ca nici un serviciu să nu fie considerat că este început cum se cuvine decât dacă se cere mai întâi binecuvântarea Domnului peste studiu; și nici o adunare să nu fie considerată că este încheiată cum se cuvine până când nu se mulțumește lui Dumnezeu pentru privilegiul și binecuvântarea de care s-a bucurat și pentru binecuvântarea acordată — astfel încât Cuvântul harului Său să poată fi într-adevăr hrană pentru inimile celor care au ascultat cu o dorință sinceră de a cunoaște și a face voia Sa.

R 3217, col. 2, par. 2, 3:

Ceea ce vedem exemplificat astfel pe scară mare, națională, putem vedea exemplificat într-un sens restrâns mai aproape de noi. Câți dintre noi în ignoranță și orbire ne-am rugat uneori în viață pentru diferitele sisteme de robie, pentru diferitele secte ale creștinătății, și de asemenea am trudit pentru zidirea lor, numai să ne trezim răniți spiritual de cele pentru care ne-am rugat și am trudit. Noi am cerut greșit, precum făceau Bătrânii lui Israel, pe când, în loc de aceasta, inimile noastre și ale lor ar fi trebuit să caute continuu căile Domnului, îndrumările Lui, nu să ceară să favorizeze și să binecuvânteze ceea ce noi din ignoranță și în mod greșit am presupus a fi spre gloria și binele nostru. Să învățăm să ne rugăm corect, precum și să lucrăm și să sperăm corect; și pentru a face astfel, să fim grabnici la ascultare, înceți la vorbire, grabnici să ascultăm Cuvântul Domnului și lecția pe care El deja ne-a dat-o, și metoda Sa de a ne instrui, a ne îndruma și a ne binecuvânta. Să fim înceți în a-I spune care sunt preferințele noastre; într-adevăr, să căutăm să ajungem la acea dezvoltare a caracterului creștin care ne va permite ca totdeauna să căutăm nu dorința proprie, ci voia și calea Tatălui nostru din cer.

Același principiu se va aplica și la afacerile mai particulare din viața noastră zilnică. Câțiva părinți ne-au spus, cu inima îndurerată, despre răspunsuri la rugăciuni care mai apoi ar fi dorit să nu le fi primit; ne-au spus despre prieteni și copii pe patul lor de moarte, pentru a căror viață s-au rugat în mod nepotrivit și fără cuvintele sau sentimentul, facă-se voia Ta, și cum Domnul a răspuns la acele rugăciuni, și ce rele teribile le-au venit prin acele răspunsuri. Nu toate cazurile sunt la fel, dar copiii lui Dumnezeu pregătiți și dezvoltați în inimă trebuie să se aștepte să ajungă la punctul unde toate rugăciunile lor primesc răspuns, și răspuns în cel mai bun mod posibil și în cel mai satisfăcător mod, deoarece Cuvântul Domnului locuiește cu bogăție în ei. Ei nu vor cere greșit — nu vor cere ceva contrar voinței și providențelor divine, ci mai degrabă, încrezându-se în înțelepciunea divină, rugăciunea lor va fi: „Doamne, nu voia mea, ci a Ta să se facă”.

22. Ne este folositoare orice fel de cunoștință?

Ioan 17:17 „Sfințește-i prin adevărul Tău: cuvântul Tău este adevărul.”

Vol. VI, pag. 137, par. 2:

Din cele precedente este evident că sfințirea pe care o dorește Dumnezeu — sfințirea esențială pentru obținerea unui loc în Noua Creație — nu va fi posibilă pentru alții decât pentru aceia care sunt în școala lui Cristos și care învață de la El — care sunt „sfințiți prin adevăr”. Eroarea nu va sfinți, și nici ignoranța. Mai mult, nu trebuie să facem greșeala de a presupune că orice adevăr tinde spre sfințire; dimpotrivă, deși adevărul în general este admirabil pentru toți cei care-l iubesc și care în mod corespunzător urăsc eroarea, cuvântul Domnului nostru pentru acest lucru este că numai „adevărul Tău” este cel care sfințește. Vedem toată lumea civilizată alergând ostentativ, urmărindu-se unul pe altul și luptându-se pentru adevăr. Geologii au o parte din teren, astronomii alta, chimiștii alta, medicii alta, oamenii de stat alta etc.; dar noi nu găsim că aceste diferite ramuri ale căutării adevărului conduc spre sfințire. Dimpotrivă, găsim că de regulă ele conduc în direcție opusă; și că aceasta este în acord cu declarația apostolului, că „lumea cu înțelepciunea ei n-a cunoscut pe Dumnezeu” (1 Cor. 1:21). Faptul este că în cei câțiva ani scurți ai vieții prezente și în starea noastră prezentă imperfectă, decăzută, degradată, capacitatea noastră este cu totul prea mică să merite a încerca să asimilăm întreg domeniul adevărului asupra fiecărui subiect; ca atare, vedem că oamenii din lume care au succes sunt specialiști. Celui care-și devotează atenția astronomiei nu-i va ajunge timpul pentru a-și meține poziția — nu va avea timp de geologie, sau chimie, sau botanică, sau medicină, sau de cea mai înaltă dintre toate științele, „adevărul Tău” — planul divin al veacurilor. În vederea acestui fapt, apostolul, care el însuși a fost un om educat pe vremea sa, îl sfătuiește pe Timotei să se „ferească de filosofiile omenești” (teorii și științe) pe nedrept numite științe. Cuvântul știință înseamnă adevăr, și apostolul, putem fi siguri, n-a vrut să conteste sinceritatea oamenilor de știință din zilele lui, nici să sugereze că aceștia erau în mod intenționat falsificatori; dar cuvintele lui ne dau ideea, pe care mersul științei o atestă pe deplin, că deși este ceva adevăr legat de toate aceste științe, totuși teoriile omenești numite științe nu sunt adevăr — nu sunt absolut corecte. Ele sunt doar cele mai bune presupuneri pe care cei mai atenți cercetători din aceste domenii de studiu au putut să le prezinte; iar acestea — după cum arată clar istoria — din timp în timp se contrazic unele pe altele. După cum oamenii de știință de acum cincizeci de ani au respins știința de dinainte, tot așa deducțiile și metodele de raționament ale acestora au fost la rândul lor respinse de oamenii de știință de astăzi.

23. Cum putem explica declarația apostolului „voi ... știți toate” și „nu aveți nevoie să vă învețe cineva”?

1 Ioan 2:20, 27 „Dar voi aveți ungerea din partea Celui Sfânt și știți toate. ... Cât despre voi, ungerea pe care ați primit-o de la El rămâne în voi și nu aveți nevoie să vă învețe cineva; ci, după cum ungerea Lui vă învață despre toate și este adevărată și nu este o minciună, rămâneți în El, după cum v-a învățat ea.”

Vol. V, pag. 280-287 — „Ungerea din partea Celui Sfânt”. (Vezi Volumul V.)

Vol. VI, pag. 260, par. 1, până la pag. 262, par. 1:

Gândul apostolului este că aceia care au devenit creștini, aceia care au înțeles în vreo măsură planul divin, trebuiau să aibă în față mai întâi faptul că ei și toți ceilalți au fost păcătoși și aveau nevoie de un Răscumpărător, și apoi faptul că Isus, Unsul, i-a răscumpărat prin sacrificarea propriei Sale vieți. Mai departe apostolul spune că ei n-au nevoie să-i învețe cineva acest adevăr de bază. Nu puteau fi creștini și totuși să fie în ignoranță de acest lucru fundamental al religiei creștine — că Cristos a murit pentru păcatele lor conform Scripturilor și a înviat pentru îndreptățirea lor — și că îndreptățirea și sfințirea care-i urmează, precum și speranța la glorie, sunt toate dependente de faptul și valoarea sacrificiului lui Cristos pentru ei. El arată că deși era posibil să-și fi pus încrederea și să fi crezut în Tatăl, fără să creadă în Fiul înainte ca Fiul să Se fi arătat, totuși, acum, oricine tăgăduiește pe Fiul lui Dumnezeu, tăgăduiește prin aceasta pe Tatăl; și nimeni nu poate mărturisi pe Fiul lui Dumnezeu fără să-L mărturisească în același timp pe Tatăl și planul Tatălui, centrul și înfăptuitorul acestuia fiind El.

Astfel că acum putem vedea exact ce a vrut să spună apostolul, și anume, că oricine a fost conceput de Spiritul sfânt trebuie întâi să fi crezut în Domnul Isus; că El a fost Singurul Conceput al Tatălui; că El a fost arătat în trup; că El a fost sfânt, nevinovat și despărțit de păcătoși; că El S-a dat pe Sine ca răscumpărarea noastră și că sacrificiul a fost acceptat de Tatăl și mărturisit prin învierea Sa pentru a fi Regele și Eliberatorul glorios. Fără această credință nimeni n-ar putea primi Spiritul sfânt, ungerea: prin urmare, oricine are ungerea n-are nevoie ca cineva să-și irosească timpul în discutarea întrebării fundamentale dacă Isus a fost sau nu Fiul lui Dumnezeu; dacă El a fost sau nu Răscumpărătorul; dacă El a fost sau nu Mesia, unsul care va îndeplini la timpul cuvenit al lui Dumnezeu făgăduințele prețioase ale Scripturilor. Aceeași ungere pe care am primit-o, dacă rămâne în noi, ne va asigura de adevărul acestor lucruri — „rămâneți în El, după cum v-a învățat ea”. Oricine nu rămâne în El, în Viță, sigur se va veșteji — ca mlădiță tăiată; oricine rămâne în El, sigur va rămâne și în Spiritul Lui și nu-L va putea nega.

„Aveți o ungere de la Cel sfânt și voi o știți” (Diaglott). Spiritul sfânt a fost simbolizat de-a lungul dispensației iudee prin uleiul sfânt care, turnat pe capul Marelui Preot, curgea în jos peste tot corpul; astfel, oricine este din corpul lui Cristos este sub ungere, sub influența Spiritului, și oriunde este Spiritul Domnului, el unge, netezește, gresează. Tendința lui este să urmărească pacea cu toți oamenii, pe cât este posibil și în măsura în care va permite fidelitatea față de dreptate. El este opus frecușului — mâniei, răutății, urii, conflictului. Cei care se află sub influența lui sunt bucuroși să fie învățați de Domnul, și departe de a fi în conflict cu planul și revelația Sa, ei intră repede în deplină armonie cu acestea și au în mod corespunzător gresarea promisă — ungerea, netezimea, pacea, bucuria, sfințenia minții.

