Vol. 2 Martie-Aprilie 1995 Nr. 3

SULUL CĂRȚII DIVINE — CINE ESTE VREDNIC SĂ PRIVEASCĂ ÎN EL?

„Cine este vrednic?” Apocalipsa 5:2.

W. T. 15 august 1916 (pag. 252-253)

Cuvintele textului nostru fac parte din vestirea despre care se spune că s-a făcut pretutindeni în cer: „Cine este vrednic să deschidă cartea (sulul) și să-i rupă pecețile?” Cartea în acest caz nu pare să reprezinte simbolic Biblia, ci planul divin cu timpurile și perioadele lui. Biblia este într-adevăr o înregistrare, dar Dumnezeu avea planul înainte ca Biblia să fie scrisă. El a avut acest plan chiar de la început. El nu l-a dezvăluit îngerilor — nici chiar Logosului. Nici trăsăturile timpului nu le-a dezvăluit El pe deplin Domnului nostru Isus pe când era în trup. După învierea Sa, Isus a vorbit despre aceste timpuri și perioade ca fiind lucruri „pe care Tatăl le-a pus sub stăpânirea Sa”. Fapte 1:7.

Faptul că Dumnezeu avea un plan legat de rasa căzută îi fusese sugerat lui Avraam. Dumnezeu îi declarase necondiționat lui Avraam că El va binecuvânta omenirea. De asemenea El a arătat mai târziu, în tipurile și umbrele Legii, anumite trăsături ale căii prin care va binecuvânta lumea. A declarat că va fi un Răscumpărător, dar cine va fi Răscumpărătorul a fost ținut secret. Deși atât îngerii, cât și oamenii au dorit să știe, nu li s-a permis această cunoaștere. Profeții au vorbit sub inspirație despre unele lucruri referitoare la acest Răscumpărător, dar nu le-au cunoscut semnificația.

La timpul cuvenit a fost trimis Logosul. Înainte de a fi trimis, El a fost un Fiu loial. A preluat sarcina de a face voia Tatălui, neștiind încă ce-L va costa ca să fie Mesia, deoarece Dumnezeu ținuse în taină aceste lucruri. El Și-a manifestat credința, încrederea. A fost fericit să facă voia Tatălui, chiar până acolo încât să ia o natură mai joasă. Și astfel S-a umilit de la starea glorioasă în care era și a luat pentru Sine natura umană, a devenit om — om perfect, nu om păcătos. Domnul nostru a făcut aceasta pentru a îndeplini marele program pe care Tatăl îl avea în minte și pe care nu-l revelase nimănui.

Când Isus a ajuns la vârsta de treizeci de ani, sub lege vârsta cea mai timpurie la care se putea prezenta înaintea lui Dumnezeu, a mers la Iordan și a făcut o consacrare, cu hotărârea de a face tot ce era în planul Tatălui — tot ceea ce tipic și profetic fusese scris în sfintele Scripturi cu privire la Sine. „Iată-Mă, (în sulul cărții este scris despre Mine), vin să fac voia Ta, Dumnezeule”; „Desfătarea mea este să fac plăcerea Ta, Dumnezeul meu, și Legea Ta este înăuntrul inimii mele”, au fost expresiile inimii Lui, după cum este scris. Evrei 10:7, 9; Psalm 40:6-8.

Aceasta a fost consacrarea Domnului nostru. Natura Sa umană a devenit jertfa Sa. El Și-a dat viața. Nu la Iordan Și-a sfârșit punerea vieții, ci acolo El Și-a dat-o în privința voinței. Acolo a devenit Preot, Mare Preot, trupul Lui fiind simbolizat prin vițelul de jertfă pentru păcat, jertfit în ziua de ispășire anuală a lui Israel. În timpul celor trei ani și jumătate ai misiunii Sale El a îndeplinit satisfăcător această jertfă. Și a sfârșit la cruce tot ceea ce Tatăl Îi dăduse să facă.

Lucrurile adânci dezvăluite la Iordan

Domnul nostru Isus a primit ungerea Spiritului Sfânt când a ieșit din apă la botezul Său. Atunci I S-au deschis cerurile. Lucrurile mai înalte, pe care înainte nu le înțelesese, I-au devenit clare. Scripturile s-au dezvăluit vederii Sale. El știa că va merge la Ierusalim pentru a fi răstignit. Știa că va fi trădat de unul dintre ucenicii Săi aleși și știa cine va fi trădătorul. Știa aceste lucruri fiindcă fusese uns cu Spiritul Sfânt și acceptat de Dumnezeu ca Fiu pe planul divin.

În timpul acestor trei ani și jumătate El a fost Mesia, Trimisul lui Dumnezeu. El a fost Leul din seminția lui Iuda. Își jertfise voința, dar acest lucru nu era suficient. Dumnezeu voia ca El să-Și sacrifice nu numai voința, ci să-Și dea în realitate viața umană. Și Dumnezeu intenționa să-L verifice prin anumite probe cruciale. Așa că El a fost „ispitit în toate ca și noi, dar fără păcat”. Când toate încercările I S-au sfârșit la moartea pe cruce, Dumnezeu I-a dat un nume la care toți din ceruri și de pe pământ să se închine.

