((527))

Bătălia Armaghedonului - Studiul XI
Bătălia Armaghedonului

Necazul care se apropie, simbolizat de profeți în diferite moduri — Simbolizat prin căderea lui Israel, în 70 d. Cr., și prin Revoluția Franceză — Caracterul lui general și întinderea lui — Marea oștire a Domnului — „Popoarele cele mai rele” — „Timpul de necaz pentru Iacov” — Eliberarea lui — Încurcătura lui Gog și Magog

„«Căci iată, în cetatea peste care se cheamă Numele Meu [„creștinătatea” — „Babilonul”] ... voi chema sabia peste toți locuitorii pământului», zice Domnul oștirilor...«Domnul va răcni de sus; din Locașul Lui cel sfânt va face să-I răsune glasul; va răcni împotriva locului pășunii Lui [nominale, creștinătatea]; va striga, ca cei care calcă strugurii, împotriva tuturor locuitorilor pământului.

Vuietul ajunge până la marginea pământului; căci Domnul Se ceartă cu popoarele, intră la judecată împotriva oricărei făpturi și dă pe cei răi pradă săbiei», zice Domnul.

Așa vorbește Domnul oștirilor: «Iată nenorocirea merge din popor în popor și o mare furtună se ridică de la marginile pământului. Cei pe care-i va ucide Domnul în ziua aceea vor fi întinși de la un capăt al pământului până la celălalt; nu vor fi nici jeliți, nici adunați, nici îngropați, ci vor fi un gunoi pe fața pământului».” Ier. 25:29-38.

ATÂT DE COMPLEX și de deosebit va fi conflictul acestei Zile de Răzbunare, încât un singur simbol nu l-ar putea descrie. În consecință, în Scripturi sunt folosite multe simboluri puternice, cum ar fi bătălia, cutremurul, focul, furtuna, vijelia și potopul.

Este „Războiul zilei celei mari a Dumnezeului Celui Atotputernic”, când El va aduna neamurile și va strânge ((528)) împărățiile ca să-Și verse peste ele indignarea, toată aprinderea mâniei Lui; pentru că Domnul Însuși adună oștirile bătăliei. Apoc. 16:14; Țef. 3:8; Isa. 13:4.

Este „un mare cutremur de pământ, așa de tare cum, de când este omul pe pământ, n-a fost un cutremur așa de mare”, care va „clătina ... nu numai pământul, ci și cerul”. Apoc. 16:18; Evr. 12:26.

Este „aprinderea mâniei lui Iehova, care va mistui tot pământul”. Atât cerurile actuale (puterile eclesiastice ale creștinătății) cât și pământul (organizarea socială sub influența bisericii și a statului) sunt păstrate pentru focul din această zi de judecată. „Cerurile vor trece cu zgomot șuierător, iar elementele [eclesiasticismului actual] aprinse de mare căldură se vor topi și pământul [societatea], cu toate lucrările de pe el, vor fi arse. ... Cerurile aprinse vor fi distruse.” Toți cei mândri și toți cei ce fac rău vor fi ca miriștea, și acest foc îi va arde. Nu le va lăsa nici rădăcină, nici ramură. Țef. 3:8; 2 Pet. 3:10, 12; Mal. 4:1.

„Domnul umblă în furtună și în vârtej.” „Cine poate sta înaintea indignării Lui? Și cine poate îndura mânia Lui aprinsă?” Naum 1:3, 6, 7.

„Iată, Domnul are un om tare și puternic, ca o furtună de piatră, ca o vijelie distrugătoare, ca o rupere de nori cu mari șuvoaie de ape, care doboară cu putere la pământ cununa îngâmfată.” „El mustră marea și o preface în uscat, face să sece toate râurile. ... Munții se clatină înaintea Lui și dealurile se topesc; pământul [simboluri ale întregii ordini actuale de lucruri] se cutremură de prezența Lui, lumea și toți locuitorii ei. ... Dar cu niște valuri ce se varsă peste mal, va pune capăt cetății ... și întunericul va urmări pe vrăjmașii Lui.” Isa. 28:2; Naum 1:4, 5, 8.

Că acestea nu vor fi inundații și incendii literale care să distrugă planeta noastră, Pământul și populația lui, este ((529)) evident din afirmația (simbolică) că ordinea actuală de lucruri, când va fi distrusă, va fi urmată de o ordine nouă — „ceruri noi [eclesiasticism, Biserica glorificată a lui Dumnezeu] și un pământ nou [societatea omenească reorganizată sub Împărăția lui Dumnezeu pe baza iubirii, în locul egoismului]”. Referindu-Se la acea ordine nouă de lucruri după ce focul retributiv al răzbunării lui Dumnezeu va fi mistuit relele actuale, Dumnezeu spune prin profet: „Atunci voi da popoarelor buze curate [adevărulș], ca toți să cheme Numele Domnului, ca să-I slujească într-un gând”. Țef. 3:9.

Două tipuri remarcabile ale catastrofei iminente

Dar, fiindcă aceste diferite descrieri nu sunt literale ci simbolice, nimeni să nu tragă concluzia că ele ar putea reprezenta prin urmare numai o luptă de cuvinte, un tremur de frică, sau o furtună măruntă a patimii umane. Pentru că, deși controversa și cuvintele de mânie și certurile vor fi și sunt printre armele folosite în această luptă, în special la începutul ei, totuși ea nu se va sfârși cu acestea. Fiecare detaliu profetic arată că înainte ca ea să se sfârșească, va fi un conflict foarte sângeros, o furtună aprigă și îngrozitoare. Am observat deja* caracterul tipic al marelui necaz care a venit asupra Israelului trupesc la sfârșitul Veacului Iudeu; și acum, ajungând la perioada paralelă — secerișul Veacului Evanghelic, vedem toate indiciile unui necaz asemănător, deși mult mai mare, asupra „creștinătății”, antitipul lui. Deși judecățile venite asupra Iudeii și Ierusalimului au fost groaznice până la extremă, ele au fost numai la o scară mică în comparație cu marele necaz asupra creștinătății, care acum se apropie repede și care cuprinde întreaga lume.

*Cap. 3 și Vol. II, cap. 7

((530))

Armata și războiul roman obișnuit au cauzat doar o mică parte din necazul de la sfârșitul Veacului Iudeu, remarcat ca cel mai îngrozitor din paginile istoriei și care se aseamănă numai cu Revoluția Franceză. Acesta și-a avut cauza în principal în dezintegrarea națională, răsturnarea legii și ordinii — anarhia. Egoismul a preluat se pare controlul deplin și a pus pe oameni unii împotriva altora — exact așa cum este prezis despre necazul care vine asupra creștinătății (în mijlocul căruia marele templu spiritual, Biserica aleasă a lui Dumnezeu, va fi completată și glorificată). „Înainte de aceste zile, nu era răsplată nici pentru lucrul omului, nici pentru vite. Cei care intrau și ieșeau, n-aveau nici ei pace, din cauza vrăjmașului, căci Eu dezbinam pe toți oamenii unii împotriva altora.” Zah. 8:9-11.

Că timpurile nu s-au schimbat, astfel încât o asemenea nenorocire să fie imposibilă sau improbabilă în zilele noastre, este prea evident ca să mai fie nevoie de dovezi. Dar dacă cineva ar fi înclinat să se îndoiască, să-și aducă aminte de marea Revoluție care numai cu ceva mai mult de un secol în urmă a dus Franța în pragul ruinei sociale și a amenințat pacea lumii.

Unii au ideea eronată că lumea a depășit faza barbariilor din zilele timpurii, și ei stau într-o siguranță închipuită și presupun că astfel de calamități cum s-au întâmplat în trecut nu s-ar mai putea întâmpla iarăși în lume; dar realitatea este că rafinamentul nostru din secolul al douăzecilea este o spoială foarte subțire, ușor de îndepărtat: judecata sănătoasă și familiarizarea cu faptele istoriei chiar recente și cu pulsul febril al omenirii sunt suficiente ca să garanteze posibilitatea unei repetări a trecutului, chiar fără cuvântul sigur al profeției, care prezice un timp de necaz cum n-a mai fost de când sunt popoarele.

În limbajul simbolic al Apocalipsei, Revoluția Franceză a fost într-adevăr un „mare cutremur de pământ” — un șoc social atât de mare încât întreaga „creștinătate” s-a cutremurat până când acesta s-a sfârșit; și izbucnirea aceea ((531)) îngrozitoare și bruscă a mâniei unei singure națiuni, doar cu un secol în urmă, poate da o idee despre furia furtunii care vine, când mânia tuturor națiunilor înfuriate va rupe legăturile legii și ordinii și va pricinui o domnie universală a anarhiei. Ar trebui reținut și faptul că acea nenorocire a avut loc în ceea ce atunci era însăși inima creștinătății, în mijlocul a ceea ce era privit ca una dintre națiunile cele mai creștine din lume, națiunea care timp de o mie de ani a fost susținătorul principal al papalității. O națiune îmbătată de vinul doctrinelor false din biserică și din stat ale Babilonului, și mult timp legată de cler și superstiție, ea și-a vărsat atunci murdăria și și-a consumat forța furiei sale exasperante. De fapt, la Revoluția Franceză pare să facă referire Domnul nostru în Revelația Sa către Ioan în Patmos, ca un preludiu și o ilustrație a marii crize care se apropie acum.

