Vol. 20, Iulie-August 2013, Nr. 5

Moartea Și Învierea

R 5166 W. T. 15 ianuarie 1913 (pag. 23-26)

Moartea nu este un somn, este nimicire. Trupurile moarte se descompun fiindcă în ele lucrează procesul nimicirii. Noi spunem că se instalează putrezirea; adică, distrugerea țesuturilor continuă până când piere tot ce era viu în acel corp. Acest proces de descompunere este comun atât la om cât și la animal, și de asemenea continuă în lumea vegetală. După cum spun Scripturile: Căci soarta fiilor oamenilor și a animalelor este aceeași; aceeași soartă au amândoi: cum moare unul, așa moare și celălalt, toți au aceeași suflare și omul nu întrece cu nimic pe animal . Toate merg la un loc; toate au fost făcute din țărână și toate se întorc în țărână”. Ecles. 3:19, 20.

Foarte puțini oameni par să-și dea seama ce înseamnă termenul suflet”. Învățătura scripturală este că omul este un suflet, nu că are un suflet. În Geneza 2:7 citim: Și Domnul Dumnezeu a făcut pe om din țărâna pământului, i-a suflat în nări suflare de viață, și omul a devenit un suflet viu”. Cuvântul lui Dumnezeu spune că atât omul cât și animalul sunt suflete. (Vezi Numeri 31:28). Un organism viu este o combinație de corp, suflet și spirit.

Un câine are un corp; un câine are viață — principiu însuflețitor; și pe lângă acest principiu al vieții și organism, câinele are personalitate. Un câine se deosebește de altul; unul poate fi buldog, altul poate fi cățeluș de salon într-o familie mondenă. Fiecare animal are propriile sale bucurii și necazuri; dar orice ar fi, aceste lucruri formează experiențele prin care un câine are cunoștință de sine.

Așa este și cu ființa umană. Este un corp și un principiu de viață, a căror unire formează un suflet. Experiența lui — viața de familie, educația, mediul, călătoriile, finanțele, relațiile personale — toate împreună formează personalitatea sa. Nu trupul, ci sufletul lui are aceste experiențe. După cum doi câini cu experiențe diferite au personalități foarte diferite, așa sunt și ființele umane. Toate experiențele vieții contribuie pentru a le face fericite sau nefericite, învățate sau ignorante, înțelepte sau neînțelepte.

ÎN CEEA CE PRIVEȘTE MOARTEA, CUM ESTE

omul mai presus?

Care este deosebirea între un suflet de animal și un suflet uman? Sufletul uman are organizare superioară a corpului și a creierului, care-l constituie într-un individ de ordin superior; și nu numai că are un creier superior prin decizie divină, dar nici n-a fost făcut ca animalele inferioare, să moară după un număr mic de ani. Omul a fost făcut să trăiască veșnic.

În Eden omul a intrat sub sentința morții, ca pedeapsă pentru neascultare. Întreaga rasă s-a născut într-o stare de moarte. Fiecare ființă umană primește o scânteie de viață de la părinții săi, fără de care corpul s-ar întoarce în țărână. Când omul moare, personalitatea lui, care este rezultatul eredității și al influențelor prenatale combinate cu experiențele sale, piere; căci nu poate exista fără corp. Cum spun Scripturile: În aceeași zi îi pier și planurile”, căci cei morți nu știu nimic”; În Locuința Morților, în care mergi, nu este nici lucrare, nici plan, nici cunoștință, nici înțelepciune”. Ps. 146:4; Ecles. 9:5-10.

Atunci se ridică întrebarea: Moare omul în același sens în care moare creația animală inferioară? Răspundem că în ceea ce-l privește pe om, el ar fi mort ca animalul, dacă Dumnezeu n-ar fi făcut un aranjament prin care omenirea să aibă o viață viitoare. Dumnezeu intenționează să restaureze la viață, nu corpul, ci sufletul care a murit. Sufletul care a mers în moarte este sufletul care a fost răscumpărat de Isus. Ps. 49:15.

Prin înviere, Dumnezeu a făcut aranjamentul să-Și arate dragostea pentru lume. Este scris: Când a venit împlinirea timpului, Dumnezeu a trimis pe Fiul Său” (Gal. 4:4); care S-a dat pe Sine Însuși ca preț de răscumpărare pentru toți” (1 Tim. 2:6) — pentru fiecare” (Evr. 2:9). Fiecare om a mers sau merge în moarte; și dacă nu era dată o răscumpărare, n-ar putea fi nici o înviere. Astfel apostolul Pavel arată că, dacă moartea a venit prin om, tot prin om a venit și învierea morților. Și după cum în Adam toți mor, tot așa, în Hristos, toți vor fi făcuți vii, dar fiecare la rândul lui”. 1 Cor. 15:21-23.