Cei care au primit Spiritul Domnului în acest sens al cuvântului, aducând pace, bucurie și armonie în inimile lor, știu că ei le au pe acestea ca rezultat al faptului că Domnul lucrează cu ei și că le-au primit de când au crezut în Domnul Isus și L-au acceptat ca Unsul. Această ungere este, prin urmare, o dovadă nu numai pentru ei, ci este în măsură considerabilă o dovadă și pentru alții, că ei sunt membri ai corpului lui Cristos; pe când celor cărora le lipsește această pace și bucurie și ale căror inimi sunt pline de răutate, vrajbă, ură, gâlceavă, certuri, dispute, desigur că le lipsește dovada ungerii, gresării, netezimii care însoțește Spiritul Domnului. Este adevărat, nu toți suntem la fel, iar netezimea în afacerile exterioare ale vieții se poate să nu se manifeste la unii tot așa de repede ca și la alții; dar foarte devreme în experiența creștină netezimea trebuie căutată în inimă, ca o dovadă că am umblat cu Isus, am învățat de la El și am primit Spiritul Lui, și la scurt timp după aceea ea trebuie să înceapă să fie văzută și de alții în viața zilnică.

24. Explicați Isaia 53:11

Isaia 53:11 „Va vedea rodul muncii sufletului Lui și va fi mulțumit. Prin cunoștința Lui, Slujitorul Meu Cel drept va îndreptăți pe mulți și va purta nelegiuirile lor.”

Vol. V, pag. 91, par. 1, 2:

Cuvintele Domnului nostru sunt încă aplicabile acestui caz, adică: „Nimeni nu cunoaște deplin pe Fiul, afară de Tatăl; tot astfel, nimeni nu cunoaște deplin pe Tatăl, afară de Fiul și acela căruia vrea Fiul să i-L descopere” (Mat. 11:27). Lumea nu L-a cunoscut: nu I-a cunoscut originea înaltă și marea Sa umilire în folosul ei; și dacă ne amintim că probabil a trecut o lungă perioadă de timp de la începutul creației, în persoana Domnului nostru, și până la timpul când El a fost făcut trup, și dacă ne mai amintim că în toată acea perioadă El a fost cu Tatăl, „în toate zilele eram desfătarea Lui, jucând neîncetat înaintea Lui”, nu ne putem îndoi că Fiul cunoștea pe Tatăl, așa cum ucenicii Săi și lumea nu L-au cunoscut — așa cum noi învățăm să-L cunoaștem prin Cuvântul revelației Sale și prin desfășurarea minunatului Său plan al veacurilor. Să-L ascultăm din nou spunând: „Neprihănitule Tată, lumea nu Te-a cunoscut, dar Eu Te-am cunoscut”. Ioan 17:25.

Cheia acestei minunate cunoașteri a lucrurilor cerești este dată în declarația: „Cel care este de pe pământ este pământesc și vorbește ca de pe pământ. Cel ce vine din cer este mai presus de toți. El mărturisește ce a văzut și ce a auzit” (Ioan 3:31, 32). Nu este de mirare, deci, că până și împotrivitorii Lui au întrebat: „De unde are El înțelepciunea?” (Mat. 13:54). Și cunoștința Sa despre lucrurile cerești, cunoștința Sa intimă și îndelungată cu Tatăl, care I-a conceput credință absolută în promisiunile Tatălui, este cea care L-a făcut în stare, ca om perfect, să învingă lumea, carnea și pe diavolul, și să prezinte un sacrificiu acceptabil pentru păcatele noastre. Astfel a fost scris mai înainte prin profet: „Prin cunoștința Lui, Slujitorul Meu Cel drept va îndreptăți pe cei mulți și va purta nelegiuirile lor”. Isa. 53:11.

R 1835, col. 1, par. 1:

Cuvintele credinței Domnului nostru au fost: ,,Neprihănitule Tată, lumea nu Te-a cunoscut, dar Eu Te-am cunoscut”. El a fost cu Tatăl de la început, I-a cunoscut iubirea și bunătatea, I-a văzut puterea și I-a remarcat dreptatea, bunătatea iubitoare și providența părintească asupra tuturor lucrărilor Sale. Și astfel este scris: „Prin cunoștința Lui, Slujitorul Meu Cel drept va îndreptăți pe cei mulți și va purta nelegiuirile lor” (Isa. 53:11). Cunoștința pe care a avut-o despre Tatăl I-a dat o bază sigură pentru credință în toate scopurile Sale cu privire la viitor. De aceea El a putut umbla și a umblat prin credință. Și acea credință I-a permis să învingă toate obstacolele și să-I asigure biruința chiar și asupra morții.

25. Să ne așteptăm să avem vreo cunoștință despre viitor?

Amos 3:7 „Nu, Stăpânul Domnul nu face nimic fără să descopere taina Sa slujitorilor Săi, prorocii.”

Ioan 16:13 „Când va veni Mângâietorul, Duhul adevărului, vă va călăuzi în tot adevărul; căci el nu va vorbi de la sine, ci va vorbi tot ce va fi auzit și vă va vesti lucrurile viitoare.”

Vol. II, pag. 15, par. 3:

Aflăm că sfârșitul Veacului Evanghelic, la fel ca sfârșitul Veacului Iudeu, este numit seceriș (Mat. 9:37; 13:24, 30, 39), că asemenea aceluia, și acesta este o perioadă de patruzeci de ani, și că razele mărturiei profetice sunt în mod special concentrate asupra secerișului veacurilor, și mai cu seamă asupra secerișului acestui veac, unde chiar toată lumina Veacului Iudeu — datorită caracterului tipic al lui — se concentrează într-un focar glorios. În această lumină putem vedea acum clar mersul maiestuos al Dumnezeului nostru, nu numai în lunga panoramă a veacurilor trecute, ci și în realizările prezente ale planului Său. Și nu numai atât, dar potrivit făgăduinței Sale de a ne arăta lucrurile viitoare (Ioan 16:13), vedem, cu minunată claritate a viziunii, metoda Lui înțeleaptă pentru binecuvântarea tuturor în Veacul Milenar care acum intră — chiar până la încheierea lui glorioasă în restabilirea tuturor lucrurilor. Aflăm că multe evenimente mari și minunate se concentrează în acest seceriș: că în el are loc marele timp de strâmtorare, ziua lui Iehova, nimicirea finală și completă a lui Anticrist și căderea marelui Babilon, începutul întoarcerii favorii la evrei, a doua venire a Domnului nostru și stabilirea Împărăției Sale, și învierea și răsplătirea sfinților.

R 2973, col. 2, par. 4:

Cei veghetori privesc nu numai la semnele din afară, așa cum se văd în lume. Ei cercetează cu atenție și în mod repetat „harta” lor, schița profetică din Biblie a istoriei lumii, dată de Împăratul Însuși. Deoarece văd timpul de necaz schițat în harta profetică, ei știu că acesta va veni neapărat și sunt în stare să vadă „semnele timpurilor” înaintea altora, și nu să fie în întuneric în privința „lucrurilor viitoare”. În legătură cu aceasta Domnul a promis veghetorilor că Spiritul sfânt îi va călăuzi în tot adevărul, pe măsură ce fiecare aspect al lui va fi cuvenit, și le va arăta lucrurile care vor veni — lucrurile viitoare — înaintea cunoștinței lumii și înaintea evenimentelor în sine (Ioan 16:13). Dar aceeași hartă care arată prăbușirea tuturor instituțiilor pământești, politice, sociale și eclesiastice, arată de asemenea că în marele plan al lui Iehova căderea lor este atât de la timp fixată, încât aceasta va fi chiar ora în care El Își va stabili împărăția în mâinile Bisericii alese (care atunci va fi o preoțime împărătească glorificată — preoți pe scaunele lor de domnie — conducători religioși și civili ai lumii), a căror înălțare va fi spre slava lui Dumnezeu și spre binecuvântarea fiecărei creaturi.

26. Ce dovezi avem că Daniel 12:4 se împlinește acum?

Daniel 12:4 „Tu, însă, Daniel, ține acunse aceste cuvinte și pecetluiește cartea, până la timpul sfârșitului. Mulți vor alerga încoace și încolo și cunoștința va crește.”

Vol. I, pag. 337, par. 1:

Un argument incontestabil, care dovedește că acesta este timpul cuvenit al lui Dumnezeu pentru introducerea ordinii noi de lucruri, este că El ridică vălul ignoranței și lasă să intre treptat lumina inteligenței și invenției peste omenire, întocmai cum a fost prezis atunci când a fost prezis și cu rezultatele prezise (Daniel 12:4, 1). Dacă cunoștința ar fi venit mai devreme, strâmtorarea ar fi venit mai devreme; și deși societatea s-ar fi putut reorganiza după furtuna și topirea ei, nu ar fi fost un pământ (aranjament social) nou în care să predomine și să locuiască dreptatea, ci un pământ sau aranjament nou în care păcatul și viciul ar fi fost mult mai abundente decât acum. Împărțirea echitabilă a beneficiilor mijloacelor mecanice de economisire a forței de muncă ar fi adus în timp ore de muncă tot mai puține; și astfel, fără protecția originară, omul decăzut, cu gusturile lui stricate, nu și-ar fi folosit libertatea și timpul pentru ameliorare mintală, morală și fizică, ci, după cum dovedește istoria trecutului, tendința ar fi fost spre imoralitate și viciu.

Vol. IV, pag. 414, par. 1:

De obicei ei nu observă noul element în conflictul nemaiîntâlnit vreodată; și anume, răspândirea mai generală a informației în toată lumea, în special în toată creștinătatea. Acest lucru, pe care mulți oameni îl uită, este adus în atenția celor destul de înțelepți ca să caute adevărata înțelepciune la izvor — Cuvântul lui Dumnezeu. Aceștia sunt informați că „la timpul sfârșitului, mulți vor alerga încoace și încolo și cunoștința va crește ... căci acesta va fi un timp de strâmtorare, cum n-a mai fost de când sunt popoarele” (Dan. 12:1-4). Ei văd prezisa alergare a omenirii încoace și încolo uimitor împlinită; ei văd de asemenea creșterea generală a cunoștinței; și pentru aceștia timpul de strâmtorare prezis în aceeași relație contextuală înseamnă, nu o repetare a istoriei, nu o supunere a maselor la câțiva favorizați, ci o extraordinară inversare a sensului istoriei produsă de noile condiții observate. Iar declarația aceluiași profet, în același context, că „în timpul acela se va scula marele prinț Mihail îCristosș” și-Și va lua puterea glorioasă și va domni, este în armonie cu ideea că strâmtorarea care vine va pune capăt stăpânirii egoismului de sub „stăpânitorul lumii acesteia” îSatanș, și va introduce Împărăția de binecuvântare a lui Emanuel. Dar să-i auzim pe unii dintre oamenii înțelepți ai lumii spunându-ne ce văd ei!

