Vol. 4 Mai-Iunie 1997 Nr. 4

„PENTRU CE MĂ PERSECUȚI?”

Fapte 9:1-31

> O ilustrație a zelului fără cunoștință — Mustrat de sus — Părerea de rău sinceră a lui Saul, o dovadă veritabilă de căință — Deschiderea ochilor înțelegerii lui — „Țepușul în carne” al lui Pavel — Marele apostol pentru neamuri, un tip al națiunii Israel.

„Adevărat și cu totul demn de primit este cuvântul acesta: Hristos Isus a venit în lume ca să mântuiască pe cei păcătoși, dintre care cel dintâi sunt eu.” 1 Timotei 1:15 .

W. T. 15 martie 1916 (pag. 90-92)

Oricine se gândește la transformarea lui Saul dintr-un vrăjmaș al lui Cristos și al Bisericii Sale într-un prieten și serv zelos ca la o experiență egală cu convertirea păcătoșilor este în mare eroare. Asemenea conduită, cum este relatată în studiul de astăzi, nu este conduita păcătoșilor, a vrăjmașilor lui Dumnezeu. În orice caz, după opinia noastră, termenul „convertire” nu prea ar fi potrivit într-un asemenea caz. Saul din Tars a fost fie un om rău și un fariseu fățarnic, un iubitor de bani și de sine, fie, altfel, a fost un „israelit adevărat”, al cărui țel și obiectiv era serviciul lui Dumnezeu, iar persecutarea Bisericii timpurii de către el a fost determinată de fidelitatea lui față de Dumnezeu. Noi credem că a doua descriere se potrivește cazului lui Saul; căci este în armonie cu propria sa mărturie asupra acestui subiect. Fapte 26:9-11.

Dacă, prin urmare, Saul a fost un membru adevărat și loial al națiunii favorizate a lui Israel, cu totul consacrat lui Dumnezeu și servindu-L după cea mai bună cunoștință și capacitate, dar pe vremea aceea numai orbit de prejudecată și neînțelegere, nu ne putem gândi la cazul său ca la o convertire, după cum nu ne putem gândi astfel nici la al celorlalți apostoli. Domnul nostru i-a ales pe cei doisprezece inițiali pentru că ei au fost israeliți adevărați; și El le-a dat instrucția necesară pentru serviciul Său. El a făcut acest lucru și pentru Saul, deși într-o manieră mai frapantă.

Cuvântul a converti înseamnă a se întoarce în direcție opusă. Dar Saul mergea deja în direcția bună; anume, în serviciu din toată inima pentru Dumnezeu, deși eforturile sale se desfășurau asupra unei chestiuni greșite în acea direcție bună. Domnul i-a deschis doar ochii înțelegerii și i-a arătat cum trebuie să-și folosească mai bine eforturile. Saul avea nevoie numai să i se arate cum trebuia; iar el a dovedit acest lucru după aceea prin tot atâta fidelitate și energie în serviciul Domnului, cum folosise înainte greșit din ignoranță.

SĂVÂȘIREA RĂULUI ÎN MOD CONȘTIENT

Saul era unul dintre acei israeliți care trăiau printre neamuri, dar care ocazional se suiau la Ierusalim la anumite sărbători (Deuter. 16:16). Casa lui era în cetatea Tars, una dintre cetățile renumite pe vremea aceea — despre care se spune că era depășită în privința învățământului numai de cetățile Alexandria și Atena. Avantajul lui era nu numai că avea casă în astfel de cetate, dar și că familia lui era influentă, după cum este implicat în faptul că el era cetățean nu numai al Tarsului, ci și al Romei. Pe lângă educația din cetatea sa natală, el făcuse un curs special de teologie, sau de Lege Iudaică, în Ierusalim, cu Gamaliel, unul dintre cei mai mari învățători ai vremii.

Prin urmare, pregătirea timpurie a lui Saul și toate condițiile ei au fost favorabile pentru producerea unei lărgimi și a unui rafinament al gândirii, egalate de puțini. Aceste condiții, combinate cu onestitatea inimii sale și cu zelul său pentru Dumnezeu, deși la început nu conform cunoștinței, l-au făcut potrivit să devină exact ceea ce Domnul a făcut mai târziu din el; adică, „un vas ales” pentru Domnul, ca să-I ducă Numele înaintea neamurilor, înaintea împăraților și înaintea fiilor lui Israel.