Aici își găsesc răspunsul cuvintele textului nostru. Întrebarea cuprinde perioada care începe înaintea venirii lui Isus în lume și ține până la învierea Lui din mormânt. Dumnezeu dăduse întâi Celui mai vrednic de cinste din toată oștirea cerurilor posibilitatea să-Și dovedească vrednicia de a deschide cartea marelui plan al lui Dumnezeu și a-i îndeplini prevederile. I S-a dat Lui această posibilitate, deoarece, ca Întâiul născut al lui Iehova, El avea dreptul la primul privilegiu de serviciu. Și El n-a lăsat ca privilegiul să treacă. L-a acceptat. A fost credincios. S-a umilit pe Sine până la natura umană și astfel a devenit Leul din seminția lui Iuda, seminție din care S-a născut ca om. El n-a avut acest titlu în poziția Sa ca Logos. El a fost Leul din seminția lui Iuda, Rădăcina lui David, ca fiu al Mariei.

Proclamat vrednic de către îngeri

Nu atunci s-a dovedit vrednicia Domnului nostru. Numai când a strigat cu ultima suflare „S-a sfârșit!”, s-a completat acea demonstrație. Tot timpul, de la Adam până la Isus, nu s-a găsit nimeni vrednic de a deschide marele sul al cărții. Dar acum Isus a fost găsit vrednic. În viziune, vorbind despre cei trei ani și jumătate în care ((106)) Domnul nostru este reprezentat ca înjunghiat, Ioan Revelatorul spune: „Am văzut stând în picioare un Miel . . . înjunghiat”. Și s-a auzit vocea miriadelor de îngeri vestind: „Vrednic este Mielul, care a fost înjunghiat, să primească putere, bogăție, înțelepciune, tărie, cinste, slavă și binecuvântare”. Apoc. 5:12.

Isus nu S-a dovedit vrednic de această mare cinste când a făcut consacrarea, ci a fost vrednic să primească gloria onoarea și puterea când Și-a sfârșit calea în moarte. După înviere și înălțare I-a fost dat în mâini sulul cărții pentru a fi deschis. Aceasta înseamnă că atunci I-a fost adus la cunoștință planul divin ca întreg — deși El deja cunoștea mult din acest plan — dar toate I-au fost date Lui să le deschidă. Erau unele lucruri pe care Domnul nostru nu le știa. El a spus: „Cât despre ziua aceea sau ceasul acela (al celei de a doua veniri a Lui) nu știe nimeni; nici îngerii care sunt în cer, nici Fiul, ci numai Tatăl” (Marcu 13:32). O parte din plan a fost scris pe dinafara cărții, iar o parte pe dinăuntru. Lucrurile pecetluite n-a fost cuvenit a fi înțelese de către Răscumpărătorul nostru până când a primit toată puterea, după învierea Sa. Atunci I-a fost pusă în mâini executarea planului lui Dumnezeu.

Deschiderea treptată a peceților

Deschiderea peceților a progresat toată vârsta Evanghelică. Prin această carte — sulul, este reprezentat întreg Planul lui Dumnezeu. Pentru a completa planul s-a cerut toată vârsta prezentă și se va cere toată vârsta viitoare. Planul lui Dumnezeu include „restabilirea tuturor lucrurilor despre care s-a vorbit”. Acum noi putem vedea aceste lucruri minunate și putem spune despre ele, deoarece fiecare pecete, pe măsură ce ele au fost deschise, a făcut planul tot mai clar. Putem presupune că Domnul Isus, după înălțarea Sa în prezența lui Iehova, a fost înștiințat de toate trăsăturile lui. Noi, care suntem poporul lui Dumnezeu, căutăm să cunoaștem tot mai deplin aceste lucruri. Invățătorul a declarat că așa cum Tatăl I le-a descoperit Lui, așa ni le va descoperi și nouă; dar această descoperire a fost treptată, pe măsură ce pecețile una după alta au fost rupte.

Fraților, preaiubiților în Cristos, dându-ne seama că Dumnezeu ne-a socotit până acum vrednici să privim în minunata carte a marelui Său plan, care a fost desigilată pentru noi de către Isus Domnul nostru, să continuăm a ne dovedi vrednici să privim în ea și să înțelegem lucrurile glorioase ale Cuvântului Său, prin credincioșie, ascultare și loialitate față de acest plan, în toate! Să ne crească în continuu aprecierea pentru minunatul privilegiu de a avea permisiunea să participăm în această binecuvântată misiune de transmitere a Adevărului divin și altor inimi flămânde, pentru ca și ele să se poată bucura în Domnul și în puterea tăriei Lui!