R 2973, col. 2, par. 1-3:

Cei care au dat atenție punctelor de reper, arătate de către Domnul prin Daniel, Isaia, Ieremia și toți sfinții proroci, înțeleg că deja am parcurs un drum mult mai lung decât s-a așteptat Biserica atunci când a început; dar ne dăm seama de asemenea din aceste puncte de reper că am ajuns foarte aproape de sfârșitul călătoriei; foarte aproape de timpul când marea binecuvântare, pe care poporul lui Dumnezeu a așteptat-o atât de mult și pentru care s-a rugat, este aproape. De exemplu, cei veghetori au remarcat mărturia Domnului prin profetul Daniel, că „timpul sfârșitului” va fi o perioadă de timp (mai mult de un secol) și că în acest „timp al sfârșitului” va fi o mare creștere a călătoriei, a alergării încolo și încoace pe tot pământul, și o mare creștere a informației generale, o cunoștință crescută, după cum este scris: „La timpul sfârșitului mulți vor alerga încoace și încolo și cunoștința va crește”. Dan. 12:4.

Urmărind atent ce este în jurul nostru, plini de speranțe și doritori după lucrurile glorioase pe care le-a promis Dumnezeu, nici unul dintre acești veghetori nu este nepăsător față de aceste împliniri ale profeției, care vor fi văzute peste tot astăzi. Toți oamenii discern aceste lucruri, însă nu toți la fel: cei credincioși, cei veghetori le discern nu doar ca fapte, ci și ca împliniri ale profeției; ca dovezi că ne aflăm deja în perioada numită „timpul sfârșitului”. Mai multe investigări și aplicări ale măsurătorilor profetice demonstrează celor veghetori că suntem în „timpul sfârșitului” din 1799, și că acesta este numit și „ziua pregătirii Sale îa lui Iehovaș”. Privind în jurul lor, ei văd pregătirea pe care Iehova Dumnezeu o face pentru Împărăția Fiului Său drag. Ei văd ridicarea vălului ignoranței și pătrunderea luminii și că astfel folosește Dumnezeu omenirea în prezent ca să pregătească, în mod natural, aranjamente și comodități mecanice și de altă natură, care în cele din urmă vor fi atât de mari binecuvântări pentru lume; când Soarele Dreptății va răsări cu vindecare în razele sale și Ziua Milenară va fi introdusă cu toate binecuvântările, îndurările și ocaziile sporite ale ei — „timpurile restabilirii tuturor lucrurilor, despre care Dumnezeu a vorbit prin gura tuturor sfinților Săi proroci din vechime”. Fapte 3:21.

Veghind atent, serios, cu interes, pentru că ei știu despre lucrurile bune pe care Dumnezeu le are la păstrare (1 Cor. 2:9-13; 1 Pet. 1:4), cei veghetori observă că profeția lui Daniel arată mai departe că, după cum înmulțirea călătoriilor aduce înmulțirea cunoștinței, tot așa înmulțirea cunoștinței va aduce o creștere a nemulțumirii pentru omenire în general; și rezultatul va fi, așa cum este declarat profetic, „un timp de strâmtorare cum n-a mai fost de când sunt popoarele și până la vremea aceasta”. Cei veghetori, căutând să observe dacă aceste lucruri și-au avut deja împlinirea sau nu, privesc în jurul lor și văd în toate părțile nemulțumire, nefericire; mult mai mult decât atunci când lumea se bucura de mult mai puține îndurări și binecuvântări ale cerului. Aceste daruri târzii ale Providenței (pregătiri pentru Veacul Milenar), în loc să provoace mulțumire, recunoștință și dragoste pentru Dumnezeu și generozitate față de om, produc în inimile neregenerate mai mare ambiție, mai mare lăcomie, egoism, invidie, ură, ceartă și alte fapte ale cărnii și ale diavolului. Da, cei veghetori pot discerne clar apropierea marelui punct culminant al necazului uman, în care Scripturile declară în mod clar că toate instituțiile omenești actuale se vor prăbuși în anarhie, în confuzie, în haos. Însă cei veghetori nu pierd din vedere pe Dumnezeu și providența Sa. Ei văd că această catastrofă socială și eclesiastică ce se apropie va fi rezultatul natural al acțiunii egoismului în condiții foarte favorabile; totuși, ei își amintesc că Dumnezeu este la cârmă și poate face ca mânia omului să-L laude, iar restul mâniei omului (care nu-L va slăvi) îl va restrânge. Psa. 76:10.

27. Când „pământul va fi plin de cunoștința Domnului, ca fundul mării de apele care-l acoperă” și „toți vor veni la cunoștință de adevăr”?

Isaia 11:9 „Nu se va face nici un rău și nici o pagubă pe tot muntele Meu cel sfânt; căci pământul va fi plin de cunoștința Domnului, ca fundul mării de apele care-l acoperă.”

1 Timotei 2:4 „Care dorește ca toți oamenii să fie mântuiți și să vină la cunoștință de adevăr.”

Vol. I, pag. 74, par. 3:

O declarație a Cuvântului care aparține unei epoci sau dispensații nu trebuie aplicată alteia, după cum lucruri declarate despre un veac nu sunt întotdeauna adevărate despre altul. De exemplu, ar fi un neadevăr să spunem despre timpul prezent că această cunoștință de Domnul umple tot pământul sau că nu este deloc nevoie să spui aproapelui, cunoaște pe Domnul (Isaia 11:9; Ieremia 31:34). Acest lucru nu este adevărat în acest veac și nu poate fi adevărat până când Domnul, venind din nou, Își stabilește împărăția; fiindcă de-a lungul acestui veac au fost multe înșelări amăgitoare și ni se spune că tocmai la sfârșitul veacului — „în zilele din urmă ... oamenii răi și înșelători vor merge din rău în mai rău, ducând în rătăcire pe alții și fiind duși și ei în rătăcire” (2 Timotei 3:1, 13). Cunoștința și dreptatea vor acoperi pământul, după cum fundul mării este acoperit de ape, ca rezultat al domniei lui Mesia în timpul Veacului Milenar.

Vol. V, pag. 19, par. 4:

În armonie cu acest gând este și declarația Scripturii, că cea dintâi lucrare a lui Cristos în legătură cu domnia Sa milenară va fi legarea sau restrângerea lui Satan pentru o mie de ani ca să nu mai înșele neamurile (Apoc. 20:3), precum și numeroasele declarații ale profeților despre faptul că atunci când Împărăția lui Dumnezeu va fi stabilită pe pământ, cunoștința de Domnul va umple tot pământul așa cum apele acoperă fundul mărilor, și nimeni nu va mai trebui să spună aproapelui, „Cunoaște pe Domnul” (Evr. 8:11), de asemenea cererea din rugăciunea Domnului, „Vie Împărăția Ta; facă-se voia Ta ... pe pământ” — pentru că aceasta implică ceea ce declară apostolul în mod clar, că Dumnezeu dorește ca toți oamenii să fie mântuiți și să vină la cunoștința adevărului. 1 Tim. 2:4.

Vol. I, pag. 105, par. 2:

Opinia predominantă este că moartea sfârșește toată încercarea; dar nu este nici o scriptură care învață așa; și toate cele de mai sus și multe alte scripturi încă ar fi fără sens, sau mai rău, dacă moartea sfârșește orice speranță pentru masele ignorante ale omenirii. Singura scriptură citată pentru a dovedi această vedere nutrită în general este: „Ori încotro ar cădea copacul ... acolo rămâne” (Eclesiastul 11:3). Dacă aceasta are vreo legătură cu viitorul omului, ea arată că oricare ar fi starea lui când intră în mormânt, nici o schimbare n-are loc până când este ridicat afară din el. Și aceasta este învățătura uniformă a tuturor scripturilor legate de acest subiect, așa cum se va arăta în capitolele următoare. Deoarece Dumnezeu nu-Și propune să mântuiască pe oameni pe seama ignoranței, ci „dorește ca toți oamenii să ... vină la cunoștință de adevăr” (1 Timotei 2:4), și deoarece masele omenirii au murit în ignoranță, iar „în Locuința Morților ... nu este nici lucrare, nici plan, nici cunoștință, nici înțelepciune” (Eclesiastul 9:10), de aceea Dumnezeu a pregătit trezirea morților pentru a le da cunoștință, credință și mântuire. Deci planul Lui este ca: „După cum în Adam toți mor, tot așa, în Hristos, toți vor fi făcuți vii, dar fiecare la rândul lui” — Biserica Evanghelică, Mireasa, corpul lui Cristos, întâi; după aceea, în timpul Veacului Milenar, toți cei care vor deveni ai Lui în timpul acelei mii de ani de prezență (tradus greșit venire) a Sa, timpul cuvenit al Domnului pentru ca toți să-L cunoască, de la cel mai mic până la cel mai mare. 1 Corinteni 15:22, 23.

28. Care va fi relația între cunoștință și credință în Veacul Milenar?

R 2677, col. 1, par. 5, până la pag. 2678, par. 1:

Ceea ce este acum cunoscut Bisericii acestui Veac Evanghelic ca ,,îndreptățire prin credință” (în același fel au fost îndreptățiți și vrednicii din vechime) nu va mai fi în vigoare de-a lungul Veacului Milenar, nici nu va mai fi necesar, deoarece condițiile de atunci vor fi atât de diferite de cele de acum. Fiindcă „umblăm prin credință, nu prin vedere” — fiindcă credința este acum așa de grea și ca atare așa de rară, de aceea este așa de apreciată și răsplătită de Dumnezeu. Dar când Veacul Milenar va fi introdus, veacul credinței se va fi sfârșit — acela va fi veacul cunoștinței — veacul dovezilor așa de clare, așa de neîndoielnice, încât „chiar și cei fără minte, nu vor putea să se rătăcească”, deoarece „pământul va fi plin de cunoștința Domnului, ca fundul mării de apele care-l acoperă”. Cu o cunoștință atât de abundentă, încât nimeni nu va trebui să zică aproapelui: ,,Cunoaște pe Domnul, deoarece toți Îl vor cunoaște”, rezultă că o credință deosebită va fi imposibilă, și prin urmare răsplățile credinței deosebite nu vor mai fi oferite.

Nu vrem să spunem că omenirea în timpul Mileniului nu va crede; dimpotrivă, nimeni nu va putea face altfel decât să creadă: vrem să spunem însă că este o deosebire între a crede și a exercita credință. Acum noi credem diferite lucruri prin credință, pe care și lumea în veacul viitor le va crede, nu prin credință ci pe dovezi, prin cunoștință — va fi imposibil să se îndoiască, văzând că dovezile vor fi atât de indiscutabile. De exemplu, acum Dumnezeu ne spune să ne socotim toate păcatele din trecut iertate și pe noi îndreptățiți pe deplin în ochii Săi. Cu toate acestea, noi vedem continuu dovezi de slăbiciuni în mintea și în corpul nostru. Păcatele nu sunt șterse; ele sunt socotite ca acoperite. În cazul păcatelor Bisericii: ele nu vor fi șterse până când moartea va distruge aceste corpuri muritoare și până când Domnul ne va da la întâia înviere corpuri glorioase, spirituale, perfecte. În ele nu va fi nici o urmă de păcat sau slăbiciune sau imperfecțiune; toate păcatele noastre vor fi atunci în realitate șterse. Dar acum ni se cere să credem în acoperirea păcatelor noastre; să exercităm credință în declarația lui Dumnezeu. Următorul nostru pas al credinței este în legătură cu chemarea de sus de a sacrifica interesele pământești și vremelnice pentru a câștiga slava cerească, cinstea și nemurirea. Dar cununa și binecuvântarea cerească sunt văzute doar cu ochiul credinței; și oricine aleargă în alergarea pusă în fața noastră în Evanghelie, trebuie nu numai să se uite cu ochiul credinței la Isus, ca Autorul și Desăvârșitorul credinței noastre, ci cu același ochi al credinței trebuie să vadă cununa dreptății pe care Domnul, Judecătorul cel drept, o păstrează pentru cei care sunt credincioși. Astfel veacul nostru este cu precădere un veac al credinței, al stărilor socotite și al încrederii în făgăduințe: și aceasta își va avea marea și prețioasa ei răsplată.