S-ar părea că împrejurările legate de uciderea cu pietre a lui Ștefan n-au făcut decât să-l îmboldească pe Saul la mai mare energie în stârpirea a ceea ce el credea că este o doctrină vătămătoare — o erezie. Propria noastră experiență confirmă ideea că un împotrivitor serios, conștiincios, este mai demn de respect decât un prieten pretins, rece, indiferent. Ne vin în minte cuvintele Domnului, „O, dacă ai fi rece sau în clocot! Dar, fiindcă ești căldicel, nici rece, nici în clocot, te voi vărsa din gura Mea” (Apoc. 3:16). Să avem deci respect pentru toți aceia care au inima caldă și zeloasă, amintindu-ne că este mai mare speranță ca ei să fie plăcuți lui Dumnezeu și să fie socotiți vrednici de a primi Adevărul decât cei căldicei.

Sub aranjamentele guvernului roman, preoțimii iudaice i s-a acordat putere considerabilă, și aceasta a ajuns să exercite foarte mult din puterea ulterior folosită de papa de la Roma. Conducătorii religioși aveau puterea de a autoriza arestări și întemnițări pentru încălcarea regulilor și reglementărilor lor. Saul, exercitând același respect față de lege și autoritate care ulterior i-a marcat toate procedurile și învățăturile ca și creștin, n-a încercat să ia situația în propriile mâini în privința persecutării creștinilor, ci a procedat în maniera recunoscută ca legală — cu aprobarea și autoritatea celui mai înalt tribunal religios. Să nu uităm că aproape toate persecuțiile au fost aprobate de o lege omenească, dar noi ne reglementăm sub codul divin.

CELE TREI RELATĂRI, ARMONIZATE

Relatarea dată în studiul de astăzi cu privire la deschiderea ochilor înțelegerii lui Saul este aceea a lui Luca, și a fost fără îndoială primită de la apostolul Pavel însuși, cu care Sf. Luca a călătorit împreună o vreme. Mai sunt ((262)) date încă două relatări de către însuși apostolul Pavel. (Vezi Fapte 22:6-11; 26:12-20.) Cele trei relatări sunt practic în armonie, și prezintă numai astfel de deosebiri cum în mod rezonabil s-ar putea aștepta, luând în considerare faptul că ele au fost făcute în condiții diferite, după cum s-a căutat să se accentueze sau să se elaboreze diferite puncte.

Dacă cele trei relatări ar fi fost exact la fel, cuvânt de cuvânt, ar fi existat motive juste de a presupune o pregătire specială a textului având în vedere această armonie. Dacă sunt corect văzute, chiar și aparentele nepotriviri ale relatării sunt dovezi în plus ale caracterului adevărat al tuturor. Relatarea în sine fiind simplă, noi trebuie să dăm atenție numai acelor puncte care aparent se contrazic.

Toate cele trei relatări spun că Saul însuși a auzit o voce, a văzut o lumină și a căzut la pământ. Una dintre relatări adaugă că toți care erau cu el au căzut la pământ și ei. Relatarea din lecția noastră spune că oamenii care erau cu el „stăteau înmărmuriți, auzeau glasul dar nu vedeau pe nimeni”. O altă relatare spune, „Ei au văzut lumina, dar n-au auzit vocea Celui care-mi vorbea”. Aceste relatări pot fi armonizate astfel: Saul era evident centrul manifestării — „o lumină mare a strălucit în jurul meu”. Fără îndoială că însoțitorii lui au văzut în general ceva din această lumină, dar n-au văzut sursa luminii. Ei n-au văzut corpul glorios al Domnului nostru Isus — „nu vedeau pe nimeni”. Saul însă a văzut corpul glorios al Domnului nostru Isus Cristos, după cum el însuși a mărturisit mai târziu. 1 Corinteni 15:8.

Deși numai Saul a căzut la pământ, ceilalți, care stăteau înmărmuriți și înfricoșați, fără îndoială au îngenunchiat reverențios în jurul conducătorului lor. Cu privire la voce — Saul și cei care erau cu el au auzit un sunet, „o voce”, dar numai Saul a putut distinge cuvintele — care erau intenționate numai pentru el. Un caz similar este înregistrat în Ioan 12:28, 29. Într-un sens, Saul și toți tovarășii lui au auzit sunetul sau vocea, dar în alt sens numai Saul a auzit vocea. Noi folosim aceeași formă de exprimare în conversația noastră zilnică. Dacă cineva ne vorbește cu voce scăzută sau nedeslușită, noi spunem că n-am auzit.Vrem să spunem că deși am auzit vocea, n-am înțeles ce s-a spus.