Această expresie făcuți vii înseamnă a fi înviați din morți — înviere nu a acelor particule de materie care au ajuns să fertilizeze un copac și apoi prin fructele lui să devină parte din alt organism, ci învierea ființei — a sufletului. Prin înviere, Dumnezeu îi dă un trup, după cum voiește” (1 Cor. 15:38). Pentru individ nu contează ce particule compun noul său corp. Ceea ce-l interesează pe el este învierea sufletului său — a ființei sale — a personalității sale. Acea restaurare este partea atotimportantă a învierii.

Dumnezeu a dat asigurarea că El poate să restaureze omenirea; și noi care credem Cuvântul nu ne gândim la om că este mort în același mod ca animalele inferioare. Dimpotrivă, noi lăsăm animalele să treacă în uitare, dar ne gândim la om. Pentru morții noștri ridicăm un semn de aducere aminte, o amintire a corpului care a reprezentat personalitatea dragă nouă. Credința noastră ne asigură că personalitatea nu este stinsă, ci va avea o înviere. Respectul pe care-l arătăm prietenilor și iubiților noștri din morminte arată credința noastră în viața lor viitoare printr-o înviere din morți.

MOARTEA ADAMICĂ ESTE NUMITĂ

scriptural somn

În Scripturi, Dumnezeu prezintă gândul că morții sunt adormiți. Deoarece El este Cel care are Puterea și Scopul de a învia morții, El poate vorbi despre ei în acest mod. Corpurile lor s-au făcut într-adevăr țărână, dar ei ca indivizi Îi sunt cunoscuți lui Dumnezeu. Învierea oamenilor și redarea gândurilor pe care le-au avut înainte de moarte va fi o lucrare extraordinară, pe care numai Înțelepciunea și Puterea Atotputernicului Dumnezeu o poate realiza. Numai aceia care au încredere în promisiunile lui Dumnezeu pot spune despre cei iubiți ai lor că dorm în moarte.

Scripturile spun despre Vrednicii din Vechime că sunt adormiți. Citim că David a adormit cu părinții lui” (1 Împ. 2:10). Aceeași declarație s-a făcut despre toți împărații lui Israel, fie buni fie răi. Sf. Ștefan, omorât cu pietre, a adormit” (Fapt. 7:60). Sf. Pavel zice: Dumnezeu va aduce înapoi împreună cu El pe cei care au adormit în Isus Noi cei vii care rămânem până la venirea Domnului, nu vom lua-o înaintea celor care au adormit și întâi vor învia cei morți în Hristos”. 1 Tes. 4:14-16.

În dimineața acelei zile glorioase, când Soarele Dreptății va răsări cu vindecare în razele Sale, se va împlini tot ce a promis Dumnezeu pentru timpul acela binecuvântat (Mal. 4:2). Între timp, morții așteaptă Ziua aceea, în care toți cei din morminte vor auzi glasul Lui îglasul Fiului Omuluiș și vor ieși din ele (Ioan 5:28, 29). Prin urmare, în sensul acesta spunem despre morți că sunt adormiți. Domnul nostru a folosit acest cuvânt când a vorbit despre Lazăr. El a spus: Lazăr doarme”. Când ucenicii au arătat prin răspunsul lor că nu înțeleg, Isus le-a spus clar: Lazăr a murit”. Ioan 11:11-14.

FAZA CEREASCĂ A ÎNVIERII

Dintr-un punct de vedere toată omenirea adoarme ca să aștepte dimineața marii Zile Milenare, când va răsări Soarele Dreptății. Fiecare membru al rasei umane va veni la înviere, dar cum nu sunt doi indivizi care să fie în același grad de degradare, unii vor învia mai repede decât alții. Scripturile par să indice că vor fi câteva clase la înviere. Una dintre acestea este numită întâia înviere”, adică cea principală, sau cea mai importantă, și va consta din aceia care vor fi asociați cu Domnul nostru pe Scaunul Său de domnie. Fericiți și sfinți sunt cei care au parte de întâia înviere! Asupra lor a doua moarte nu are nici o putere; ei vor fi preoți ai lui Dumnezeu și ai lui Hristos și vor împărăți cu El o mie de ani.” Apoc. 20:6.

Această descriere exclude Mulțimea cea Mare și se aplică numai la Turma cea Mică, părtași firii dumnezeiești” (2 Pet. 1:4). Alte scripturi par să ne arate că Mulțimea cea Mare va ajunge la perfecțiune spirituală la învierea lor; de aceea ne-am putea gândi la învierea lor ca la a doua înviere — a doua în ordine, în slavă și preferință. Aceste două clase compun, biserica întâilor-născuți care sunt scriși în ceruri” (Evr. 12:23). Deosebirea dintre ei este numai aceea că Turma Mică a fost zeloasă să înainteze și să împlinească datoriile și privilegiile pe care și le-a văzut, în timp ce Mulțimea Mare a fost mai puțin zeloasă și mai puțin loială în sacrificiu, deși mai degrabă ar suferi moartea decât să se lepede de Domnul sau de Adevărul Său.