Nu așa vor fi condițiile veacului Milenar, când acesta va fi introdus. După cum am văzut, atunci va fi cunoștință; și experiențele de fiecare zi vor avea ca urmare fie dezvoltare mintală, morală și fizică, fie disciplinări pentru neînfăptuirea progresului. Astfel de experiențe vor da o amplă demonstrație în privința a ceea ce se poate aștepta ca rezultat final — restabilire ca răsplată a ascultării, sau Moartea a Doua ca pedeapsă a neascultării.

Acest fapt este limpede prezentat în Scripturi, care învață clar că în acest veac regula procedurilor divine este: „Facă-ți-se după credința ta”, în timp ce regula judecății lumii în veacul Milenar este clar arătată în Apoc. 20:12: „Am văzut pe morți, mari și mici, stând în picioare înaintea scaunului de domnie. Niște cărți au fost deschise. Și a fost deschisă o altă carte, care este cartea vieții. (Prima carte a vieții este numită Cartea Vieții Mielului, conținând numele Bisericii alese, Mireasa Sa; cealaltă Carte a Vieții va fi cartea sau înscrierea celor care vor trece în mod satisfăcător la încercarea sau judecata restabilirii.) Și morții au fost judecați după cele scrise în cărțile acelea (Scripturile — Ioan 12:48) potrivit faptelor lor”.

Ar fi o greșeală să presupunem că Dumnezeu va chema omenirea să fie fii în timpul Veacului Milenar, și să nu le ceară să facă o deplină consacrare a lor față de El și față de acea dreptate al cărei reprezentant este El personal. Nimeni nu poate avea vreodată viață veșnică pe baza altor condiții decât aceasta — ascultare absolută, și chiar mai mult — armonie absolută cu însuși spiritul legii divine, legea dreptății, legea iubirii. Și toți cei care vor vrea să fie în armonie cu Domnul până la acest grad, în mod necesar vor sacrifica, dacă va exista opoziție față de Domnul sau față de dreptate care să facă necesar un sacrificiu de vreun fel, mai degrabă decât să tăgăduiască pe Domnul și principiile sfințeniei Lui.

Motivul pentru care nu se vor mai cere sacrificii de la lume în timpul Veacului Milenar, este că păcatul și Satan nu vor mai fi la cârmă — „lumea îdispensațiaș rea de acum” va fi trecut și în locul ei va fi introdusă „lumea viitoare” „în care locuiește dreptatea” — în care dreptatea va fi regula, în care Împăratul și toți cei care vor fi în favoarea Lui și fiecare aspect al guvernării vor fi în armonie cu dreptatea, adevărul și iubirea.

A presupune că acea chemare la restabilire a început deja, ar însemna să presupunem că Dumnezeu a autorizat în vreun fel pe cineva să anunțe că de acum înainte nimeni nu va mai suferi pentru înfăptuirea binelui, ci numai pentru înfăptuirea răului; și prin urmare că, oricine ar căuta să facă bine după capacitatea sa cea mai bună, ar constata că nu are împotriviri, și că orice efort al său ar aduce prompt putere și recuperare mintală, morală și fizică, care, continuând mereu, ar aduce în cele din urmă perfecțiune absolută. Mai mult, ar însemna să se promită că oricine ar accepta această chemare a restabilirii n-ar mai muri de moarte adamică; ci din contră, acceptând din inimă această chemare, ar găsi că zi de zi, an de an, puterea morții din el ar fi învinsă și procesul restabilirii ar progresa.

Când va ieși acea chemare și acele privilegii ale restabilirii vor fi oferite omenirii, va fi așa cum a declarat profetul, că de atunci înainte nici un om nu va mai muri din cauza păcatului lui Adam, nici pentru păcatul părinților săi, ci numai pentru păcatul său propriu (Ier. 31:29, 30). Înțelegem că acest timp nu va fi atins până după timpul de strâmtorare — nu mai înainte de 1915 d. Cr. Conform înțelegerii noastre, de la acea dată încolo, Împărăția fiind pe deplin stabilită, chemarea lumii la privilegiile restabilirii va fi deschisă, și oricine va muri atunci, va muri pentru păcatul său propriu (Moartea a Doua) și nu pentru al tatălui Adam; și oricine va fi atunci ascultător de Domnul va avea binecuvântările harului Său în restabilire — recuperarea reală, vizibilă, începând imediat, ca răsplată pentru credincioși sub chemarea restabilirii.

Sensul în care binecuvântările și favorurile milenare deja se suprapun peste Veacul Evanghelic, după înțelegerea noastră, este acesta: Mai întâi, cunoștința, invențiile etc. aduc omenirii binecuvântări de care ea nu s-a bucurat niciodată înainte și care sunt de fapt intenționate pentru Veacul Milenar, și sunt doar aranjate sau pregătite în această „zi a pregătirii lui Dumnezeu”. (2) Binecuvântările restabilirii se suprapun de asemenea, în sensul că aceste invenții etc., în mod treptat duc spre marele timp de strâmtorare, în care instituțiile actuale, sociale, financiare, politice, religioase, toate vor fi răsturnate — pentru ca Dumnezeu să poată aduce în locul lor prevederile și aranjamentele mai bune ale Împărăției Milenare. (3) Binecuvântările restabilirii vin pentru Biserică acum, în sensul că ei îi este permis să vadă mai înainte aceste binecuvântări care vin asupra lumii, să se bucure nespus, să-și ridice inima în mulțumire și laudă față de Cel care ne-a iubit și ne-a cumpărat cu sângele Său prețios, și să-și dea seama cum acesta este jertfa de „ispășire pentru păcatele noastre, și nu numai pentru ale noastre, ci și pentru ale întregii lumi”.

Vol. VI, pag. 107, par. 1, 2:

Este adevărat, se poate spune că credința va fi chiar și atunci esențială pentru progresul restabilirii spre îndreptățirea reală, deoarece „fără credință este cu neputință să fim plăcuți Lui” și deoarece binecuvântările și răsplățile restabilirii vor fi acordate pe criterii care vor cere credință; dar credința care se va cere atunci pentru a progresa în restabilire va fi foarte diferită de credința care se cere acum de la cei „chemați sfinți", „împreună moștenitori cu Hristos”, „Creații Noi”. Când Împărăția lui Dumnezeu va avea controlul, când Satan va fi legat și cunoștința de Domnul va umple pământul, aceste împliniri ale făgăduințelor divine vor fi recunoscute de toți și astfel vederea sau cunoștința va cuprinde în realitate multe lucruri care acum se pot recunoaște numai prin ochiul credinței. Dar, cu toate acestea, credința va fi necesară pentru a putea merge spre perfecțiune; și astfel îndreptățirea reală care se va putea obține până la încheierea Mileniului va fi atinsă numai de către cei care vor exercita în mod constant credința și faptele. Deși despre timpul acela este scris: „Și morții au fost judecați după cele scrise în cărțile acelea, potrivit faptelor lor”, spre deosebire de judecata prezentă a Bisericii, „după credinȚa voastră”, totuși faptele lor nu vor fi fără credință, întocmai cum credința noastră nu trebuie să fie fără fapte, în măsura capacității.

Declarația apostolului, că Dumnezeu va îndreptăți pe păgâni prin credință (Gal. 3:8), după cum arată contextul, înseamnă că reconcilierea prin restabilire nu va veni ca rezultat al Legământului Legii, ci prin har, sub condițiile Noului Legământ, în care vor trebui să aibă credință, să fie acceptat și respectat de către toți cei care vor vrea să beneficieze de el. O diferență între îndreptățirea prezentă și cea viitoare este că în prezent celor consacrați, prin exercitarea credinței cuvenite, li se acordă imediat părtășie cu Tatăl, prin îndreptățirea socotită, prin credință; în timp ce sub condițiile mai favorabile ale veacului viitor, exercitarea credinței supuse nu va aduce deloc îndreptățire socotită, și va avea ca efect o îndreptățire reală și părtășie cu Dumnezeu numai la încheierea Mileniului. Între timp lumea va fi în mâinile marelui Mijlocitor, a cărui lucrare va fi să le prezinte voința divină și să lucreze cu ei, corectând și restabilind pe acei care vor asculta, până când îi va fi îndreptățit în realitate — când îi va prezenta fără vină înaintea Tatălui, când va fi gata să predea Împărăția Sa lui Dumnezeu, Însuși Tatălui. 1 Cor. 15:24.

Urmează citatele mai lungi.

R 3058-3060 — „A trăi cu orice cuvânt care iese din gura lui Dumnezeu” (vezi întrebarea nr. 1):

Pâinea este un termen general pentru hrană; pentru ceea ce satisface pofta de mâncare; pentru ceea ce zidește și întărește; pentru ceea ce face posibilă continuarea vieții. A fost potrivit, prin urmare, ca Domnul să folosească pâinea ca un simbol sau o ilustrație a acelui mijloc ceresc de întreținere pe care Dumnezeu l-a aranjat acum să zidească și să întărească pe poporul Său, și în cele din urmă, prin întâia înviere, să le dea viață veșnică. Adevărul divin este reprezentat ca o astfel de hrană spirituală; și Însuși Domnul nostru, pentru că în planul divin El este canalul adevărului — „calea și adevărul și viața” — este numit și „pâinea vieții” pentru poporul Său. Noi trebuie să mâncăm, sau să ne împărtășim din calitățile dătătoare de viață pe care El ni le dă fără plată în El Însuși, dacă vrem să atingem scopul speranței noastre — viața veșnică.

Textul nostru este răspunsul dat ispititorului de către Domnul nostru când postea în pustie și Îi era foame. Ispititorul sugerase ca Isus să-Și folosească puterile pe care le primise cu câteva zile înainte când, la botezul Său în Iordan, primise Spiritul sfânt, și odată cu el darurile și puterile care mai apoi I-au permis nu numai să vindece bolnavi, ci și să prefacă apa în vin și să hrănească o mulțime prin înmulțirea celor două pâini de ovăz și a celor doi peștișori. Propunerea adversarului a fost ca Domnul să-Și folosească puterea pentru mulțumirea poftei Sale. El a zis: „Spune ca pietrele acestea să se facă pâini”.