DESCHIDEREA VEDERII MINTALE A LUI SAUL

Sentimentele lui Saul, auzind de la Domnul slavei un reproș pentru zelul său greșit direcționat, pot fi mai bine imaginate decât descrise. Cu toate acestea, noi nu putem decât să admirăm promptitudinea cu care și-a lăsat jos brațele opoziției și s-a plasat de partea Celui a cărui cauză nu demult o persecutase. Ni-l putem imagina rugându-se, „Doamne, învață-mă! În orbirea și ignoranța mea am luptat împotriva Ta, Singurul Născut al Tatălui, Mesia, în vreme ce eu cu adevărat gândeam că fac un serviciu pentru Dumnezeu. După ce am făcut o greșeală atât de mare, sunt cu totul smerit. Nu mă mai pot încrede nici în propria mea înțelepciune nici în înțelepciunea celor în care până acum m-am încrezut — preoții cei mai de seamă, Cărturarii și Fariseii. Acum Doamne, vin la Tine. Arată-mi cum pot să repar ceva din marea nedreptate făcută în ignoranță. Arată-mi, și eu voi urma și voi asculta cu bucurie și promptitudine.”

Cât de adânc a pus stăpânire această chestiune pe mintea lui Saul poate fi apreciat din faptul că el nici n-a mâncat, nici n-a băut timp de trei zile. El nu s-a putut gândi cu ușurință la cursul său orb. Remușcarea adâncă este întotdeauna o bună dovadă a sincerei căințe de nedreptate. Fără îndoială că gândirea sa era activă; căci el era bine educat în Lege și Profeți, și era familiar cu ceea ce învățase despre Nazarinean. Este rațional să presupunem că aceste trei zile cât a fost orb și a postit au fost zile de rugăciune și reflecție, timp în care el a comparat cu sârguință mărturia Legii și Profeților cu ceea ce știa el despre Nazarinean și despre învățăturile Lui. Vederea naturală a lui Saul fusese distrusă; dar vederea mintală i s-a deschis, iar el vedea acum lucrurile într-o lumină nouă și minunată.

O ILUSTRARE A METODELOR DIVINE

Într-o lecție anterioară, numele Anania a fost asociat cu lipsa de evlavie și cu falsitatea. Dar în studiul de astăzi găsim un alt Anania, de un caracter total diferit — un adevărat serv al Domnului. Ezitarea lui de a merge la Saul nu pare să fi fost cauzată de opoziție sau de lipsă de credință, ci mai degrabă de o precauție rezonabilă. El auzise despre Saul, și probabil știa și că ceata lui erau vrăjmași ai cauzei lui Cristos. De aceea voia să se asigure că nu-L înțelesese greșit pe Domnul. Dar Domnul îndurător i-a clarificat chestiunea, așa cum face El totdeauna pentru cei credincioși ai Săi; și Anania și-a îndeplinit prompt misiunea.

Aici iarăși avem o ilustrație a metodelor divine. Domnul a trimis cu această solie importantă pe unul care aparent era un foarte umil membru al bisericii. El nu i-a trimis pe, Sf. Petru, Sf. Ioan și Sf. Iacov, apostolii din Ierusalim, să-l primească cu mare pompă și paradă pe vrăjmașul pocăit al Crucii și să facă un triumf public. El a folosit doar un instrument pregătit și dispus care era la îndemână. Aceasta trebuie să fie o lecție pentru noi, că Domnul poate și voiește să folosească în serviciul Său pe cei umili care sunt pregătiți și dispuși.

Solzii care au căzut de pe ochii lui Saul ar părea să indice faptul că o anumită porțiune din ochi fusese cu totul distrusă de lumina cea mare; iar vindecarea se poate spune că a fost pe cale naturală. Chiar dacă suntem informați că el și-a recăpătat vederea, nu suntem informați că ochii i s-au vindecat total. Într-adevăr, pare foarte evident, din declarații ulterioare, că până în ziua morții, ochii lui nu și-au recăpătat sănătatea și vederea nu i-a mai fost normală.