Ar trebui observat și faptul că aceleași cauze care au acționat pentru producerea acelei mari calamități, acționează acum ca să producă o revoluție asemănătoare, dar cu mult mai extinsă, o revoluție care va fi mondială. Cauzele acelei groaznice convulsii au fost rezumate pe scurt de către istoric după cum urmează:*

*Campaniile lui Napoleon, p. 12

„Cauza imediată și cea mai eficientă a Revoluției Franceze trebuie atribuită suferințelor poporului și dificultăților guvernului pricinuite de cheltuielile enorme ale războiului în care Franța a sprijinit independența coloniilor americane. Destrăbălarea de la curte, neînțelegerile clerului, progresul treptat al inteligenței generale, răspândirea principiilor revoluționare prilejuită de competiția americană și opresiunile de mult stabilite la care au fost supuse masele poporului, toate au contribuit la același scop. ... Epuizați de asuprire, enervați de prezența continuă a tiraniei insultătoare, ațâțați la resentimente de nedreptățile acesteia și instruiți în cunoașterea drepturilor lor, oamenii din Franța s-au trezit la un spirit general de nemulțumire și de ((532)) indignare. Strigătul de, libertate! a răsunat din capitală până la granițe și a fost reluat ca un ecou de la Alpi la Pirinei, la malurile Mediteranei și la Atlantic. Asemenea tuturor schimbărilor bruște și violente din statele corupte, explozia a fost însoțită de rele și atrocități, în fața cărora crimele și mizeriile vechiului despotism și-au pierdut însemnătatea”.

Un alt istoric spune:*

*Istoria Universală (de Prof. Fisher, de la Colegiul Yale), p. 497.

„Printre cauzele revoluției din Franța, prima a fost ostilitatea resimțită față de clasele privilegiate — regele, nobilii și clerul — datorită lipsei de drepturi și poverilor pe care legea și obiceiul le impuneau claselor inferioare lor.

Pământul — Aproape două treimi din pământurile Franței era în mâinile nobililor și ale clerului. O mare parte din el era rău cultivat de către proprietarii lui indolenți. Nobilii preferau petrecerile de la Paris unei reședințe de pe moșiile lor. Erau mulți proprietari mici de pământ, dar individual aceștia aveau prea puțin pământ ca să le ofere suficiente resurse. Adesea țăranul era tratat în așa mod încât atunci când se uita la turnurile castelului seniorului său, cea mai fierbinte dorință a inimii sale era să-l ardă până la temelii, cu toate registrele lui cu datorii [ipoteci]. Clerul deținea o suprafață imensă de pământ, control seniorial peste mii de țărani și un venit mare din zeciuieli și din alte surse. În unele provincii era o stare mai bună de lucruri decât în altele, dar în general cei bogați aveau distracțiile, iar cei săraci duceau poverile.

Monopolurile — Manufacturile și comerțul, cu toate că erau încurajate, erau încătușate de monopolurile apăsătoare și de o organizare strictă a breslelor.

Guvernul corupt — Administrația guvernului era atât arbitrară cât și coruptă.

Pierderea respectului pentru regalitate — Respectul pentru tron era pierdut.

((533))

Încercări nereușite de reformă — Eforturile de reformă politică și socială în Franța și în alte țări, venind de la suverani după marile războaie, au produs un sentiment de neliniște fără a-și îndeplini scopul de reorganizare socială.

Speculația politică — Curentul gândirii era în direcție revoluționară. Crezurile religioase tradiționale erau cu îndrăzneală puse sub semnul întrebării. Speculația politică era în floare. Montesquieu atrăsese atenția asupra libertății asigurate prin constituția engleză. Voltaire se ocupase mult de drepturile omului. Rousseau vorbise pe larg despre dreptul suveran al majorității.

Exemplul Americii — Adăugați la aceste mijloace influența Revoluției Americane și cea a Declarației de Independență a Americii, cu proclamarea drepturilor omului și a fondării guvernului prin contractul și consimțământul poporului”.

În toate aceste cauze principale care au culminat cu teroarea Revoluției Franceze, vedem o puternică asemănare cu condițiile de astăzi care duc rapid și sigur la rezultatele asemănătoare prezise, pe scară mondială. Observați animozitatea crescândă între clasele privilegiate (regalitate și aristocrație) și clasele muncitoare, discuțiile despre dreptățile și nedreptățile poporului, și declinul respectului atât pentru autoritatea civilă cât și pentru cea eclesiastică. Remarcați de asemenea curentul revoluționar de gândire și de exprimare populară — nemulțumirea crescândă a maselor poporului față de puterile conducătoare și de instituțiile guvernului. Și dacă Declarația de Independență americană, cu proclamarea drepturilor omului și a fondării guvernului prin contractul și consimțământul poporului, a inspirat masele de francezi cu o dorință de libertate și independență, nu este surprinzător că experimentul reușit al acestei guvernări a poporului de către popor, timp de mai bine de un secol, și măsura de libertate și prosperitate avută aici, își au efectul lor asupra popoarelor de pe Bătrânul Continent. Neîntreruptul val al emigrării din alte țări spre această țară ((534)) este o altă dovadă a impresiei pe care acest experiment a făcut-o asupra popoarelor altor națiuni.

Și totuși, libertatea și prosperitatea de care se bucură oamenii aici sunt departe de a fi mulțumitoare pentru ei. Ei râvnesc după o stare încă mai bună și caută măsuri ca să o atingă. Nicăieri în creștinătate nu se afirmă această hotărâre mai clar și mai îndrăzneț ca aici. Fiecare om este în alertă să-și afirme drepturile reale sau închipuite. Orientarea gândirii aici, ca și în altă parte, este în direcția revoluției, și zilnic devine astfel tot mai mult.

Revoluția Franceză a fost o luptă a unei măsuri de lumină împotriva întunericului dens; a spiritului libertății care se deștepta împotriva asupririi de mult stabilite; și a unei măsuri de adevăr împotriva vechilor erori și superstiții, de mult încurajate și nutrite de puterile civile și eclesiastice pentru preamărirea lor și pentru asuprirea poporului. Și totuși, ea a expus pericolul libertății nedirijate de dreptate și de spiritul minții sănătoase (2 Tim. 1:7). Puțina învățătură este într-adevăr un lucru periculos.

Una din povestirile lui Charles Dickens, a cărei scenă este plasată în vremurile tulburi ale Revoluției Franceze, începe astfel, și se potrivește bine cu timpul de acum, după cum sugerează el:

„A fost timpul cel mai bun, a fost timpul cel mai rău; a fost veacul înțelepciunii, a fost veacul nebuniei; a fost epoca credinței, a fost epoca necredinței; a fost anotimpul luminii, a fost anotimpul întunericului; a fost primăvara speranței, a fost iarna disperării; aveam totul înaintea noastră, naveam nimic înaintea noastră; mergeam toți direct în cer, mergeam toți în direcție opusă; pe scurt, perioada aceea a fost atât de asemănătoare cu perioada actuală, încât unele din autoritățile ei cele mai gălăgioase au insistat să fie primită pentru bine și pentru rău numai la gradul de comparație superlativ”.

Deși vedem aceleași cauze acționând astăzi pe tot cuprinsul lumii, ca să producă rezultate similare la o scară ((535)) mai întinsă, nu ne putem consola cu idei de siguranță imaginară și să vestim Pace! Pace! când nu este pace; în special având în vedere avertismentele profeției. În lumina caracterului prezis al evenimentelor viitoare ale acestei bătălii, putem privi Revoluția Franceză ca fiind numai bubuitul unui tunet îndepărtat, avertizând că se apropie o furtună, ca un tremur ușor care precede șocul cutremurului general; ca ticăitul prevestitor al marelui ceasornic al veacurilor, care dă de știre celor care sunt deja treji că roțile sunt în mișcare și că în curând va bate miezul nopții care va sfârși ordinea actuală de lucruri și va introduce o ordine nouă — Anul Jubileului, cu agitația care-l însoțește și cu schimbările de proprietate. El a trezit întreaga lume și a pus în acțiune forțele puternice care în final vor răsturna complet vechea ordine de lucruri.

Când condițiile sunt deplin coapte pentru marea Revoluție, o împrejurare foarte neînsemnată poate servi drept chibrit ca să aprindă structura socială actuală pe toată întinderea lumii; întocmai cum, de exemplu, în cazul Revoluției Franceze, primul act deschis, se spune, a fost bătaia într-o farfurie de tablă a unei femei ai cărei copii erau flămânzi. În scurt timp o armată de mame mărșăluia către palatul regal să ceară pâine. Mamele fiind refuzate, li s-au alăturat bărbații, și curând mânia națiunii s-a aprins și flăcările revoluției au trecut peste toată țara.

Și totuși, atât de neatentă a fost regalitatea față de starea poporului și atât de înconjurată de abundență și lux, încât regina n-a putut înțelege situația nici chiar când au venit acele izbucniri. Auzind din palatul ei agitația mulțimii, ea a întrebat ce însemna lucrul acela, și spunându-i-se că poporul cerea pâine, ea a răspuns: „Este ridicol din partea lor să facă atâta zarvă pentru pâine; dacă nu se află pâine, să ia cozonac, este ieftin acum”.

Atât de izbitoare este asemănarea prezentului cu acele timpuri, încât mulți oameni cugetători care discern semnele timpurilor trag alarma, în timp ce alții nu pot înțelege situația. ((536)) Strigătele care au precedat Revoluția Franceză nau fost nimic în comparație cu apelurile care se ridică acum din masele din toată lumea către cei care sunt la putere și influență.