Oricât de mulțumit a fost Domnul că I s-au dat aceste puteri divine prin Spiritul sfânt pe care-l primise, oricât de bucuros a fost ca la ocaziile potrivite să facă minunile care-I însoțeau misiunea, El știa că puterile nu I-au fost date pentru a fi folosite egoist, pentru mulțumirea eului, și de aceea El a refuzat sugestia și răspunsul Lui sunt cuvintele din textul nostru. În treacăt, remarcăm faptul că aici este o lecție vrednică de atenția tuturor din poporul Domnului; că lucrurile spirituale și divine nu trebuie folosite într-un mod mercantil. În măsura în care pot discerne lucrurile, cei din poporul Domnului trebuie să-și țină preferințele, dorințele și apetiturile personale separate și distincte de lucrurile cerești și spirituale; și să nu le folosească pe acestea din urmă pentru serviciile cărnii, oricât de curate și bune ar putea fi dorințele cărnii.

În cuvintele Domnului nostru se acceptă sugestia că pâinea, hrana, este necesară pentru întreținerea omului în condițiile actuale; dar ele duc ideea mai departe — ele ne atrag atenția asupra unei vieți mai înalte decât cea actuală. Viața actuală nu este de fapt viață, ci moarte; lumea este sub sentința divină a morții; și numai cei care au venit în relație cu Dumnezeu prin credință au „trecut din moarte la viață”, după cum a spus Învățătorul nostru cu altă ocazie: „Cine are pe Fiul are viața: cine n-are pe Fiul lui Dumnezeu n-are viața”. Și iarăși i-a spus unuia care se gândea să devină servitorul Lui, urmașul Lui: „Vino după Mine ... și lasă morții să-și îngroape morții”.

Din acest punct de vedere, vedem că omul nu poate trăi numai cu pâine. Împotriva lui este sentința divină „vei muri negreșit”; și el nu poate găsi nici un fel de pâine, nici un fel de hrană care să producă viață în sensul deplin și complet al acestui cuvânt — în care viața să înghită moartea. El trebuie să caute un alt fel de „pâine a vieții”, diferită de orice hrană pământească; trebuie să aibă un alt fel de apă a vieții, diferită de orice băutură pământească. La această hrană sau rezervă cerească Se referă Domnul nostru când zice: „Omul nu va trăi numai cu pâine, ci cu orice cuvânt care iese din gura lui Dumnezeu”.

Dar cum este posibil să trăim prin cuvintele care ies din gura lui Dumnezeu? Ce a vrut să spună Isus? Cum pot cuvintele lui Dumnezeu să ne dea viață?

El a vrut să spună că toate speranțele de viață veșnică depind de Dumnezeu — de planul divin și de făgăduințele acestuia. Uitându-ne în aceste făgăduințe, putem vedea clar că planul divin, care datează dinainte de întemeierea lumii, este ca toate creaturile lui Dumnezeu, create în asemănarea Lui și care rămân în credință, iubire și ascultare, în armonie cu El, să aibă viață veșnică. Acesta este cuvântul general al lui Dumnezeu asupra acestui subiect; și anume, că ascultarea este condiția vieții veșnice. Fără îndoială aceasta a avut în minte Domnul nostru când a folosit cuvintele din acest text la care ne referim; de asemenea se poate să Se fi gândit că El venise în lume cu o misiune specială, să facă voia Tatălui, și El a înțeles de la început că ascultarea Sa perfectă de voința divină Îi va asigura în cele din urmă slava, cinstea și nemurirea cu Tatăl; dar că orice neascultare va însemna pierderea favorii divine și va implica sentința neascultării, și anume moartea.

Prin urmare, decizia promptă a Domnului nostru a fost că a nu Se supune voinței Tatălui și astfel să-Și asigure pâinea pentru întreținerea corpului, ar fi o mare greșeală; acea hrană astfel obținută I-ar putea menține viața doar pentru o perioadă scurtă — că planul mai bun ar fi să Se încreadă în Cuvântul lui Dumnezeu, făgăduința divină că aceia care-L iubesc, Îl servec și I se supun, vor ieși în final învingători și mai mult decât învingători și vor avea viață eternă cu Dumnezeu. Și această concluzie a Învățătorului este plină de învățăminte pentru noi, cei care suntem ucenicii Lui, căutând să mergem pe urmele Lui. Noi trebuie să învățăm lecția că viața unui om constă nu în abundența lucrurilor pe care le are — hrană și îmbrăcăminte — ci că viața lui, în sensul cel mai deplin, cel mai mare, cel mai înalt, este dependentă de supunerea lui completă la voința lui Dumnezeu — de atenția lui mare la fiecare cuvânt care iese din gura lui Dumnezeu.

Cuvintele gurii lui Dumnezeu pentru noi nu sunt exact aceleași care au fost pentru Domnul nostru Isus și pentru sfinții îngeri — fiindcă noi suntem prin natură copii ai mâniei ca și alții — păcătoși; de aceea, trebuie să ni se adreseze de la început dintr-un punct de vedere adevărat. De aceea noi auzim cuvintele gurii lui Dumnezeu în limbi diferite la timpuri diferite în experiențele noastre.

(1) Primul cuvânt din gura lui Dumnezeu pentru noi este mesajul dreptății — informându-ne că suntem păcătoși, imperfecți, neajutorați, în privința restaurării noastre la chipul divin. Acest prim cuvânt care iese din gura lui Dumnezeu pentru noi este alarmant; El declară că suntem sub o sentință sau un blestem al morții din pricina păcatului — că „sufletul care păcătuiește, acela va muri”; că „plata păcatului este moartea”. Cuvântul acela ne spune că prin natură suntem „copii ai mâniei ca și ceilalți” — străini și înstrăinați de Dumnezeu și de toate binecuvântările Sale, care sunt ținute în păstrare pentru cei care-L iubesc, I se supun și mențin perfecțiunea în care au fost creați. Este necesar să auzim această voce; este necesar să fim alarmați și să ne simțim temători de pedeapsa morții; este necesar să ne simțim singuri și descurajați în separarea noastră de Dumnezeu și în înstrăinarea noastră de prevederile Lui îndurătoare pentru cei care-L iubesc și pe care El îi iubește. Această frică și respingere sunt necesare ca să ne pregătească în mod general pentru următorul cuvânt care iese din gura lui Dumnezeu, și anume,

Cuvântul milei și ajutorului

lui Dumnezeu.

(2) Este mesajul că Dumnezeu, în timp ce a manifestat dreptatea absolută și integritatea neschimbătoare a cuvântului și a sentinței Sale inițiale, ne este totuși favorabil — că El are milă de noi în starea noastră decăzută. Acest cuvânt nu este în sensul că mila divină ne va admite în favoare ca păcătoși, acum sau în viitor; ci favoarea divină a avut în vedere mai înainte un preț de răscumpărare, care, satisfăcând pretențiile dreptății divine, va permite recuperarea omului din starea sa de păcat și moarte — înapoi la o stare de sfințenie și viață veșnică, ca și cum n-ar fi păcătuit niciodată, n-ar fi fost condamnat niciodată. Acest cuvânt care a ieșit din gura lui Dumnezeu, profețind o binecuvântare și o ocazie de recuperare pentru toți cei care o vor accepta, a fost întâi o voce către Avraam zicând: „Toate familiile pământului vor fi binecuvântate în tine și în sămânța ta”. Când această speranță începe să se ivească în inima celui care se căiește, căutând viața veșnică la fântâna harului și adevărului, urechile înțelegerii sale ascultă cu atenție, să audă și alte cuvinte ale vieții de la Creatorul său, și el aude (Fapte 10:36) —

Vocea lui Dumnezeu

„vestind Evanghelia păcii

prin Isus Hristos”.

(3) Mesajul păcii este că Dumnezeu a dat deja prețul de răscumpărare pentru păcătoși — că Isus Cristos prin harul lui Dumnezeu a gustat moartea pentru fiecare om; că „Hristos a murit pentru păcatele noastre, după Scripturi”, „și a înviat pentru îndreptățirea noastră”. Acest cuvânt din gura lui Dumnezeu ne informează că prin această tranzacție, care este cu totul din partea Lui, fără să pornească de la noi sau să ajutăm noi, El poate fi „drept și să îndreptățească pe cel care are credința în Isus” (Rom. 3:26). O, ce bucurie, ce speranță de viață vine în inimile noastre când auzim acest cuvânt care iese din gura lui Dumnezeu! Exclamăm cu apostolul: „Dacă Dumnezeu este pentru noi, cine va fi împotriva noastră?” Dacă Dumnezeu așa ne-a iubit pe când noi eram încă păcătoși, cu mult mai mult ne iubește fiindcă Îl căutăm, dornici de întoarcere la părtășie cu El, și fiindcă acceptăm prevederea harului Său în Isus Cristos Domnul nostru. Astfel, tuturor celor care acceptă ispășirea care este în Isus Cristos, prin sângele Lui, Dumnezeu într-adevăr le vorbește cuvinte de har și de pace — iertare, împăcare, milă, iubire, blândețe.

Cuvântul lui Dumnezeu pentru

fiii recuperați

(4) Un alt cuvânt sau mesaj iese din gura lui Dumnezeu către cei care au auzit despre harul lui Dumnezeu în Cristos și l-au acceptat. El îi numește copii — acum nu „copii ai mâniei”, nu „fiii Celui Rău”, ci li se adresează ca unor copii recuperați, copiii Săi, cei cărora El binevoiește să le dea binecuvântările Sale în baza anumitor condiții pe care El le specifică zicând: „Fiul Meu, dă-Mi inima ta”. Această cerere a inimii este o chemare pentru consacrare deplină, punere deoparte completă pentru Domnul și pentru serviciul Său. Voința este centrul inteligenței noastre, a ființei noastre; dacă inima, voința este predată lui Dumnezeu, ea duce cu sine acest titlu în fiecare acțiune, cuvânt și gând. Numai pe acei cărora le place să răspundă la acest Cuvânt sau mesaj din gura lui Dumnezeu binevoiește El să-i aibă în această calitate de fii, în sensul special care aparține acestui Veac Evanghelic — fii în casa fiilor, al cărei Cap este Isus Cristos, Domnul nostru.

„Cuvântul făgăduinței”

(5) În ignoranța noastră în privința măreției Tatălui nostru ceresc și a bogăției harului Său față de noi în Cristos Isus Domnul nostru, am putea să nu apreciem necesitatea sau faptul că o deplină consacrare a inimii noastre față de El este de dorit. În ignoranța noastră am putea prefera să zicem:

„Ceva al meu și ceva al Tău”.