Această deosebire este prezentată în aranjamenul tipic al Legământului Legii. Așa cum seminția lui Levi a fost chemată să iasă dintre israeliți pentru o lucrare specială, tot așa Biserica Întâilor-născuți este chemată să iasă din omenire, ca leviți antitipici. Seminția preoțească a lui Israel era împărțită în două clase, preoții și leviții, și la fel Biserica este compusă din două clase. Dintre aceștia, numai cei mai mult decât biruitori” (Rom. 8:37) vor deveni părtași firii dumnezeiești” și vor avea întâietate. Mulțimea Mare nu va ajunge la această onoare.

Noi nu putem distinge care sunt mai mult decât biruitori”. Mulțimea Mare este identificată cu Turma Mică atât aici pe pământ cât și în cer. Ambele clase sunt întâi-născuți”. Cum zice apostolul Iacov: suntem ca cele dintâi roade ale creaturilor Sale” (Iac. 1:18). Pentru a ilustra această idee, să ne gândim la un strat unde cresc căpșuni. Aceste căpșune sunt printre primele roade ale sezonului, dar chiar și printre ele găsim că unele se coc mai repede decât restul recoltei. Despre aceste fructe coapte timpuriu se poate spune că sunt primele dintre primele roade. Așa este și cu Turma Mică.

FAZA PĂMÂNTEASCĂ A ÎNVIERII

În Scripturi este menționată o a treia clasă de servitori credincioși ai lui Dumnezeu. În Epistola către Evrei mulți dintre aceștia sunt menționați pe nume. Ne referim la Vrednicii din Vechime care au trăit și au fost găsiți credincioși înainte de venirea Mântuitorului nostru. Aceștia n-au avut ocazia să umble în urmele Domnului nostru și de aceea n-au avut chemare de sus”. Despre aceștia se spune că vor avea o înviere mai bună decât restul omenirii (Evr. 11:35) — mai bună nu în sensul că vor aparține de planul spiritual, dar că vor avea o înviere instantanee la perfecțiune umană, în timp ce pentru restul rasei se va cere o mie de ani ca să vină înapoi la starea orginară pierdută prin Adam.

La începutul domniei lui Cristos, Vrednicii din Vechime vor ieși afară ființe umane perfecte — mental și fizic — pentru ca trupurile lor să corespundă cu dezvoltarea lor morală. Dacă au avut urme de răni, nu le vor mai avea; dacă au avut defecte, ele vor fi dispărute. Nu este ușor să ne imaginăm un om perfect, fiindcă n-am văzut niciodată, și toți din jurul nostru sunt în diferite grade de imperfecțiune. Dar știm că o ființă umană perfectă va fi perfectă în formă, aspect, voce, vedere, auz, gust și în toate celelalte organe, precum și în minte.

În cele din urmă, rămășița de oameni” va ieși, fiecare la rândul lui” (1 Cor. 15:23). Trezirea lor îi va aduce numai afară din mormânt în starea în care au mers în el, căci în mormânt nu este nici lucrare, nici plan, nici cunoștință, nici înțelepciune” (Ecles. 9:10). Această trezire nu este învierea, ci numai pasul premergător acesteia. Cuvântul grecesc redat prin înviere” este anastasis, și literal înseamnă o ridicare în picioare din nou”. Adam a căzut și de atunci lumea zace în răutate” — literal, în Cel Rău” (1 Ioan 5:19). Ridicarea în picioare din nou este, prin urmare, întoarcerea la poziția pierdută în Eden; pentru omenire învierea este restabilire. Fapt. 3:19-21.

Învierea lumii se va desfășura în timpul miei de ani a domniei lui Mesia. Lucrarea nu va fi făcută direct de către Tatăl, ci va fi încredințată Domnului Isus (Ioan 5:28, 29) și va cere toată mia de ani pentru a se completa. La sfârșitul acelei domnii milenare omenirea va fi perfectă, cum a fost Adam la crearea sa. Toată lucrarea lui Dumnezeu este perfectă. Deuter. 32:4; Gen. 1:31.