Cu câțiva ani în urmă, prof. G. D. Herron de la Colegiul Iowa a spus:

„Pretutindeni sunt semne de schimbare generală. Omenirea este în atitudine de așteptare, strâmtorată până când noul ei botez va fi îndeplinit. Fiecare fibră a societății simte primele suferințe ale unei mari încercări care va încerca pe toți care locuiesc pe pământ, și aceasta va rezulta într-o eliberare divină [deși el nu vede care va fi eliberarea și cum se va produce]. Ne aflăm la începutul unei revoluții care va solicita toate instituțiile religioase și politice existente, și va proba înțelepciunea și eroismul celor mai curate și mai curajoase suflete ale pământului. ... Revoluția socială, care face din anii de încheiere ai secolului nostru și din anii de început ai celui următor cei mai hotărâtori și mai formatori de la răstignirea Fiului Omului încoace, este chemarea și ocazia creștinătății să devină creștină”.

Dar, vai! chemarea nu este luată în seamă; de fapt nu este cu adevărat auzită decât de o mică minoritate neputincioasă care este la putere, atât de mare este zarva egoismului și atât de puternice sunt lanțurile tradiției. Numai agoniile marelui cutremur social care vine — revoluția — va efectua schimbarea; și în cursul lui cumplit nimic nu va fi mai evident decât semnele răsplătirii drepte care vor descoperi tuturor oamenilor faptul că Judecătorul cel drept al întregului pământ face „din judecată o linie și din dreptate un fir cu plumb”. Isa. 28:17.

Caracterul de răzbunare al marelui necaz care a venit asupra Israelului trupesc în secerișul Veacului Iudeu a fost foarte pronunțat; tot așa a fost și cel al Revoluției Franceze; și tot așa de vizibil va fi și cel din nenorocirea actuală când va atinge apogeul. Observațiile d-lui Thomas H. Gill, în lucrarea sa Drama papală, referindu-se la caracterul de răzbunare al Revoluției Franceze, sugerează și caracterul de răzbunare al necazului care vine peste toată creștinătatea. El spune:

((537))

„Cu cât Revoluția Franceză este analizată mai profund, cu atât mai evidentă este însemnătatea ei față de toate lucrurile ciudate și îngrozitoare care s-au întâmplat pe acest pământ. ... Niciodată n-a fost lumea martoră la un exemplu de răzbunare atât de exact și atât de extraordinar. ... Dacă ea a pricinuit enorm de mult rău, ea a implicat și a răsturnat enorm de mult rău. ... Într-o țară în care fiecare instituție veche și fiecare tradiție venerabilă a dispărut într-o clipă; în care întregul sistem social și politic a căzut în fața primei lovituri; în care monarhia, nobilimea și biserica au fost măturate aproape fără rezistență, tot scheletul statului trebuie să fi fost putred: regalitatea, aristocrația și preoțimea trebuie să fi păcătuit grav. Acolo unde lucrurile bune ale acestei lumi — obârșia, rangul, bogăția, hainele frumoase și manierele elegante — au devenit pericole lumești și dezavantaje pământești pentru un timp, trebuie să se fi abuzat în mod îngrozitor de rang, obârșie și bogății.

Națiunea care a abolit și a proscris creștinismul, care a detronat religia în favoarea rațiunii și a pus pe tron la Notre Dame pe noua zeiță în persoana unei prostituate, trebuie negreșit să fi fost chinuită de o formă foarte irațională și foarte coruptă de creștinism. Poporul care a purtat un război atât de nimicitor cu toate lucrurile stabilite, astfel încât să anuleze formele obișnuite de adresare și de salut și modul obișnuit de a socoti timpul, care n-a putut suferi adresarea cu „dumneavoastră”, socotindu-l păcat, și care s-a dat înapoi de la „domnule”, socotindul o rușine, care a transformat săptămânile în decade și care nu mai dorea să știe de vechile luni, în mod sigur trebuie să fi avut bune motive să urască acele obiceiuri vechi de care s-a forțat să se desprindă ca să intre într-o extravaganță atât de minuțioasă și de absurdă.

Palatele demolate ale aristocrației, mormintele jefuite ale regalității, regele și regina decapitați, micul moștenitor al tronului în mod trist dat la moarte, prinții aduși la starea de cerșetori, preoții și nobilii măcelăriți, ghilotina suverană, căsătoriile republicane, tăbăcăria Meudon, cuplurile legate și ((538)) aruncate în Loara, și mănușile făcute din piele de bărbați și de femei: aceste lucruri sunt cât se poate de oribile; dar cu toate acestea ele vorbesc elocvent de retribuție; ele vorbesc despre prezența solemnă a lui Nemesis, mâna îngrozitoare a unei puteri răzbunătoare. Ele amintesc de păcatele oribile ale bătrânei Franțe; de țăranii nenorociți, măcinați sub greutatea birurilor de care bogații și nobilii erau eliberați, încercați din când în când de foamete neîndurătoare datorită taxelor zdrobitoare, a războaielor nejuste și a guvernării monstruose, iar apoi spânzurați sau împușcați câte douăzeci sau cincizeci doar pentru că se plângeau de foame: și toate acestea timp de secole! Ele amintesc de protestanții uciși cu milioanele pe străzile Parisului, chinuiți ani de zile de dragonii militari din Poitou și Bearn, și vânați ca animalele sălbatice în Munții Ceveni; măcelăriți și dați la moarte cu miile și zecile de mii în multe moduri dureroase de-a lungul multor ani dureroși. ...

Acest caracter retributiv nu este vizibil mai izbitor sau mai serios în nici o faptă a Revoluției Franceze decât în procedurile cu Biserica Romană și cu puterea papală. A fost în mod special potrivit ca Franța, care după o luptă atât de înverșunată respinsese Reforma și continuase crimele atât de enorme în procesul respingerii, să-și îndrepte furia chiar împotriva acelei Biserici Romane în folosul căreia fusese atât de mânioasă ... să desființeze închinarea romano-catolică, să masacreze mulțimile ei de preoți în străzile marilor ei orașe, să-i vâneze pe toată întinderea ei și să-i arunce cu miile pe un țărm străin, întocmai cum ea măcelărise, vânase și trimisese în exil sute de mii de protestanți; ... să ducă războiul în teritoriile papale și să îngrămădească tot felul de necazuri și de rușini asupra papalității fără apărare. ... Excesele Franței revoluționare nau fost atât o pedeapsă cât un rezultat direct al excesului Franței feudale, regale și papale. ...

Într-unul din aspectele sale Revoluția poate fi descrisă ca o reacție împotriva excesului spiritual și religios, de persecutare a protestantismului de către romano-catolici. Deabia a izbucnit torentul, că a și izbit direct în Biserica Romană și în papalitate. ... Proprietatea bisericii a fost ((539)) predată statului; clerul francez a coborât de la un corp de proprietari la unul de salariați; călugării și călugărițele au fost redați lumii, proprietatea ordinelor de care aparțineau fiind confiscată; protestanții au fost ridicați la deplină libertate religioasă și la egalitate politică. ... Religia romano-catolică a fost curând după aceea abolită formal.

Bonaparte a scos din teacă sabia Franței împotriva neajutoratului Pius al VI-lea. ... Pontiful a devenit dependent. ... Berthier a înaintat spre Roma, a înființat o Republică Romană și a pus mâna pe papa. Suveranul pontif a fost dus departe în tabăra infidelilor ... din închisoare în închisoare, și în final a fost dus prizonier în Franța. Aici ... și-a dat ultima suflare, la Valența, unde au fost uciși preoții lui, unde i-a fost zdrobită puterea, iar numele și funcția lui au fost o batjocură și un proverb, și în paza asprilor soldați ai republicii care i-au ținut la gură timp de zece ani un pahar de o amărăciune atât de vizibilă și nespus de mare. ... A fost o răsplătire nemapomenită și perfectă, care a uimit atât de mult lumea la sfârșitul secolului al optsprezecelea; această proscriere a Bisericii Romane chiar de către națiunea franceză care a măcelărit un număr imens de protestanți la porunca ei; acest sfârșit jalnic al suveranului pontif, chiar în acel Dauphine atât de consacrat prin luptele protestanților și lângă acele văi alpine unde waldenzii fuseseră atât de neîndurător vânați de soldații francezi; această transformare a «Statelor Bisericii» în «Republica Romană»; și această răsturnare a pontificatului teritorial de către aceeași națiune franceză care conferise aceste teritorii exact cu o mie de ani în urmă, sub Pepin și Carol cel Mare.

Mulțimea și-a imaginat că paplitatea era pe punctul de a muri și s-a întrebat dacă Pius al VI-lea nu era ultimul pontif și dacă sfârșitul secolului al XVIII-lea nu era remarcabil prin căderea dinastiei papale. Dar Revoluția Franceză a fost începutul, nu sfârșitul judecății; Franța doar începuse să execute judecata, o judecată sigură și inevitabilă, dar lungă și persistentă, care va fi diversificată prin multe incidente stranii și din când în când printr-o aparentă scăpare, o judecată care va fi prelungită prin multă durere și multă înjosire”.

((540))

Nu trebuie să ne așteptăm ca strâmtorarea care se apropie să fie mai puțin amară și severă ca aceste două ilustrații, ci mai groaznică și mai generală; pentru că (1) condițiile zilei prezente îl face pe fiecare membru al structurii sociale mai dependent decât oricând înainte, nu numai în privința noilor condiții de confort și lux, ci și în privința celor strict necesare vieții. Numai întreruperea traficului pe căile ferate timp de o săptămână ar însemna foamete în marile noastre orașe; și anarhia generală ar însemna paralizia fiecărei industrii dependente de comerț și de încredere. (2) Domnul declară în mod special că strâmtorarea viitoare va fi „cum n-a mai fost de când sunt popoarele” — și nici nu va mai fi după aceea. Dan. 12:1; Ioel 2:2; Mat. 24:21.