Știind aceasta, Dumnezeu, în compasiunea Sa, a binevoit să pună în fața noastră anumite aspecte ale planului Său și ca atare auzim iarăși vocea Sa în „făgăduințele Lui nespus de mari și scumpe” din Cuvântul Său. În acestea El ne indică spre înțelepciunea unei depline consacrări și a unei complete ascultări de El, asigurându-ne în aceste făgăduințe că prin ascultare de ele putem deveni părtași la cea mai mare dintre toate binecuvântările — natura divină (2 Pet. 1:4). O, ce minunat este că marele Creator a binevoit nu numai să răscumpere pe păcătoși, ci și să-i îndemne, să-i convingă să primească darurile și favorurile! De la timpul când începe consacrarea, se acordă o măsură de Spirit sfânt, pentru ca cel consacrat, prin aplicare — flămânzind și însetând după cuvintele care ies din gura lui Dumnezeu și hrănindu-se din ele — să poată fi capabil să „înțeleagă pe deplin, împreună cu toți sfinții, care este lărgimea, lungimea, adâncimea și înălțimea; și să cunoască dragostea lui Hristos, care întrece orice cunoștință” (Efes. 3:18, 19). O, da! Cei care au auzit și s-au hrănit din „cuvintele care ies din gura lui Dumnezeu” până aici, găsesc într-adevăr că a început o nouă viață, o nouă vitalitate, o nouă energie — noi speranțe, noi scopuri, noi ambiții, „cele vechi s-au dus”, totul este atins de gloriile lucrurilor spirituale „pe care ochiul nu le-a văzut, urechea nu le-a auzit și la inima omului nu s-au suit” — lucrurile pe care Dumnezeu le are în păstrare pentru cei care-L iubesc — o înțelegere și o apreciere pe care Dumnezeu le dă într-o măsură acestora prin duhul Său, „care cercetează totul, chiar și lucrurile adânci ale lui Dumnezeu”.

Hrănire din cuvântul de îndemn

(6) Ascultând mai departe cuvintele care ies din gura lui Dumnezeu — „frumoase cuvinte, minunate cuvinte, minunate cuvinte ale vieții” — auzim un cuvânt de îndemn. Tatăl ne informează că lucrurile glorioase la care El ne cheamă acum pot fi ale noastre numai dacă consacrarea și supunerea noastră la influențele providențelor și promisiunilor Sale ne vor schimba, ne vor transforma, ne vor înnoi mintea — așa încât lucrurile pe care odată le-am iubit le vom urî, iar lucrurile pe care odată le-am urât le vom iubi. Așa cum un tată nu cruță nuiaua disciplinării de fiul pe care-l iubește, tot așa Domnul nu va cruța nuiaua necazului și a disciplinării de cei care sunt cu adevărat ai Săi; fiindcă-i iubește și fiindcă dorește să dezvolte în ei un caracter care-I va fi plăcut și care-I va permite în cele din urmă să-I facă fii pe planul slavei, moștenitori ai lui Dumnezeu, comoștenitori cu Isus Cristos, Domnul lor.

Cuvântul în privința necesității disciplinării și corectării noastre în dreptate, ca să putem fi modelați după chipul iubitului Fiu al lui Dumnezeu (Rom. 8:29), este însoțit de asigurări de iubire din partea Tatălui — asigurări că așa „cum se îndură un tată de copiii lui, așa Se îndură Domnul de cei care se tem de El”. El ne spune de asemenea, prin alt apostol: „Nu-ți pierde inima când ești mustrat de El. Căci Domnul disciplinează pe cine-l iubește și biciuiește pe orice fiu pe care-l primește”. El arată că astfel de disciplinare nu este provocată de mânie împotriva noastră, ci de iubirea Sa, și dacă suntem deprinși cum se cuvine prin disciplinările, încercările, experiențele vieții, ele vor „lucra pentru noi mai presus de orice măsură o greutate veșnică de slavă” — ele vor realiza în noi asemenea caractere pe care Domnul va putea să le folosească în serviciul pentru care ne-a chemat — serviciul Veacului Milenar — serviciul preoțimii împărătești, să fim asociați cu Cristos în lucrarea de judecare și binecuvântare a omenirii. Răspunsul potrivit al tuturor celor care au adevăratul spirit de fii este exprimat în cuvintele Domnului și Învățătorului nostru: „Facă-se nu voia Mea, ci a Ta”, o, Doamne; „Desfătarea mea este să fac voia Ta, Dumnezeul meu. Și legea ta este înăuntrul inimii mele”. Cei care astfel răspund la disciplinarea Domnului, pășesc tot mai mult în favoarea divină și aud și alte cuvinte de mângâiere, de har și de ajutor.

„Aveți nevoie de răbdare”

(7) Cuvântul sau mesajul lui Dumnezeu de răbdare este: „Răbdarea trebuie să-și facă desăvârșit lucrarea, ca să fiți desăvârșiți, întregi și să nu duceți lipsă de nimic” (Iac. 1:4). Cât de necesar este pentru perfecționarea noastră acest sfat divin — acest cuvânt care iese din gura lui Dumnezeu! Ne-am putea imagina că am primit suficientă încercare și probare ca să indice loialitatea noastră față de Domnul, față de principiile dreptății, cu mult înainte de a fi fost suficient probați potrivit standardelor Domnului în privința încercării caracterului. De aceea El ne explică plin de grație cât este de necesară răbdarea, ca să nu ne mirăm în privința încercărilor de foc care trebuie să ne încerce, ca și cum ni s-ar întâmpla ceva neobișnuit (1 Pet. 4:12). Dimpotrivă, El ne arată pe măsură ce creștem în har, în cunoștință și în capacitatea de a înțelege, că slava, cinstea și nemurirea la care El a invitat Biserica acestui Veac Evanghelic este o poziție atât de înaltă, atât de mare, încât cei care vor avea parte de acele onoruri trebuie să se aștepte, neapărat, să fie sever încercați și probați așa încât loialitatea lor absolută față de Domnul și față de principiile dreptății Sale — dreptate, adevăr, iubire — să fie în afara oricărei îndoieli. Caracterul nostru trebuie să fie cristalizat în aceste privințe, ferm ca diamantul, înainte de a fi gata să fim primiți ca „biruitori” care vor moșteni toate lucrurile și să avem parte de împărăție și slavă cu Căpetenia mântuirii noastre. El ne arată mai departe că dacă a fost necesar pentru Căpetenia mântuirii noastre să fie ispitit și încercat, probat și verificat, cu mult mai rațional este ca noi care am fost copii ai mâniei și am fost îndreptățiți numai prin harul Său, să fim în amănunțime verificați în privința loialtății noastre.

Cuvinte de consolare

din gura lui Dumnezeu

(8) Am putea fi bine deprinși cu strictețea cerințelor divine în privința acestei clase biruitoare și am putea să ne spunem nouă înșine: Alții pot ajunge la asemenea glorii și binecuvântări, dar noi suntem prea slabi în carne prin cădere și nu putem spera să ieșim biruitori — nu putem spera să rezistăm la încercările și probele pe care le-ar impune Domnul. Și aici Domnul vorbește iarăși un cuvânt grațios de mângâiere, consolare și încurajare. Informându-ne că perfecțiunea pe care El o așteaptă de la noi nu este o perfecțiune în carne și a cărnii, care este slabă și imperfectă, ci o perfecțiune a inimii, a minții, a voinței, a intenției. El ne informează că nu ne judecă potrivit cărnii, ca ființe umane, ci potrivit minții, voinței noi, ca noi creaturi. Ne informează că deși El așteaptă ca mintea nouă să facă tot ce poate în chestiunea controlării cărnii și a aducerii ei în supunere, totuși El știe că această carne fiind imperfectă, perfecțiunea potrivit cărnii este o imposibilitate pentru oricine din rasa decăzută; și că, prin urmare, aranjamentul Lui prin Cristos sub Noul Legământ este ca imperfecțiunile cărnii care nu sunt aprobate de voința noastră să nu fie socotite ca ale noastre. Ele sunt acoperite prin meritul sacrificiului lui Cristos și sunt ignorate în socotelile Tatălui ceresc cu noi. El ne asigură că vom fi judecați potrivit spiritului (voinței, intenției) și nu potrivit cărnii.

Ce mângâiere și consolare se află în aceste asigurări! Sunt minunate cuvinte ale vieții, într-adevăr! Ele ne inspiră speranță. Dacă Dumnezeu va accepta intențiile perfecte ale inimii în locul absolutei perfecțiuni a cărnii, atunci avem într-adevăr speranță de a ajunge la standardul pe care El l-a marcat pentru noi — standardul perfecțiunii. Noi putem fi perfecți în intenție, în voință, sau cum a spus Învățătorul, „cu inima curată”, chiar dacă nu putem fi perfecți în carne. Auzim prin apostol cuvântul care iese din gura lui Dumnezeu în acest sens. „Pentru ca cerința dreaptă a legii să fie împlinită în noi, care umblăm nu potrivit firii păcătoase, ci potrivit Duhului” (Rom. 8:4). Putem umbla potrivit duhului, dar, în ceea ce privește corpurile noastre muritoare, nu putem umbla la înălțimea cerințelor spiritului. Mintea noastră poate umbla la înălțimea spiritului, intențiile noastre pot fi perfecte; și aceasta caută Tatăl ceresc la noi, perfecțiunea intenției.

Cuvântul învierii

(9) Un alt cuvânt din gura lui Dumnezeu ne asigură că El știe din ce suntem întocmiți, Își aduce aminte că suntem țărână — sub sentința morții, „țărână ești și în țărână te vei întoarce” — slabi, imperfecți, muribunzi; și că nu este scopul Lui ca întotdeauna să fim în conflict cu noi înșine — o voință perfectă împotriva unui corp imperfect — căci El S-a îngrijit ca la înviere să avem corpuri noi, perfecte, în deplin acord cu mintea noastră nouă. Ne asigură că poate și vrea să facă toate acestea și Își propune să dea celor „aleși” corpuri de un grad mai înalt decât cel uman — că ne va da corpuri spirituale. Ei vor avea parte de întâia înviere și după aceea vor putea face perfect voia Tatălui în fiecare privință — după cum se arată acum doritori să facă voia Lui în măsura în care pot. O, îndurătoare făgăduințe! O, minunate cuvinte de compasiune, care ne inspiră la speranțe minunate de viață veșnică și slavă! Acestora care astfel biruie în spirit, în credință (1 Ioan 5:4), Domnul le va da cuvântul final al gurii Sale: „Bine, rob bun și credincios ... intră în bucuria stăpânului tău”.