După cum s-a declarat mai înainte, Vrednicii din Vechime, ca răsplată pentru credința lor în Dumnezeu, vor veni la o înviere mai bună decât alți oameni. Restul neamului omenesc va veni practic în aceeași stare în care a mers în moarte. Nu vor ști cu nimic mai mult, cu nimic mai puțin decât atunci când au murit; personalitatea lor va fi aceeași. Cât privește corpurile lor, nu putem presupune că vor fi perfecte, căci dacă omenirea ar fi adusă astfel din moarte, nu s-ar cunoaște unii pe alții. Dacă toți ar fi aduși cu aceeași culoare, sau dacă ar avea aceleași trăsături, n-ar fi recunoscuți. Pe de altă parte, nu vor veni nici gâfâind după aer, nici în fragmente, ca și cum ar fi făcuți bucăți de o explozie sau mâncați de un animal, ci așa cum au fost în starea lor obișnuită de sănătate.

Oamenii se recunosc unii pe alții după anumite trăsături fizice, precum și după caracteristici mentale și morale. Dacă la trezirea unuia i s-ar da o formă perfectă sau un creier bine echilibrat, acesta nu s-ar recunoaște la venirea din mormânt. Chiar gândurile lui ar fi diferite; n-ar exista nimic în memoria lui după care să se identifice. Omenirea va fi ridicată din mormânt în starea sugerată de Domnul nostru când i-a zis omului cu mâna uscată: Întinde-ți mâna!” El a făcut așa și mâna i s-a făcut sănătoasă ca și cealaltă” (Luca 6:10) — întreagă — nu în sensul deplin al cuvântului, ci destul ca să aibă un nou început în noua viață.

RuȘinea Și disprețul vor fi eliminate

În timpul mileniului

Mântuitorul face ispășire pentru păcatele omenirii tocmai cu scopul de a le da o încercare de viață, o ocazie de a demonstra dacă, în condițiile favorabile ale Împărăției mesianice, vor alege dreptatea și viața sau nedreptatea și moartea veșnică. Scripturile par să sugereze că va fi multă rușine și dispreț pe bună dreptate pentru cei care nu vor fi ajuns în deplin acord cu Dumnezeu. Dan. 12:2.

În timpul miei de ani de încercare, foarte mulți se vor curăța de rușine și dispreț. Astfel putem prespune că, pe măsură ce vor trece anii, rușinea va înceta treptat și disprețul se va stinge. Vedem acest punct ilustrat în cazul lui Saul din Tars. Când a aflat că lupta împotriva lui Dumnezeu, s-a rușinat foarte mult de calea pe care o apucase. Arătându-și treptat loialitatea față de Dumnezeu, el s-a curățat de rușine și dispreț. Valoarea și zelul sf. Pavel în serviciul Domnului au compensat pentru lucrurile pe care le-a făcut din neștiință ca Saul din Tars. Rușinea lui, prin urmare, a trecut.

Omenirea se va trezi din morți în această stare de rușine și dispreț. Dar treptat cei ascultători se vor ridica din această stare la perfecțiunea originară a chipului lui Dumnezeu. Cei neascultători cu voia, dimpotrivă, nu se vor ridica. Ei se vor afunda mai mult, până când în final vor merge în distrugere veșnică, sau cum zice sf. Petru, ca niște animale fără mintevor pieri în însăși stricăciunea lor”. 2 Pet. 2:12.

La prima Venire Domnul nostru a făcut cele mai multe vindecări în Ziua de Sabat, preumbrind astfel lucrarea de vindecare pe care o va face pentru lume în marele Sabat antitpic — Mileniul. Omenirea va veni din mormânt liberă de această condamnare anterioară, cu trupuri umane în stare potrivită, așa încât prietenii îi vor recunoaște așa cum erau înainte; dar oamenii vor avea slăbiciuni — fizice, mentale și morale.

Dumnezeu a prevăzut tot ce este necesar pentru învierea omenirii — nu numai Prețul de Răscumpărare, ci și Împărăția Mijlocitoare a lui Cristos. Influența de ridicare a Veacului care intră acum va fi deschisă pentru fiecare membru al rasei, fie că este mare sau mic, bogat sau sărac. Dar acceptarea sau respingerea și rapiditatea progresului lor va depinde de interesul lor personal în această chestiune. Cei care vor refuza să avanseze și nu vor arăta nici o dorință de dezvoltare, vor fi înlăturați în Moartea a Doua.

Pentru aceia care nu vor face progres nu va exista nici un motiv să fie îngăduiți să trăiască la nesfârșit. Aceeași Dreptate care declară că numai cei care sunt în perfect acord cu Dumnezeu vor avea viață veșnică, nu le va permite să trăiască veșnic celor care vor continua să fie imperfecți. Aceștia vor indica prin atitudinea lor că nu sunt în armonie cu dreptatea și vor fi pe drept clasificați ca răi. Despre aceștia este scris: Domnul nimicește pe toți cei răi”. Ps. 145:20.