Dar în timp ce nu este nici o speranță ca această strâmtorare să fie evitată, în Scripturi sunt date instrucțiuni pentru acele persoane care se vor ascunde de furtuna care vine.

(1) Credincioșilor din Biserică le este promisă eliberarea înainte de a izbucni forța deplină a furtunii. (2) Toți cei care iubesc dreptatea și urmează pacea trebuie săși pună cu sârguință casa în ordine, așa cum îndrumă Cuvântul Domnului, care spune: „Până nu se împlinește hotărârea — ca pleava trece timpul — până nu vine peste voi mânia aprinsă a Domnului ...! Căutați pe Domnul, toți cei smeriți din țară, care faceți ce este drept înaintea Lui! Căutați dreptatea, căutați smerenia! Poate că veți fi ascunși în ziua mâniei Domnului”. Țef. 2:2, 3.

Pentru ca toți să poată fi treziți în privința situației, profetul Ioel cheamă pe cei care văd aceste lucruri să dea alarma, zicând: „Sunați din trompetă în Sion! Sunați un semnal pe muntele Meu cel sfânt [creștinătate — pretinsul munte sfânt sau împărăție a Domnului], ca toți locuitorii țării să tremure. Căci vine ziua Domnului, este aproape” (Ioel 2:1). „Peste cei răi”, zice psalmistul, Dumnezeu „plouă primejdiile; foc și pucioasă [simbol al necazului și al nimicirii] și un vânt dogoritor, iată paharul de care au ei parte. Căci Domnul este drept, iubește dreptatea”. Ps. 11:3-7.

((541))

Bătălia acestei zile mari a Dumnezeului Celui Atotputernic va fi cea mai mare revoluție pe care a văzuto lumea vreodată, fiindcă va fi una în care va fi implicat fiecare principiu al dreptății; pentru că în judecata națiunilor, la fel ca în judecata indivizilor, „nu este nimic ascuns care nu va fi descoperit și nimic tăinuit care nu va fi cunoscut” (Mat. 10:26). Iată cum, chiar acum, lumina pătrunzătoare a inteligenței generale descoperă izvoarele ascunse ale intrigii politice, ale politicii financiare, ale pretențiilor religioase etc., și cum toate sunt aduse pe banca acuzaților, și atât de către oameni cât și de către Dumnezeu sunt declarate corecte sau incorecte, când sunt judecate după învățăturile Cuvântului lui Dumnezeu — după regula de aur, după legea iubirii, după exemplele lui Cristos etc., toate acestea ajungând la proeminență atât de remarcabilă în discuțiile din aceste timpuri.

Bătălia zilei celei mari, ca orice război revoluționar, își are etapele ei de dezvoltare treptată. În spatele fiecărui indiciu de conflict se află cauzele care-l inspiră, nedreptățile naționale și individuale reale sau închipuite; apoi vine o evaluare adâncă a acelor nedreptăți din partea celor care suferă din pricina lor; apoi în general urmează diferite încercări de reformă, care, dovedindu-se ineficiente, duc la mari controverse, războaie de cuvinte, dezbinări, conflict de opinii și în final la răzbunare și la luptă cu arme. Astfel este ordinea Bătăliei Marii Zile a Dumnezeului Celui Atotputernic. Caracterul ei general este acela al unei lupte a luminii împotriva întunericului, a libertății împotriva asupririi, a adevărului împotriva erorii. Întinderea ei va fi în toată lumea — țăranul împotriva prințului, strana împotriva amvonului, munca împotriva capitalului: asupriții înarmați împotriva nedreptății și tiraniei de orice fel; și asupritorii înarmați pentru apărarea a ceea ce ei au considerat de mult a fi drepturile lor, chiar și atunci când au văzut că erau încălcări ale drepturilor altora.

((542))

Marea armată a domnului

În capitolele anterioare am observat lucrarea de pregătire a conflictului din această zi rea — organizarea, echiparea și instruirea imenselor armate, construirea marilor flote, inventarea noilor și uimitoarelor mașini de război, producerea noilor și puternicelor explozive și atragerea resurselor naționale din fiecare țară pentru scopul echipării militare; și am observat murmurul națiunilor înfuriate în timp ce toate stau înarmate până în dinți, mânioase una pe alta.

Văzând aceste milioane de războinici înarmați și disciplinați, întrebăm: Care din aceste oștiri puternice este acea armată pe care profeții o indică a fi marea armată a Domnului? Se pot referi profețiile la vreuna dintre acestea? Și dacă da, în ce sens pot fi ele considerate a fi armata Domnului, deoarece nici una dintre ele nu este însuflețită de spiritul Său? Sau se pot ele referi la poporul lui Dumnezeu, soldații crucii, despre ale căror arme apostolul Pavel spune că nu sunt carnale, ci puternice, prin dărâmarea oricăror întărituri? (2 Cor. 10:3-5). Se poate oare ca „sabia Duhului, care este Cuvântul lui Dumnezeu” (Efes. 6:17), în mâinile poporului lui Dumnezeu, care este umplut cu Spiritul Său, să realizeze marea lucrare de răsturnare a tuturor împărățiilor acestei lumi și de predare a lor lui Cristos ca stăpânire veșnică?

Ar fi bine să fie așa! Dar că nu acesta va fi cazul am văzut deja, din previziunea profetică și din semnele timpului. Dimpotrivă, protestele și avertizările celor drepți sunt tot timpul ignorate de lume și neamurile continuă să umble în întuneric, și în consecință toate temeliile pământului (ale structurii sociale actuale) sunt scoase din locul lor (Ps. 82:5), punând astfel în primejdie întrega suprastructură socială care este acum teribil clătinată. „Am căutat să îngrijim Babilonul”, spune ((543)) profetul, „dar nu s-a vindecat. Părăsiți-l! [Ieșiți din mijlocul ei, poporul Meu — Apoc. 18:4] ... căci pedeapsa lui a ajuns până la ceruri și se înalță până la nori.” Ier. 51:9.

Evident nu sfinții sunt aceia care vor constitui marea armată a Domnului, la care se referă profeții, pentru răsturnarea împărățiilor acestei lumi: nici armele luptei lor nu sunt suficiente pentru acest scop. Armele lor sunt într-adevăr puternice, cum spune apostolul, printre cei care sunt influențați de ele. În adevăratul popor al lui Dumnezeu, care-și deschide inima cu sârguință la instrucțiuni, Cuvântul Lui este mai ascuțit decât orice sabie cu două tăișuri, cu adevărat „răsturnând raționamentele [imaginația umană] și orice înălțime care se ridică împotriva cunoașterii lui Dumnezeu, și orice gând făcându-l rob ascultării de Hristos” (2 Cor. 10:4, 5); dar armele acestei lupte nu acționează în acest fel asupra lumii. Mai mult, armata sfinților nu este o „armată mare”, ci o „turmă mică”, după cum a numit-o Însuși Domnul nostru. Compară cu Luca 12:32; Ioel 2:11.

Să ascultăm descrierea profetică a acestei armate:

„Un popor mare și puternic, cum n-a mai fost vreodată și nici nu va mai fi în decursul anilor, generație după generație. Focul mănâncă înaintea lui și flacăra pâlpâie după el. Înaintea lui, țara era ca o grădină a Edenului și, după el, este un deșert părăsit: nimic nu-i scapă. Parcă sunt niște cai și aleargă ca niște călăreți. Vin uruind ca niște care, sărind pe vârfurile munților [împărățiilor], ca o flacără de foc care mistuie miriștea; par un popor puternic, așezați în linie de bătaie.

Popoarele tremură înaintea lor și toate fețele devin palide. Aleargă ca niște viteji, se urcă pe ziduri ca niște războinici, fiecare își vede de drumul lui și nu se abate din rândul lui. Nu se împing unii pe alții, fiecare își ține șirul, se năpustesc printre săgeți și nu se opresc din mers. ((544)) Se răspândesc în cetate, aleargă pe ziduri, se suie pe case și intră pe ferestre ca un hoț. Înaintea lor pământul [ordinea socială actuală] se cutremură, cerurile [puterile eclesiastice] se zguduie, soarele și luna [influențele luminătoare ale Evangheliei și ale Legii Mozaice] se întunecă [necredința generală devenită predominantă] și stelele [luminile apostolice (Apoc. 12:1) se vor întuneca] își pierd strălucirea [noaptea întunecată în care nimeni nu va putea lucra va fi venit — Ioan 9:4; Isa. 21:9,11,12]. Domnul face să tune glasul Lui înaintea armatei Sale, căci tabăra Lui este foarte mare și Cel care împlinește cuvântul este puternic. Dar mare este ziua Domnului și foarte înfricoșătoare: cine o poate suferi?” Ioel 2:2-11.