Fiecare cuvânt care iese din gura lui Dumnezeu — fiecare îndemn, fiecare încurajare, fiecare făgăduință este necesară pentru dezvoltarea celor pe care Dumnezeu îi cheamă acum la viață veșnică, împreună moștenitori cu Fiul Său în împărăție. Consumarea hranei naturale n-ar putea aduce viață veșnică, nici gloriile care o însoțesc; dar consumarea și însușirea acestor cuvinte din gura lui Dumnezeu ne pot aduce toate aceste binecuvântări pe care le dorim. Să ținem minte deci, tot mai mult, ca ucenici, elevi ai Domnului Isus, și să ne conformăm sugestiei din cuvintele acestui text: „Omul nu va trăi numai cu pâine, ci cu orice cuvânt care iese din gura lui Dumnezeu”.

R 2208 — „Tainele divine descoperite”, prima jumătate a articolului (vezi întrebarea nr. 7):

„Domnul Se destăinuie celor ce se tem de El, ca să-i facă să cunoască legământul Său.” Ps. 25:14 (Cornil. reviz., subsol — n. t.).

Există vreo taină în legătură cu planul divin? Nu sunt toate aranjamentele lui Dumnezeu atât de simple încât „chiar și cei fără minte, nu vor putea să se rătăceasă”? Nu sunt toți pașii planului de mântuire atât de simpli încât chiar și un copil să le poată înțelege?

O, nu! Foarte evident nu; fiindcă peste tot găsim o diversitate extrem de mare de opinii cu privire la planul divin. Nu numai că există o mare varietate de teorii păgâne totalmente false, ci și diversele teorii care se află printre creștini sunt în antagonism violent una cu alta. Chiar printre înțelepții în felul lumii din creștinătate, cât de diferite sunt concepțiile despre scopul și metoda lui Dumnezeu cu privire la creaturile Sale? Aceste diferențe sunt prezentate în diversele teologii ale diferitelor secte. Se pretinde că planul Său este un plan al „Harului Liber” în care El dă ocazie egală de care toate creaturile Sale să aibă parte; totuși, uitându-ne în jurul nostru, vedem în modul cel mai evident că nu toți sunt privilegiați la fel, nu sunt informați la fel și nu au împrejurări egale. Pe de altă parte, există pretenția unei „Alegeri” care neagă că harul este liber pentru toți și pretinde că se limitează la puțini care sunt favorizați. Pe lângă acestea, avem diferite alte teorii contradictorii în creștinătate și chiar cel mai mărginit cugetător poate constata că acolo unde atât de mulți teologi, profesori de facultate și doctori în teologie sunt în dispută, „cel fără minte”, în ignoranța sa, are multe șanse de a se rătăci în străduința de a înțelege planul divin.

Prin urmare, observația confirmă, ca fapt adevărat în modul cel mai literal, declarația textului nostru că planul Domnului este o taină: și este în acord cu declarația altor scripturi referitoare la „taina lui Dumnezeu”, „ascunsă din veacuri și din generații” trecute. În armonie cu aceasta este faptul că toți profeții au vorbit mai mult sau mai puțin nedeslușit și în pilde, fără a-L excepta pe Marele Profet, Domnul nostru Isus, despre care este scris că „El a învățat poporul în pilde și cuvinte tainice” — „și nu le vorbea deloc fără pildă”. El a promis totuși că la timpul cuvenit Spiritul sfânt va fi acordat ca îndrumător și instructor pentru ucenicii Săi adevărați: „El vă va călăuzi în tot adevărul” și „vă va vesti lucrurile viitoare” (Ioan 16:13). Unele din tainele lui Dumnezeu și-au avut timpul să fie înțelese atunci, iar altele treptat de-a lungul veacului, însă marea dezvăluire a tainei divine, ni se spune în mod clar, a fost păstrată până la încheierea Veacului Evanghelic, când „se va sfârși taina lui Dumnezeu”, care a fost păstrată ca taină de la întemeierea lumii. Apoc. 10:7.

Chiar și atât din planul divin cât a fost potrivit să fie dezvăluit prin Spirit și să fie înțeles pas cu pas în timpul Veacului Evanghelic, a fost destinat numai pentru o clasă specială și nu pentru lume în general. Apostolul Pavel a subliniat aceasta atunci când a declarat: „Omul natural nu primește lucrurile Duhului lui Dumnezeu, căci pentru el sunt o nebunie, și nici nu le poate cunoaște, pentru că ele se înțeleg duhovnicește”. „Nouă însă Dumnezeu ni le-a descoperit prin Duhul Său; căci Duhul cercetează totul, chiar și lucrurile adânci îascunse, obscureș ale lui Dumnezeu.” 1 Cor. 2:14, 10.

Aceeași idee ne este pusă în față în textul nostru: „Domnul Se destăinuie celor ce se tem de El”. Așa cum acest lucru a fost adevărat de-a lungul acestui veac, este și acum adevărat, și sfârșitul „tainei lui Dumnezeu” la încheierea Veacului Evanghelic trebuie așteptat prin urmare să fie înțeles și apreciat numai de această clasă specială a poporului Domnului — cei care se tem sau Îl respectă pe El. Trebuie să facem o distincție între cei care se tem sau Îl respectă pe Domnul și cei care se tem sau respectă pe om și lucrarea omului, a sistemelor, crezurilor etc. sectare. „Frica de om își de bisericile omeneștiș este o cursă” și împiedică creșterea în har și în cunoștință — împiedică aprecierea „Tainei Domnului” „Dar frica îreverențaș de Domnul este începutul înțelepciunii”, și această înțelepciune, dacă se stăruie în ea, duce la o cunoștință mai largă de Dumnezeu, la o încredere mai mare în El și la acea măsură de prietenie intimă și relație de fiu care este cheia spre înțelegerea „Tainei Domnului”.

Avraam a fost numit „prietenul lui Dumnezeu” pentru că el a avut încrederea divină, astfel încât Dumnezeu i-a făcut cunoscute anumite lucruri pe care nu le-a făcut cunoscute altora: „Taina Domnului” a fost cu Avraam, în măsura în care acea Taină putea fi comunicată cuiva pe atunci. De exemplu, în privința nimicirii Sodomei, Domnul a zis: „Să ascund Eu oare de Avraam îprietenul Meuș ce am să fac?” Și fiindcă Avraam a fost prietenul lui Dumnezeu, El de asemenea i-a făcut cunoscut ceva din planul divin pentru mântuirea omului, precum declară apostolul: Dumnezeu „a spus mai dinainte lui Avraam această veste bună: „Toate neamurile vor fi binecuvântate în tine””. Gal. 3:8.

Deși n-a fost posibil ca Avraam sau altcineva în afară de Dumnezeu să înțeleagă pe deplin această declarație, sau să înțeleagă din ea lungimile și lărgimile planului divin de mântuire, totuși ea conținea întreaga Evanghelie, în același sens în care o ghindă conține un stejar mare. Tot în același mod Domnul nostru la prima Sa venire a vorbit în pilde casei nominale a lui Israel, pentru ca „Privind să privească și să nu vadă, și auzind să audă și să nu înțeleagă”; totuși puțini, plini de credință, supunere și consacrare Domnului, nu au fost tratați în acest fel, ci, dimpotrivă, au fost tratați ca „prieteni” și li s-a explicat mult. Astfel Domnul nostru, când ei s-au interesat în privința semnificației pildei, le-a spus ucenicilor: „Vouă vă este dat să cunoașteți tainele împărăției lui Dumnezeu; dar pentru cei ce sunt afară, toate lucrurile sunt înfățișate în pilde”. Și din nou le-a spus acelorași ucenici devotați: „Nu vă mai numesc robi, pentru că robul nu știe ce face stăpânul său; ci v-am numit prieteni, pentru că v-am făcut cunoscut tot ce am auzit de la Tatăl Meu”. Ioan 15:15.

Această „taină” a planului divin, ascunsă de lume și de creștinul nominal în pilde, în ilustrații și în simboluri — ascunsă de toți cu excepția fiilor lui Dumnezeu pe deplin consacrați — este simbolizată foarte frumos în Cartea Apocalipsei. După cum se relatează acolo, lui Ioan i-a fost arătată într-o viziune o panoramă simbolică, ilustrând subiectul. Au fost simbolizate gloriile cerești și Tatăl a fost arătat stând pe tronul Său de slavă, ținând în mâna dreaptă un sul pecetluit cu șapte peceți. Aceasta era Taina sau Secretul Domnului, necunoscută nimănui afară de El Însuși — planul Său pentru mântuirea lumii. Ioan în simbol aude vestirea: „Cine este vrednic să deschidă cartea și să-i rupă pecețile?” — cine este vrednic să i se încredințeze grija executării marelui plan divin, minunat prin înțelepciunea și iubirea sa, și lungimile, lărgimile, adâncimile și înălțimile care întrec înțelegerea umană — ca să-l poată deschide și executa? A urmat tăcere; și Ioan, temându-se că aceasta însemna că nimeni nu va fi găsit vrednic și că prin urmare planul divin nu va fi niciodată dezvăluit complet și de aceea nu va putea fi executat pe deplin, a plâns mult. Dar în simbol îngerul iarăși l-a atins spunând: „Nu plânge! Iată, Leul din seminția lui Iuda, Rădăcina lui David, a biruit ca să deschidă cartea și cele șapte peceți ale ei”.

O, da! Aceasta a fost o semnificație a încercărilor și suferințelor aspre ale dragului nostru Răscumpărător — smerindu-Se, părăsind gloria avută cu Tatăl, devenind om și în cele din urmă dându-Și viața ca răscumpărare pentru toți, El a făcut două lucrări: (1), nu numai ne-a răscumpărat cu sângele Său prețios, ci și (2), prin această ascultare El S-a recomandat Tatălui și S-a dovedit vrednic să fie agentul și reprezentantul Tatălui în ducerea la îndeplinire a marii „taine a lui Dumnezeu”, ascunsă în veacurile și dispensațiile trecute. Efes. 3:3-5.

Intervalul de treizeci de ani neobișnuiți, în care a avut loc umilirea și înălțarea ulterioară a Domnului nostru, nu apare în viziune, și simbolul arată numai în mijlocul scaunului de domnie „un Miel ce părea înjunghiat”: cât de plină de forță este ilustrația pentru cei ai căror ochi sunt unși ca să-i poată discerne sensul. Și acum urmează panorama simbolică și ni-L arată pe Miel apropiindu-Se de Iehova și primind de la El „taina voii Sale”, marele plan al veacurilor, așa cum fusese schițat în planul divin înainte de întemeierea lumii. De îndată ce „taina lui Dumnezeu” a fost încredințată „Mielului lui Dumnezeu”, care deja împlinise o parte importantă din acel plan prin faptul că răscumpărase lumea cu sângele Său prețios, El primește omagiu, precum este scris: „Dumnezeu L-a înălțat foarte sus și I-a dat Numele care este mai presus de orice nume, pentru ca în Numele lui Isus să se plece orice genunchi al celor din ceruri, de pe pământ și de sub pământ” și „toți să cinstească pe Fiul cum cinstesc pe Tatăl”.