S-a presupus, și pe bune motive, că slăbiciunea permanentă a ochilor a constituit ceea ce se numește, „un țepuș în carne” (2 Cor. 12:7-10). Deși sub puterea Spiritului Sfânt i s-au acordat multe daruri ale Spiritului, printre care darul vindecării, și deși el a exercitat acest dar al vindecării asupra multora (vezi Fapte 19:11,12), ((263)) totuși Domnul nu l-a ușurat de propria lui slăbiciune în această privință. Aceasta trebuie să fi fost cu atât mai mare încercare; căci ar părea cu atât mai straniu ca el, care a putut vindeca pe alții, să nu se poată vindeca pe sine — ca el, care a avut putere divină pentru binecuvântarea altora în acest fel, să nu aibă putere divină pentru propria sa binecuvântare.

Răspunsul Domnului nostru la cererea Sf. Pavel a fost, „Harul Meu îți este de ajuns; căci puterea Mea în slăbiciune se desăvârșește”. Nobilul apostol exclamă, „Deci mă voi lăuda mult mai bucuros în slăbiciunile mele, pentru ca puterea lui Hristos să rămână peste mine”. După aceea el n-a mai cerut niciodată să i se îndepărteze „țepușul”.

Câteva incidente din experiența lui confirmă această concluzie: (1) Deși om educat, el arareori și-a scris scrisorile; și în singura scrisoare pe care a scris-o, una dintre cele mai scurte, el remarcă, „Uitați-vă cu ce litere mari v-am scris cu însăși mâna mea!” (Gal. 6:11). În limba greacă se dă chiar ideea că prin aceste cuvinte își cere scuze pentru folosirea literelor foarte mari în scris — așa cum ar folosi o persoană care nu vede bine. (2) Stând în fața tribunalului marelui comandant, Sf. Pavel a declarat că nu știuse că Anania era marele preot; în timp ce, dacă vederea lui era bună, nu se putea să nu-l recunoască, datorită îmbrăcăminții lui strălucitoare (Fapte 23:5). (3) Scriindu-le galatenilor (4:15), el le spune că atunci când i-a întâlnit prima dată, iubirea și simpatia lor pentru el erau astfel încât și-ar fi scos și ochii și i-ar fi dat — o expresie care ar fi fără sens dacă ochii nu-i erau slabi.

După câteva zile în care a câștigat putere după postul și agitația nervoasă care a însoțit experiențele prin care trecuse, zile de comuniune cu aceia pe care ajunsese să-i persecute, și pe care acum în starea lui reînnoită a minții îi recunoștea și avea părtășie cu ei ca frați dragi, el a început imediat să propovăduiască pe Cristos ca Fiul lui Dumnezeu — folosind public ocaziile oferite de sinagogile evreiești. Relatarea despre iluminarea lui în Evanghelie este relatarea despre unul din cele mai nobile caractere, care impune respectul tuturor claselor din toate timpurile.

SF. PAVEL CA TIP

Noi suntem înclinați să-l privim pe apostolul Pavel într-un anumit sens al cuvântului ca o figură, asemănare sau tip al rasei sale — Israel — și al deschiderii ochilor înțelegerii lor care va avea loc în curând. Printre evrei sunt mulți care par a fi israeliți adevărați, dar orbiți, după cum a descris profetul și apostolul (Rom. 11:7-12). Acelei națiuni, a cărei orbire a avut loc în ziua (mia de ani) a cincea, și care a fost oarbă toată ziua (mia de ani) a șasea, acelei națiuni deci, i se vor deschide ochii în ziua a treia, care va fi ziua (mia de ani) a șaptea — Ziua Milenară. „El ne va da iarăși viața în două zile; a treia zi ne vom scula.” Osea 6:1-3.

În tot acest timp Israelul a fost de asemenea fără hrană sau băutură de natură spirituală. Israelul de asemenea va fi un vas ales în mâna Domnului în privința mijloacelor pământești de ducere a Mesajului care va binecuvânta neamurile și toate familiile pământului. Noi suntem aproape de timpul deschiderii ochilor lui Israel. Când timpul va fi venit deplin, Domnul va trimite niște Anania a căror atingere și binecuvântare sub favoarea divină vor aduce vederea. Numele Anania înseamnă, „Ieh(ova) este îndurător”.