Această armată a Domnului trebuie să se confrunte cu teribilele condiții din ziua cea rea, când elementele temute care se pregătesc acum pentru conflict, foc, vor ajunge la culmea pregătirii lor. Această armată este cea care sub providența conducătoare a Domnului va răsturna tronurile împărățiilor și va distruge puterea împărățiilor neamurilor (Hagai 2:22). Dar unde se află o astfel de armată? Va fi armata germană, franceză, engleză, rusă, sau a Statelor Unite? O armată atât de mare cum este descrisă aici de profet și una care va îndeplini lucruri atât de uimitoare, iar aceasta, așa cum este indicat, în cei câțiva ani care au mai rămas din această perioadă remarcabilă de seceriș, probabil există în prezent și este în curs de pregătire pentru lucrarea de măcel viitoare. Descrierea profetului nu este aceea a unei gloate nedisciplinate, care ar putea fi ușor de biruit de către cei educați în arta războiului; ci este aceea a unei oști puternice cu un mare grad de disciplină.

Unde deci, întrebăm noi, se află o astfel de armată, în instruire și antrenare actuală? O armată înaintea căreia pământul [societatea] se va cutremura și cerurile ((545)) [eclesiasticismul] se vor zgudui (Ioel 2:10); care se va desfășura cu îndrăzneală împotriva forțelor conservatoare ale creștinătății, atât civile cât și eclesiastice, și care speră chiar să se descurce cu puterea ei actuală? Unde este armata care în viitorul apropiat va îndrăzni să nege doctrinele de mult onorate ale creștinătății, politicianismul și clericalismul ei? Care va ignora supărată toate anatemele ei, va disprețui toate ordinele ei și va azvârli înapoi toate tunetele ei de autoritate și de putere organizată? Care va înfrunta urletul artileriei ei vezuviene, va sfida proiectilele ei de gloanțe și obuze, își va face drum prin flotele ei de armamente navale, și, smulgând diademele de pe capetele încoronate, va răsturna împărățiile în inima mării? Care va aprinde cerurile și va topi pământul de marea căldură, prefăcând astfel vechea ordine de lucruri într-o vastă ruină universală, așa cum a fost prezis de profeți?

Că o astfel de armată se formează și se pregătește pentru conflictul disperat, noi suntem în mod convingător asigurați atât de semnele timpurilor cât și de „cuvântul sigur al prorociei”. Și recunoașterea acestui fapt (fără vreo referire sau vreo cunoaștere a cuvântului prorociei) este ceea ce umple acum inima creștinătății de presimțiri întunecate, șii împinge pe oamenii de stat de pretutindeni să ia măsuri extraordinare pentru protecție și apărare.

Dar tocmai în măsurile de autoapărare întocmite de „puterile care sunt” există poate o capcană de care ele nu-și dau seama. Armatele de care depind pentru a se apăra, să se țină minte, sunt armate formate din oameni obișnuiți: aceste milioane de războinici disciplinați au soții, fii și fiice, frați și surori, verișori și prieteni în rândurile oamenilor obișnuiți, de ale căror interese sunt legate interesele lor proprii prin legături naturale puternice; iar slujirea tronurilor și împărățiilor este ((546)) asigurată numai prin ordine imperative și este făcută suportabilă prin remunerare, pe care ajung repede s-o considere ca o compensație nesatisfăcătoare pentru greutățile și privațiunile pe care trebuie să le sufere ei și familiile lor, să nu mai menționăm pericolele pentru viață și corp și sănătate și fericire. An de an aceste oști înarmate sunt tot mai puțin orbite de „gloria” războiului, tot mai conștiente de suferințele și privațiunile lui și tot mai puțin devotate puterilor suverane care le comandă serviciile, în timp ce armatele de truditori ale oamenilor de rând de acasă devin tot mai iritate și mai nesatisfăcute de soarta lor, și tot mai temătoare de viitor.

Toate aceste lucruri sunt indicii cel puțin ale unei posibilități că în criza care se apropie, oștile bine înarmate și disciplinate ale creștinătății își pot întoarce puterea împotriva autorităților care le-au adus în existență, în loc să le susțină și să le păstreze. Că o astfel de posibilitate n-a fost cu totul trecută cu vederea de către conducători, este dovedit prin faptul că în Rusia, când foametea a bântuit și a condus pe oamenii de rând la revolte, faptele în privința ei au fost cu sârg ascunse de prietenii și frații lor din armata rusă, iar soldații detașați pentru înăbușirea revoltelor au fost din districte îndepărtate.

Exact ce anume condiții și împrejurări vor fi folosite de Domnul drept „vocea” poruncii Sale ca să pună în mișcare această armată puternică, nu putem presupune clar acum, dar noi trăim într-o zi când istoria se scrie rapid; și pe principii generale n-ar fi nerațional să așteptăm mișcări în această direcție în orice moment. Dar în studiile noastre anterioare (Vol. II și III) am văzut că Dumnezeu are un timp stabilit pentru fiecare aspect al planului Său și că noi suntem chiar acum în această „Zi de Răzbunare”, care este o perioadă de patruzeci de ani; că ea a început în octombrie 1874 și se va sfârși foarte curând. Anii ((547)) amenințători deja trecuți din această „zi” au pus desigur o temelie largă și adâncă în biserică, în stat, în finanțe și în condițiile și sentimentele sociale pentru marile evenimente prezise în Scripturi. Acestea sunt deja ca o umbră deasupra lumii și este tot atât de sigur că vin, după cum este de sigur că au fost prezise. Foarte puțini ani ar părea să fie timp din belșug pentru împlinirea lor completă. Deja „oamenii își dau sufletul de groază, în așteptarea [în continuare a] celor ce vin pe pământ”.

Profețiile aduse în atenția noastră și vestite public de la începutul acestei „Zile de Răzbunare” ajung rapid la împlinire; și, după cum s-a arătat în capitolele precedente, toți oamenii pot vedea ceva din contururile întunecate ale necazului care se apropie tot mai mult, până când acum se pare că societatea este ca iasca, gata numai de chibrit — ca un depozit de praf de pușcă, gata de explozie în orice moment — ca o armată organizată, gata de asalt la un ordin. Dar bine a scris Shakespeare:

„Este o divinitate care ne formează soarta,
Croind-o în mare cum voim noi”.

Omenirea în general este în necunoștință de interesul Domnului în această bătălie: și aproape toți concurenții își încing armele pentru interese personale și egoiste, la care ei își dau seama în mod corect că Domnul n-ar putea participa; și ca atare, în timp ce toți de toate părțile sunt gata să invoce binecuvântarea Domnului, puțini contează pe ea — toți par să se bazeze pe ei înșiși — pe organizarea, pe numărul lor etc. Nimeni nu va fi mai surprins decât „puterile cerurilor”, cei mari din controlul eclesiastic actual, care, umblând să stabilească un plan al lor pentru Domnul, I-au neglijat planul revelat în Cuvântul Său. Pentru aceștia lucrarea Domnului din următorii câțiva ani va fi într-adevăr o „lucrare neobișnuită”. Să auzim Cuvântul Domnului asupra acestui subiect:

((548))

„Căci Domnul Se va scula ca la Muntele Perațim și Se va mânia ca în Valea Gabaonului, ca să-Și facă lucrarea, lucrarea Lui neobișnuită, ca să-Și împlinească lucrul, lucrul Lui nemaiauzit. ... Căci am aflat de la Stăpânul, Domnul oștirilor, că nimicirea [o expirare, o mistuire] întregii țări este hotărâtă.” Isa. 28:21, 22.

Sistemul social, „pământul”, „elementele”, „cursul naturii”, nu pot fi aprinse până când Domnul permite să se pună chibritul: marea bătălie decisivă nu poate începe până când marele „Mihail”, „Căpetenia mântuirii noastre”, Se ridică și dă ordin (Dan. 12:1), chiar dacă vor fi înainte încăierări frecvente pe toate liniile. Iar marea Căpetenie Își informează legiunea Sa regală, Biserica, o informează că dezastrul, chiar dacă este iminent, nu poate avea loc până când, „garda regală”, „turma mică”, „aleșii”, au fost toți „pecetluiți” și „adunați”.

Între timp să ne amintim descrierea inspirată a acestui timp de necaz, făcută de apostol — că va fi ca durerile peste femeia însărcinată, în spasme sau convulsii de necaz, între ele cu intervale care le prescurtează. Chiar așa a fost până acum; și fiecare spasm viitor va fi mai sever, până la ultimul chin în care ordinea nouă se va naște în agonia de moarte a instituțiilor actuale.

În măsura în care Domnul a lăsat în general lumea să-și urmeze cursul său propriu în cei șase mii de ani trecuți — cu excepția cazului lui Israel — intervenția Sa li se va părea acum cu atât mai ciudată și mai „neobișnuită” celor care nu înțeleg schimbările dispensaționale cuvenite la introducerea mileniului al șaptelea. Dar în această „bătălie” El va face ca mânia oamenilor (și ambiția și egoismul lor) să-L laude și săL servească, iar restul va restrânge. Cu multă îndelungă răbdare El a permis lunga domnie a păcatului, a egoismului și a morții, pentru că aceasta a putut fi folosită pentru încercarea Bisericii Sale alese și pentru a învăța pe toți ((549)) oamenii că „păcatul este peste măsură de păcătos”. Dar văzând că lumea în general disprețuiește legea Lui de iubire și de adevăr și de dreptate, El intenționează o disciplinare generală înainte de a administra lecția următoare, care va fi o ilustrație practică a beneficiilor dreptății, sub Împărăția Milenară a iubitului Său Fiu.