Apoi a urmat deschiderea peceților: dezvăluirea una după alta a diferitelor aspecte legate de scopul divin. Fiecare pecete când a fost ruptă a permis ca sulul să se deschidă mai mult, mai mult, permițând astfel ca „Taina lui Dumnezeu” să fie tot mai clar discernută. În felul acesta poporul lui Dumnezeu de-a lungul acestui Veac Evanghelic a fost privilegiat să cunoască ceva din „Taina Domnului” — planul divin. Dar numai când a fost ruptă ultima pecete, sulul s-a deschis de tot, permițând ca „Taina lui Dumnezeu” să fie dezvăluită pe deplin, după cum este scris: „În zilele în care îngerul al șaptelea va suna din trâmbița lui, se va sfârși taina lui Dumnezeu, așa cum vestise El robilor Săi, prorocilor”. Apoc. 5:1; 10:7.

Același gând, că poporul consacrat al lui Dumnezeu va avea informație despre planurile Lui, cu mult mai deosebită decât oricare alții din lume, este menținut în mod proeminent înaintea noastră în Scripturi și trebuie prin urmare să fie considerat un indiciu foarte important pentru toți care declară a fi poporul lui Dumnezeu — făcând o deosebire dacă ei sunt numai „robii” Lui, sau dacă sunt încă mai intim legați și au primit spiritul adoptării ca „fii” care slujesc și sunt tratați ca fii — familiarizați cu planul Tatălui ceresc.

Textul nostru vorbește numai despre frica (reverența) de Domnul, dar așa cum am văzut, această reverență continuată duce la cea mai adâncă lucrare a harului care se poate obține — la o plinătate a consacrării față de voința și serviciul Tatălui. Despre această clasă care se teme (are reverență) de Domnul citim: „Atunci cei care se tem de Domnul au vorbit adesea unul cu altul; Domnul a luat aminte la lucrul acesta și a ascultat; și o carte de aducere aminte a fost scrisă înaintea Lui, pentru cei care se tem îau reverențăș de Domnul și cinstesc Numele Lui îapreciind Numele Lui, Onoarea Lui, Voia Lui mai presus de orice nume sau lucrare pământească sectarăș. „Ei vor fi ai Mei”, zice Domnul oștirilor, „Îmi vor fi o comoară deosebită, în ziua pe care o pregătesc Eu. Voi avea milă de ei î„vor fi socotiți demni de a scăpa” de asprimea marelui timp de strâmtorare cu care se va sfârși acest Veacș, cum are milă un om de fiul său care-i slujește””. Aceștia care au reverență față de Domnul, în acest sens deplin și scriptural, sunt cu siguranță „aleșii” Domnului, „trupul lui Hristos”, „biruitorii”, „turma mică”, „preoțimea împărătească”, cei care vor domni cu Cristos și împreună cu El vor binecuvânta toate familiile pământului la timpul cuvenit.

Privilegiul acestei „preoțimi împărătești” de a cunoaște „Taina Domnului”, de a înțelege „lucrurile adânci ale lui Dumnezeu”, ascunse altora, a fost frumos simbolizat și tipificat în privilegiile preoțimii evreiești. Când a fost instalat Cortul Întâlnirii, cu minunata lui mobilă de aur, sfeșnicul, masa cu pâinile pentru punere înainte, altarul de aur etc., toate simbolizând lucrurile spirituale, ele au fost acoperite, ascunse, nu numai de israelitul obișnuit, ci chiar și de „slujitorii” levitici ai Cortului, cărora nu le era permis nici măcar să privească înăuntru. Privilegiul de a vedea acele lucruri tipice, tainice, rezervat exclusiv preoților, a simbolizat astfel „preoțimea împărătească” și privilegiul ei exclusiv de a înțelege tainele lui Dumnezeu, Secretul Lui.

R 3153, col. 1, par. 5, până la sfârșitul articolului „Ucenicii lui Cristos” (vezi întrebarea nr. 14):

Expresia Domnului — „în adevăr ucenicii Mei” — sugerează o distincție între ucenicii adevărați și cei doar nominali. Întrucât noi dorim să continuăm să fim ucenicii Săi adevărați, sinceri, să remarcăm condiția exprimată: „Dacă rămâneți în cuvântul Meu, sunteți în adevăr ucenicii Mei”. Fățărnicia uceniciei doar cu numele este o urâciune înaintea Domnului.

Este un lucru binecuvântat a face primul pas în viața creștină — acela al credinței în Cristos și al acceptării Lui ca Răscumpărătorul și Domnul nostru; însă răsplata acestui pas depinde în întregime de înaintarea noastră în Cuvântul Său, în atitudinea de ucenici adevărați. Nu este greu de făcut aceasta, totuși înclinația mândriei omenești este să se abată de la simplitatea adevărului divin și să caute noi teorii și filosofii, ale noastre proprii, sau să se amestece în ale altora care doresc să fie socotiți înțelepți și renumiți în ochii acestei lumi.

Răsplata continuării uceniciei este: „Veți cunoaște adevărul” — nu înseamnă că întotdeauna „vom învăța și nu vom putea ajunge niciodată la cunoștința adevărului” (2 Tim. 3:7). Aici este greșeala pe care o fac mulți: nereușind să continue în Cuvântul Domnului, ei se adâncesc în diferite filosofii omenești care ignoră sau strică Cuvântul Domnului și înființează teorii opuse. Nu există nici o făgăduință pentru cei care caută adevărul printre acestea, că ei îl vor găsi vreodată. Și niciodată nu-l găsesc. Adevărul divin nu se găsește nicăieri decât în canalele stabilite divin: iar acele canale sunt Domnul, apostolii și profeții. A continua în învățătura prezentată în scrierile lor inspirate, a studia și a medita asupra lor, a ne încrede fără rezerve în ele și a ne conforma cu credință caracterele după ele, aceasta implică continuarea în Cuvântul Domnului.

Dar această idee este în întregime compatibilă cu aceea de a da atenție tuturor ajutoarelor pe care Domnul le ridică din când în când printre frații noștri în corpul lui Cristos, așa cum sunt enumerate de către apostolul Pavel (Efes. 4:11-15; 1 Cor. 12:13, 14). Domnul întotdeauna a ridicat și va ridica până la sfârșit astfel de ajutoare pentru edificarea corpului lui Cristos; dar este de datoria fiecărui membru să verifice cu grijă învățătura acestora cu Cuvântul infailibil.

Dacă în acest fel continuăm în Cuvântul Domnului, ca ucenici serioși și sinceri, cu adevărat vom „cunoaște adevărul”, vom „fi întăriți în adevărul pe care-l avem” (adevărul cuvenit acum) și vom fi „întemeiați și înrădăcinați” în adevăr; vom fi „tari în adevăr” și „gata să răspundem oricui ne cere socoteală de nădejdea care este în noi”, „să luptăm pentru credința care a fost dată sfinților odată pentru totdeauna”, să „luptăm o luptă bună”, „să facem o frumoasă mărturie” și să „ne luăm partea noastră la suferințe ca buni ostași ai lui Hristos Isus” chiar până la sfârșitul cursului nostru. Noi nu vom dobândi cunoștința adevărului dintr-o dată, ci treptat, pas cu pas vom fi conduși în adevăr. Fiecare pas va fi unul de progres sigur și hotărât și fiecare va duce la o poziție mai avantajoasă pentru alte realizări în cunoștință și în roadele sale binecuvântate ale caracterului întemeiat.

Adevărul astfel obținut, pas cu pas, devine o putere sfințitoare care produce în viețile noastre roadele binecuvântate ale dreptății, păcii, bucuriei în Spiritul sfânt, iubirii, blândeții, credinței, răbdării, ale oricărei virtuți și oricărui har, pe care timpul și cultivarea le vor coace până la o maturitate glorioasă.

Ucenicul adevărat nu numai că va cunoaște astfel adevărul și va fi sfințit prin el, ci Domnul de asemenea a spus: „Adevărul vă va face liberi”. Cei care au primit adevărul cunosc prin experiență binecuvântată ceva din puterea sa eliberatoare. De îndată ce vreo măsură din el este primită într-o inimă bună și cinstită, acesta începe să înlăture cătușele păcatului, ale ignoranței, superstiției și fricii. El își aruncă razele care refac sănătatea în cele mai întunecoase ascunzișuri ale inimilor și minților noastre și astfel revigorează întreaga ființă. Păcatul nu poate suporta lumina lui; și cei care continuă să trăiască în păcat când o cantitate suficientă de lumină a fost primită ca să arate diformitatea, trebuie neapărat să piardă lumina fiindcă sunt nedemni de ea.

Ignoranța și superstiția trebuie să dispară în fața luminii adevărului. Și ce realizare binecuvântată este să fii astfel eliberat! Milioane sunt încă sub acest jug supărător. Sub înșelăciunile lui, ei se tem și venerează unele din cele mai josnice unelte ale lui Satan pentru asuprirea și degradarea lor, fiindcă ele pretind în mod fățarnic numire divină; și oamenii au fost făcuți să se teamă de Dumnezeu ca de un tiran răzbunător care trimite marea majoritate a creaturilor Sale într-o veșnicie de chin. Mulțumim lui Dumnezeu, noi, cei care am primit adevărul, am scăpat de acel groaznic coșmar și robia lui Satan asupra noastră este zdrobită!

Suntem eliberați și de teama care vedem că vine acum asupra întregii lumi, în timp ce marile sisteme civile și eclesiastice care atât de mult au stăpânit lumea sunt clătinate grozav. Tuturor oamenilor cugetători le este groază de posibilul rezultat al anarhiei și teroarei. Și îngrijorarea tuturor va spori pe măsură ce ne apropiem de criza îngrozitoare spre care ne îndreptăm cu rapiditate și în timp ce pericolul devine din ce în ce mai vizibil. Totuși, în mijlocul tuturor acestora, și cu cea mai deplină asigurare a Cuvântului infailibil al lui Dumnezeu în legătură cu terorile conflictului prin care lumea va trebui să treacă peste câțiva ani, ucenicilor adevărați ai lui Cristos care stăruie în Cuvântul Său nu le este frică, ci se bucură, fiindcă ei știu că scopul lui Dumnezeu pentru care permite furtuna este să curețe atmosfera morală a lumii, și că după furtună va veni, prin providența Sa, o pace de durată. Instruiți în adevăr, ei înțeleg necesitățile situației și au încredere în providența divină care poate face ca până și mânia omului să-L laude.

Binecuvântată făgăduință! — „Dacă rămâneți în cuvântul Meu, sunteți în adevăr ucenicii Mei, veți cunoaște adevărul și adevărul vă va face liberi.” Preaiubiților, primind această favoare de la Domnul, nu vom continua noi oare în ea, neluând în seamă doctrinele ademenitoare? Și nu vom fi noi oare credincioși acesteia în toate împrejurările, apărând-o de orice atac și purtându-i ocara? Să ne dovedim aprecierea pentru ea prin devotamentul și credincioșia față de ea.