În timp ce Domnul interzice poporului Său să lupte cu arme carnale și în timp ce declară că El este un Dumnezeu al păcii, un Dumnezeu al ordinii și al iubirii, El declară și că este un Dumnezeu al dreptății și arată că păcatul nu va triumfa veșnic în lume, ci va fi pedepsit. „Răzbunarea este a Mea, Eu voi răsplăti, zice Domnul” (Rom. 12:19; Deut. 32:35). Și când ridică judecata împotriva popoarelor, răzbunându-Se pe toți cei răi, El Se declară „războinic”, „viteaz în luptă” și având o „mare armată” sub porunca Sa. Și cine poate da asigurarea că mulțimile care compun acum oștile aranjate ale creștinătății nu vor constitui atunci marea armată care-și va arunca puternica forță împotriva întăriturilor ordinii sociale actuale? Exod. 15:3; Ps. 24:8; 45:3; Apoc. 19:11; Isa. 11:4; Ioel 2:11.

„Domnul înaintează ca un viteaz, Își stârnește gelozia ca un om de război; înalță glasul, strigă, Își arată puterea împotriva vrăjmașilor Săi.” Strigătul și urletul marii Sale armate, și succesul ei în realizarea scopurilor Lui revoluționare, El Și le atribuie Sieși; pentru că ele realizează, chiar dacă fără să știe, lucrarea Sa de nimicire. El zice: „Am stat mult timp liniștit, am tăcut și M-am abținut. Dar acum voi striga ca o femeie în durerile nașterii, voi gâfâi și voi răsufla”. Isa. 42:13, 14.

Dar în Scripturi există aluzii că mai pot fi și alții în afara oștilor revoltate ale creștinătății care vor face parte din marea armată a Domnului. Și Domnul, prin profetul Ezechiel, referindu-Se la acest timp și la calamitățile viitoare ale creștinătății, spune:

((550))

„O voi da de jaf în mâinile străinilor și ca pradă nelegiuiților pământului; și ei o vor profana. ... Pregătiți lanțurile [legații, uniți-i împreună; să facă o cauză comună]! Căci țara este plină de omoruri și cetatea [Babilonul, creștinătatea] este plină de violență. Voi aduce popoarele cele mai rele, ca să pună mâna pe casele lor; voi pune capăt mândriei celor puternici și sfintele lor locașuri [locurile lor sacre, instituțiile lor religioase etc.] vor fi profanate”. Ezec. 7:13-24.

Acestea pot fi înțelese că ridicarea maselor creștinătății în anarhie, în timpul predominării lipsei de lege, va fi extrem de brutală și de sălbatică, așa încât va depăși toate barbariile invaziilor păgâne — cum a fost cazul în Revoluția Franceză. Sau poate însemna o ridicare a popoarelor din China, India și Africa împotriva creștinătății — o sugestie făcută deja de presa publică în privința reînsuflețirii Turciei și a ridicării milioanelor de mahomedani. Opinia noastră este însă că „popoarele cele mai rele” sunt cei din creștinătate care sunt „fără Dumnezeu” și fără sentimente sau speranțe creștine; care până acum au fost restrânși și ținuți în frâu de ignoranță, superstiție și frică, dar care în zorile secolului al douăzecilea pierd rapid influențele restrictive.

Domnul, prin providența Sa conducătoare, va prelua comanda generală a acestei armate mari de nemulțumiți — patrioți, reformatori, socialiști, moraliști, anarhiști, ignoranți și disperați — și va folosi speranțele, frica, nebuniile și egoismul lor conform înțelepciunii Sale divine, ca să realizeze marile Sale scopuri în răsturnarea instituțiilor actuale și în pregătirea omului pentru Împărăția Dreptății. Numai pentru acest motiv este numită „Marea armată a Domnului”. Nici unul dintre sfinții Săi — nici unul dintre cei care sunt conduși de Spiritul lui Dumnezeu ca fii ai lui Dumnezeu nu trebuie să aibă ceva de-a face cu acea parte a „bătăliei”.

((551))

Condițiile acestei bătălii sunt fără precedent

Potrivit prezicerilor profeților, condițiile acestei bătălii vor fi fără precedent în istorie. După cum a fost deja sugerat, această luptă finală este grăitor înfățișată în simboluri în Psalmul 46. (Compară și Ps. 97:2-6; Isa. 24:19-21; 2 Pet. 3:10.) Dealurile (guvernele mai puțin înalte, mai puțin autocrate) se topesc deja ca ceara; ele își mențin încă forma, dar pe măsură ce pământul (societatea) se încălzește, ele cedează la cerințele lui, coborând puțin câte puțin la nivelul cerinței populare. Marea Britanie este o bună ilustrație a acestei clase. Munții înalți (reprezentând guvernele autocrate) vor fi „zguduiți” de revoluții și în cele din urmă vor fi duși „în inima mărilor” — pierduți complet în anarhie. Deja „valurile mării urlă” împotriva întăriturilor sistemului social actual: curând pământul (structura socială actuală) se va clătina și se va împletici ca un om beat, străduinduse în zadar să se îndrepte, să-și mențină temelia și să se restabilească: curând va fi cu totul „răsturnat”, ca să dea locul „pământului nou” (noii ordini sociale) în care va predomina dreptatea, justiția.

Va fi imposibil să se restabilească ordinea actuală: (1) fiindcă evident ea a durat mai mult decât a fost utilă și este inechitabilă sub condițiile de acum; (2) datorită răspândirii generale a cunoștinței laice; (3) fiindcă descoperirea că preoțimea de mult a orbit și a încătușat masele cu eroare și cu frică va duce la o lipsă generală a respectului pentru toate pretențiile și învățăturile religioase, ca ale unor escroci descoperiți; 4) fiindcă oamenii religioși în general, nediscernând că a venit timpul lui Dumnezeu pentru o schimbare de dispensație, vor ignora rațiunea, logica, justiția și Scriptura în apărarea ordinii actuale de lucruri.

Puțină importanță va avea atunci faptul că cerurile eclesiastice (puterile religioase, papală și protestantă) se vor ((552)) fi apropiat ca un sul (Isa. 34:4; Apoc. 6:14). Puterea religioasă combinată a creștinătății va fi complet inutilă împotriva valului crescând al anarhiei când va fi atinsă criza îngrozitoare. În fața marii armate „toată oștirea cerurilor [biserica nominală] piere, cerurile sunt făcute sul ca o carte [cele două corpuri mari care constituie cerurile eclesiastice, adică papalitatea și protestantismul, deoarece cele două capete distincte ale sulului se apropie rapid unul de altul, unindu-se, după cum am văzut] și toată oștirea lor cade [cade, nu toată deodată, ci treptat, dar rapid], cum cade frunza de viță, cum cade frunza de smochin” (Isa. 34:4); și în final aceste „ceruri aprinse vor fi distruse și elementele [din care sunt compuse] arzând cu căldură se vor topi”. 2 Pet. 3:12.

„Căci vor fi ca niște mănunchiuri de spini încâlciți [protestantismul și papalitatea nu se vor putea asimila niciodată, fiecare va fi un spin în coasta celuilalt] și tocmai când vor fi beți de vinul lor [îmbătați de spiritul lumii], vor fi mistuiți de foc [vor fi copleșiți în marea strâmtorare, și, ca sisteme religioase, vor fi complet nimiciți], ca o miriște uscată”; pentru că Domnul „le va pune capăt: nenorocirea nu va veni de două ori”. Binecuvântată promisiune! „«Căci iată, vine ziua care va arde ca un cuptor! Toți cei mândri și toți cei răi vor fi ca miriștea; ziua care vine îi va arde», zice Domnul oștirilor, «și nu le va lăsa nici rădăcină, nici ramură» [pentru dezvoltare ulterioară].” Naum 1:9, 10; Mal. 4:1.

„Timpul de necaz pentru Iacov”

În timp ce strâmtorarea și necazul din această zi a Domnului vor fi întâi și în mod special peste creștinătate, și în cele din urmă peste toate popoarele, explozia finală, suntem informați de profetul Ezechiel (38:8-12), va fi peste poporul Israel readunat în Palestina. Profetul pare să ((553)) indice o readunare a lui Israel în Palestina în această perioadă de seceriș, mult mai mare decât a avut loc până acum. El îi prezintă ca fiind adunați acolo dintre popoare în număr mare și având bogăție considerabilă, locuind locurile înainte pustii și toți trăind în siguranță în timp ce restul lumii va fi în cea mai violentă agitație. Ezec. 38:11, 12.

Toți oamenii sunt martorii faptului că o astfel de adunare a Israelului în Palestina a început, dar este foarte evident că exodul lor din alte țări va trebui să primească un impuls mare și neașteptat pentru a împlini această profeție în cadrul timpului stabilit. Exact ce anume va fi acest impuls, rămâne încă de văzut; dar că în mod sigur va veni este indicat mai departe prin cuvintele profetului Ieremia — 16:14-17, 21.

„«Iată, vin zile», zice Domnul, «când nu se va mai zice: Viu este Domnul, care a scos din țara Egiptului pe fiii lui Israel! Ci se va zice: Viu este Domnul, care a scos pe fiii lui Israel din țara de la miazănoapte [Rusia?] și din toate țările undei izgonise!» Căci îi voi aduce înapoi în țara lor, pe care o dădusem părinților lor. «Iată, trimit o mulțime de pescari», zice Domnul, «și-i vor pescui; și după aceea, voi trimite o mulțime de vânători și-i vor vâna pe toți munții și pe toate dealurile și în crăpăturile stâncilor. Căci ochii Mei sunt cu luare aminte la toate căile lor; ele nu sunt ascunse înaintea feței Mele și nelegiuirea lor nu este ascunsă de privirile Mele. ... De aceea, iată, le arăt de data aceasta și-i fac să cunoască mâna Mea și tăria Mea; și vor cunoaște că Numele Meu este Domnul.”

Că Domnul este cu prisosință capabil să realizeze acest lucru, noi n-avem nici o îndoială. În fiecare țară întrebarea, „ce să facem cu evreul?” este o întrebare complicată, care, în vreun fel de criză din viitorul apropiat, produsă brusc prin providența conducătoare a Domnului, va conduce fără ((554)) îndoială, așa cum este indicat de profet, la ceva acțiune conjugată din partea națiunilor pentru ai trimite prompt în țara făgăduinței. Și, așa cum au plecat în grabă din Egipt, cu vitele și cu bunurile lor și ajutați de egipteni care au zis, „Sculați-vă, ieșiți din mijlocul poporului meu ... . Luați-vă și oile și boii, cum ați zis, duceți-vă”, și cum Domnul a dat poporului favoare în ochii egiptenilor, așa încât ei le-au dat tot ce au cerut, lucruri de argint, de aur și haine (Exod. 12:31-36), tot așa, în exodul următor, prezis de profeți, ei nu vor fi trimiși fără nimic, ci se pare că asupra neamurilor se va face ceva presiune care va avea un rezultat favorabil pentru Israel, împlinind astfel profeția de mai sus a lui Ezechiel.

Acest neam întreprinzător, odată stabilit în țara făgăduinței și astfel separat, pentru un timp cel puțin, de strâmtorarea popoarelor atât de larg răspândită în toate celelalte părți, se va adapta repede la noua situație și locurile până atunci pustii vor fi iarăși locuite.

Dar încă un val de suferință trebuie să treacă peste acest popor pedepsit; căci, potrivit profetului, conflictul final al bătăliei zilei celei mari va fi în Palestina. Relativa liniște și prosperitate a Israelului readunat aproape de sfârșitul acestei zile de necaz, precum și starea lor aparent fără apărare, curând vor stimula geloziile și vor provoca la pradă alte popoare. Și când legea și ordinea vor dispărea, Israelul va fi în cele din urmă asediat de oștile jefuitorilor nemiloși, numiți de către profet oștile lui Gog și Magog (Ezec. 38), și mare va fi necazul Israelului lipsit de apărare. „Vai!”, zice profetul Ieremia, „căci ziua aceea este mare; nici una n-a fost ca ea! Este timpul de necaz pentru Iacov; dar Iacov va fi salvat din el.” Ier. 30:7.

Oștile lui Gog și Magog sunt reprezentate zicând ca un singur om: „Mă voi sui împotriva țării acesteia cu sate fără ziduri, voi năvăli peste oamenii aceștia liniștiți, care stau ((555)) fără grijă în locuințele lor, toți în locuințe fără ziduri, și neavând nici zăvoare, nici porți! Mă voi duce să iau pradă și să fac jaf, să pun mâna pe aceste dărâmături locuite din nou, pe poporul acesta strâns din mijlocul popoarelor, care are turme și bunuri și locuiește în mijlocul pământului” (Ezec. 38:11-13). Profetul, prezicând aceste evenimente ca și când s-ar adresa acestor oști, zice: „Și vei veni din adâncurile miazănoaptei [Europa și Asia sunt la nordul Palestinei], tu și multe popoare cu tine, toți călare pe cai, o mulțime mare și o armată puternică. Vei înainta împotriva poporului Meu Israel, ca un nor care acoperă țara. În zilele din urmă [evident scena de încheiere a timpului de necaz] te voi aduce împotriva țării Mele, ca să Mă cunoască popoarele, când voi fi sfințit în tine [pus deoparte, distins ca învingătorul tău] sub ochii lor, Gog!” Ezec. 38:15, 16.

În mijlocul necazului Dumnezeu Se va descoperi ca apărătorul lui Israel, ca în timpurile vechi, când favoarea Lui era cu ei ca națiune. Situația lor extremă va fi ocazia Lui, și atunci le va fi îndepărtată orbirea. Citim: „Voi strânge toate popoarele [reprezentate prin oștile lui Gog și Magog] să lupte împotriva Ierusalimului. Cetatea va fi luată, casele vor fi jefuite și femeile batjocorite; jumătate din cetate va merge în captivitate, dar rămășița poporului nu va fi luată din cetate. Și Domnul Se va arăta și va lupta împotriva acestor popoare, cum S-a luptat în ziua bătăliei” (Zah. 14:2, 3). Isaia (28:21), referindu-se la același lucru, dă ca exemplu eliberarea lui Israel de filisteni de către Domnul la Perațim și de amoriți la Gabaon, zicând: „Căci Domnul Se va scula ca la Muntele Perațim și Se va mânia ca în Valea Gabaonului”. Vezi 2 Sam. 5:19-25; 1 Cron. 14:10-17; Ios. 10:10-15 — cum Dumnezeu na depins de abilitatea sau de calitățile militare umane, ci Și-a luptat bătălia în felul Său. La fel și în această luptă mare, Dumnezeu va aduce eliberare la timpul și în felul Său.

((556))

În profeția lui Ezechiel (38:1-13) Domnul numește pe actorii principali ai luptei din Palestina, dar nu putem fi prea siguri de identificările pe care le facem noi. Magog, Meșec, Tubal, Gomer, Togarma, Iavan, Tarșiș au fost nume ale copiilor lui Iafet, fiul lui Noe — care se presupune că au fost coloniștii inițiali ai Europei. Șeba și Dedan au fost descendenții lui Ham, fiul lui Noe — care se presupune că au fost coloniștii inițiali ai Africii de Nord. Avraam și urmașii lui (Israel) au fost descendenții lui Sem, fiul lui Noe, și se presupune că s-au așezat în Armenia — Asia de Vest. (Vezi Gen. 10:2-7.) Aceasta pare să indice într-un mod general că atacul va veni din Europa — „adâncurile miazănoaptei” — de la popoare amestecate, aliate.

Distrugerea copleșitoare a acestor vrăjmași ai Israelului (aducând sfârșitul timpului de strâmtorare și timpul stabilirii Împărăției lui Dumnezeu) este grăitor descrisă de către profetul Ezechiel (38:18 la 39:20). Poate fi comparată numai cu teribila distrugere a lui faraon și a oștilor sale, când au încercat să ia înapoi în stăpânire pe Israel, pe care Dumnezeu îl elibera. În acest aspect și eliberarea lui Israel va fi „ca în ziua când ai ieșit din țara Egiptului” — „lucruri minunate”. Mica 7:15.

După ce descrie că venirea acestei armate din părțile de miazănoapte împotriva Israelului (readunat în Palestina „în ziua aceea”, care „are bunuri”, „care stau fără grijă”) va fi neașteptată și „ca un nor care acoperă țara” (Ezec. 38:1-17), mesajul este: „Așa vorbește Stăpânul Domnul: «Nu ești tu acela despre care am vorbit odinioară, prin slujitorii Mei, prorocii lui Israel, care au prorocit în acele zile, cu mulți ani în urmă, că te voi aduce împotriva lor?»” Apoi Domnul declară nimicirea intenționată a oștirii rele; și descrierea pare să indice că aceasta va fi îndeplinită printr-o izbucnire de gelozie, revoluție și anarhie printre diferitele elemente care compun marea ((557)) armată amestecată: o revoluție și un conflict care vor cuprinde tot ce va mai rămâne din guvernele de acasă ale diferitelor popoare, și vor completa insurecția și anarhia universală — marele cutremur din Apocalipsa 16:18-21.

Mărturia tuturor profeților este că puterea lui Dumnezeu va fi atât de minunat manifestată în eliberarea lui Israel, prin faptul că va lupta pentru israeliți (și în același timp pentru toți), cu arme pe care nici o putere umană nu le va putea controla — inclusiv molime și diferite calamități — vărsate peste cei răi (vrăjmașii lui Israel și împotrivitorii lui Dumnezeu) până când toată lumea va ști degrabă că Domnul a acceptat pe Israel iarăși în favoarea Sa și a devenit Împăratul lor, ca în timpurile vechi; și curând atât ei cât și Israelul vor învăța să aprecieze Împărăția lui Dumnezeu, care va deveni repede dorința tuturor neamurilor.

Profetul Ezechiel (39:21-29), ca purtător de cuvânt al Domnului, spune despre rezultatul glorios al acestei victorii și despre rezultatele pentru Israel și pentru toată lumea, zicând:

„Îmi voi arăta slava între popoare; și toate popoarele vor vedea judecățile pe care le voi face și pedepsele cu care îi va lovi mâna Mea. Cei din casa lui Israel vor ști că Eu sunt Domnul, Dumnezeul lor, din ziua aceea și de atunci înainte. Și popoarele vor cunoaște că din cauza nelegiuirilor ei a fost dusă casa lui Israel în captivitate, din cauza necredincioșiei față de Mine [respingându-L pe Cristos — Rom. 9:29-33]; de aceea le-am ascuns fața Mea și i-am dat în mâinile vrăjmașilor lor [de-a lungul secolelor dispensației creștine], ca să cadă toți uciși de sabie. Le-am făcut după necurățiile lor și după fărădelegile lor și le-am ascuns fața Mea.

De aceea [acum că această pedeapsă este completă], așa vorbește Stăpânul Domnul: «Acum voi aduce înapoi pe captivii lui Iacov, Mă voi îndura de toată casa lui Israel ((558)) [vie și moartă, „timpurile restabilirii” fiind venite — Fapt. 3:19-21] și voi fi gelos pentru Numele Meu cel sfânt. Atunci [astfel] își vor purta disprețul și toate necredincioșiile pe care le-au făcut împotriva Mea, când locuiau liniștiți în țara lor și când nu-i tulbura nimeni. Când îi voi aduce înapoi dintre popoare și îi voi strânge din țara vrăjmașilor lor, voi fi sfințit de ei înaintea multor popoare. Și vor ști că Eu sunt Domnul, Dumnezeul lor, care-i lăsasem să fie duși în captivitate printre popoare și care-i strâng iarăși în țara lor; nu voi mai lăsa pe nici unul din ei acolo și nu le voi mai ascunde fața Mea, căci voi turna Duhul Meu peste casa lui Israel», zice Stăpânul Domnul”. „Atunci, de la apus se vor teme de Numele Domnului și de la răsăritul soarelui, de slava Lui; când vrăjmașul va năvăli ca un torent, Duhul Domnului [de-a lungul Veacului Evanghelic — prin Israelul spiritual] îi va pune pe fugă. «Da, un Răscumpărător va veni pentru Sion [Biserica, „trupul lui Hristos”], pentru cei ai lui Iacov, care se vor întoarce de la păcatele lor», zice Domnul”. Isa. 59:19, 20. Compară cu Rom. 11:25-32.

„Domnul este bun, El este un loc de scăpare în ziua necazului; și El îi cunoaște pe cei care se încred în El.” Dar „cine poate sta înaintea indignării Lui? Și cine poate îndura mânia Lui aprinsă? ... El le va pune capăt [nelegiuirii]: nenorocirea nu va veni de două ori.” Naum 1:7, 6, 9.

Astfel prin bătălia zilei celei mari a Dumnezeului Celui Atotputernic întrega lume va fi pregătită pentru ziua cea nouă și pentru marea ei lucrare de restabilire. Chiar dacă ora timpurie este cu nori și cu întuneric dens, mulțumim lui Dumnezeu pentru asigurarea Sa binecuvântată că lucrarea de nimicire va fi o „lucrare scurtată” (Mat. 24:22), și că imediat după ea va începe să strălucească gloriosul Soare al Dreptății. „Pământul [vechea structură socială de acum] ... tremură ca o colibă pentru noapte” (Isa. 24:19, 20), pentru a face loc noii clădiri a lui Dumnezeu, cerurile și pământul nou în care locuiește dreptatea. 2 Pet. 3:13; Isa. 65:17.

((559))

De când au fost tipărite cele anterioare, ne-a venit în atenție un articol dintr-un număr vechi din Tribune, N. Y. (din 26 iunie 1897), chiar la subiect. Este atât de deplin în acord cu sugestia noastră în privința „marii oștiri a Domnului” acum în pregătire, încât facem loc pentru un extras, după cum urmează:

„Coroana sau poporul?
Ce li se poate cere să aleagă
unor armate din Europa în viitorul apropiat

Cu mai puțin de patruzeci de ani în urmă, în supunere față de poruncile suveranilor, trupele au întors armele împotriva poporului și au împușcat și au străpuns cu baioneta bărbați, femei și chiar copii, până ce sângele a curs ca apa pe străzile Berlinului, ale Vienei și ale multor capitale ale Bătrânului Continent. Cei pentru care au fost chemați militarii n-a fost o simplă gloată de derbedei și de răufăcători, ci cetățeni înstăriți și bine educați — profesioniști, comercianți, industriași, politicieni și legiuitori — de fapt tot acel element din care se compun ceea ce pe Bătrânul Continent sunt cunoscute ca „burghezie” și clasa mijlocie, care se străduiau să asigure drepturile politice promise solemn prin termenii constituțiilor decretate de respectivii lor conducători, dar pe care aceștia din urmă au refuzat să le pună în aplicare până au fost obligați de popor.

Aduși pe front în Italia

Dacă trupele ar fi solicitate să tragă în concetățenii lor, ar manifesta ele o supunere asemănătoare la porunca «Unsului Domnului»? Aceasta este o întrebare care în momentul actual ocupă, într-un grad mult mai mare decât ar fi înclinați să creadă oamenii din această țară, atenția capetelor încoronate din Europa și a fost adusă în ultimele câteva zile în fața publicului printr-o rezoluție supusă Parlamentului italian, prevăzând înlocuirea cuvântului «națională» cu «regală» în descrierea oficială a armatei. Argumentele prezentate de susținătorii ((560)) moțiunii, care a fost respinsă de către partida ministerială, care deține o majoritate în legislatură, au fost nu doar logice, ci și puternice, și nu pot să nu atragă puternic poporul Italiei și toate celelalte popoare civilizate, și trebuie desigur să-i fi oferit motive de gândire foarte serioase regelui Humbert și fratelui și surorii lui monarhi”.

[Articolul arată că, fără agitație specială, comanda armatei engleze fusese dată parlamentului în ultimii trei ani, reprezentat prin Ministerul de Război, în timp ce înainte armata fusese atașată direct coroanei datorită faptului că comandantul ei era un prinț de sânge regal, care deținea funcția ca reprezentant al reginei. Regina, în mod firesc, se pare că a căutat timp considerabil să rețină acest ultim reazem al suveranității, dar fără rezultat. În Franța de asemenea, gelozia poporului în privința controlului armatei este arătată prin faptul că numirea unui general în calitate de comandant-șef a fost refuzată, și controlul este ținut în mâinile Secretarului de Război în funcție, care reprezintă partidul pus la putere prin votul poporului. Articolul continuă:]

Un conflict iminent în Germania

Un conflict de acest fel nu mai este privit ca iminent în Italia. Dar nu se poate nega că există temeri de natura aceasta în Germania și mai ales în Prusia, unde monarhul și poporul se depărtează tot mai mult cu fiecare zi. Că Împăratul William anticipează o asemenea luptă este vizibil din toate cuvântările sale recente, ori de câte ori a avut ocazia să se adreseze trupelor sale, în mod remarcabil la Bielefeld săptămâna trecută, tema lui favorită fiind datoria soldaților de a fi gata să apere cu sângele lor pe suveranul lor și tronul său, nu atât de mult împotriva vrăjmașului străin, cât împotriva inamicilor dinăuntru granițelor imperiului și a inamicilor împărăției. Prezidând la ceremonia jurământului recruților, niciodată nu omite a le aminti că prima lor datorie este față de el, mai degrabă decât față de poporul care-i plătește, și niciodată nu ((561)) se satură să vorbească pe larg despre ceea ce el numește „haina regelui”, adică uniforma, pe care el, ca mulți alți suverani, vrea s-o considere ca livrea, nu a Statului, nici a Națiunii, ci a monarhului, față de care cel care o poartă este legat prin legături speciale de supunere, loialitate și ascultare oarbă, necondiționată. Și nu trebuie să se uite nici faptul că în toate cazurile de dispută între civili și militari, împăratul îi susține întotdeauna pe cei din urmă, chiar dacă se dovedește că ei sunt agresorii, și de fapt până la măsura fie a iertării, fie a comutării sentințelor întotdeauna îngăduitoare aplicate ofițerilor care, în timp ce erau beți, răneau grav și în unele cazuri ucideau civili neînarmați și inofensivi.

Atitudinea armatei germane

Care va fi atitudinea armatei dacă va avea loc lupta anticipată între Coroană și popor? În cercurile Curții și în cele oficiale din Berlin se crede că împăratul se va putea baza pe trupele sale. Dar această opinie nu este nicidecum împărtășită de popor, nici chiar de politicienii germani de frunte ai zilei. Armata nu mai este compusă, ca mai înainte, din țărani ignoranți, incapabili să citească, să scrie sau chiar să gândească pentru ei înșiși, ci din bărbați serioși, bine educați, care au fost învățați la școală care sunt drepturile și prerogativele constituționale pentru care bunicii și tații lor au luptat în zadar. De asemenea, ei știu destulă istorie ca să aprecieze faptul că în fiecare luptă dintre Coroană și popor întotdeauna acesta din urmă a sfârșit prin a fi victorios”.

((562))

Mânia lui Dumnezeu

Mânia lui Dumnezeu este severitatea Iubirii
Să vindece păcatul — este zelul neprihănirii
Să biruie răul — este remediul dreptății
Să aducă lumea pe calea vieții.
Mânia lui Dumnezeu este pedeapsa pentru păcat,
Potrivită pentru toată măsura încălcării;
Bine și drept deosebind
Între păcatele îndrăznețe și cele mai ușoare.
Mânia lui Dumnezeu nu îndurerează fără trebuință,
Nu-i doar răzbunătoare, numai ei să-și placă;
Ci ținta ei e scopul milei să atingă,
Să dezrădăcineze răul, binele să crească.
Mânia lui Dumnezeu este foc mistuitor,
Ce arde până când tot răul distruge,
Sau binele purifică; și nu se poate stinge
Până ce toate-s eliberate de a păcatului atingere.
Mânia lui Dumnezeu este nuiaua părintească a Iubirii,
Să disciplineze pe neascultător, să-l potolească
Și să-l aplece supus la voia lui Dumnezeu,
Pentru ca Iubirea să poată domni când toate lucrurile sunt făcute noi.
Mânia lui Dumnezeu nu va lovi vreodată-n zadar,
Și nici nu va-nceta cât timp păcatul mai există;
Până ce scopul îndurător al Domnului va fi-mplinit,
Și la dreptate și pace pământul va fi restabilit.