Vol. 21, Noiembrie-Decembrie 2013, Nr. 1

Filosofia experiențelor noastre zilnice

„Suferiți disciplinarea! Dumnezeu Se poartă cu voi ca și cu niște fii.

Căci care este fiul pe care nu-l disciplinează tatăl?” Evrei 12:7

R 5147 W. T. 15 decembrie 1912 (pag. 388-389)

Toate disciplinările sunt probe, dar nu toate disciplinările sunt în mod necesar pedepse. Noi trebuie să judecăm scopul experiențelor noastre prin examinarea de sine, astfel încât să putem constata dacă în purtarea noastră a fost ceva în dezarmonie cu voia Tatălui. În fiecare caz, experiența noastră este o probă a loialității inimii — în privința dispoziției noastre de a învăța lecțiile pe care Domnul caută să ne învețe și a recunoașterii sursei de unde vin acestea.

Încercările și dificultățile copilului consacrat al lui Dumnezeu nu trebuie evaluate ca rezultate ale neglijenței sau indiferenței divine față de interesele sale, ci mai degrabă ca ceea ce providența divină lucrează spre binele său. Cei care pot vedea chestiunea din acest punct de vedere, sunt astfel făcuți în stare să învețe cele mai utile lecții ale vieții, și astfel sunt pregătiți pentru viitorul glorios pe care Dumnezeu l-a pregătit pentru cei care își duc la bun sfârșit cu credincioșie Legământul de sacrificiu.

De obicei cuvântul disciplinare este folosit pentru a semnifica corectare pentru o faptă rea. Dar în Biblie acesta este folosit pentru a transmite ideea de disciplinare sau instruire în dreptate. Uneori îl folosim în felul acesta în afacerile obișnuite ale vieții. Dacă păcătuim, primim într-adevăr pedeapsa. Însă cei care încearcă să facă bine, continuu primesc disciplinări din partea Domnului. Există un scop în această instruire, sau disciplinare. Biserica învață cum să zidească un caracter plăcut în ochii Tatălui, pentru a fi bine calificată pentru un serviciu deosebit; și disciplinarea este mijlocul folosit pentru această instruire.

Dacă un om ar dresa un câine pentru circ, mai întâi ar alege animalul potrivit pentru acest serviciu special. El nu s-ar gândi să aleagă orice pudel care i-ar ieși întâmplător în cale, ci ar căuta un câine capabil să fie învățat. Pentru a-și îndeplini cursul de instruire, el ar găsi necesar să disciplineze câinele pentru a-l învăța unele trucuri. Aceasta n-ar înseamna că animalul a fost rău, nesociabil sau vicios, ci că n-a existat alt mod prin care să poată învăța. Un animal potrivit pentru a păzi casa n-ar avea nevoie de aceeași pregătire cum ar fi necesară pentru un câine care să prezinte un spectacol în public. Câinele de pază trebuie să știe cum să păzească o proprietate; dar animalul care trebuie să sară prin cercuri etc., trebuie să fie dresat cu grijă de către cei care se gândesc la cariera lui viitoare.

Tot așa este și cu Biserica. Ei au nevoie de lecții practice în dezvoltarea caracterului de un nivel foarte înalt, și prin urmare ei primesc o cunoștință experimentală cum nici o altă creatură din univers nu primește. Pentru că ei încearcă să trăiască corect, încercând să placă Tatălui Ceresc, aceștia sunt disciplinați pentru instruire, pentru a fi pe deplin conformați Voinței divine, pentru a-și lăsa la o parte preferințele lor, ca să nu facă voia lor, ci a Domnului.

Astfel de experiențe nu sunt pentru omenire în general. Astfel de experiențe nu i-au fost date lui Adam. Lui i s-a cerut doar să trăiască în armonie cu mediul înconjurător și să asculte de Tatăl Ceresc. Astfel de experiențe nu sunt pentru îngeri. Lor li se cere doar să trăiască drept, să evite păcatul și să-și folosească trupurile în armonie cu scopurile divine ale creării lor. Ei ocupă acele poziții care sunt naturale pentru ei. Prin urmare, îngerii n-au avut niciodată nevoie de disciplinări.

SUFERINȚA DEZVOLTĂ CARACTER DE GRAD ÎNALT

Totuși, este necesar ca acei care vor fi asociați cu Răscumpărătorul și în cele din urmă vor fi înălțați la natură și glorie divină, să dea dovadă de loialitate, smerenie și jertfire de sine deosebite. Ceea ce a fost adevărat despre Cristos, este adevărat și despre Biserică, fiind Corpul Său și fiind cumpărată cu însuși sângele Său (Col. 1:24; Fapte 20:28). Noi suntem chemați să urmăm în urmele Sale; așadar pe orice fiu pe care Tatăl îl primește îl disciplinează. Evr. 12:6, 7.

Fiecare copil al lui Dumnezeu are nevoie de disciplinare. Dacă rătăcim de la cărarea dreptății, suntem disciplinați pentru a ne aduce înapoi; însă chiar dacă nu rătăcim, totuși avem nevoie de disciplinare, ca să învățăm ascultare. Însuși Domnul nostru a învățat ascultare prin lucrurile pe care le-a suferit (Evrei 5:8). Domnul nostru a spus despre sf. Pavel: „Îi voi arăta cât de mult trebuie să sufere pentru Numele Meu” (Fapt. 9:16). Apostolul a fost pus în experiențe de disciplinare pentru că a fost un copil favorizat al lui Dumnezeu.

Revenim la ilustrația cu câinele dresat pentru un scop special. Câinele trebuie să cedeze cu supunere la învățătorul său. Un alt câine care ar privi procesul prin care primul a fost dresat, s-ar putea gândi că acesta suferă greutăți inutile, și ar putea simți că dacă ar fi în locul lui și-ar afirma drepturile și n-ar suferi atât de mult. Dar în final, animalul dresat se va dovedi a fi mai valoros, căci acela care ar scăpa de suferință ar rămâne doar un câine obișnuit.

Tot așa este și cu Biserica. Sunt oameni care spun despre noi: „Cei care se străduiesc să facă voia lui Dumnezeu suferă mai mult decât cei care nu încearcă; nouă nu ne pasă să încercăm astfel de experiență”. Acești oameni poate vor reuși să aibă mai puține încercări în viața prezentă, dar ei vor avea binecuvântări de un grad mai jos în lumea care va veni, când Biserica credincioasă va fi glorificată cu Domnul și Capul ei.

Aceste experiențe cu necazul sunt tocmai încercări ale caracterului necesare pentru dezvoltarea noastră. Motivul pentru care unii consacrați vor ajunge în Marea Mulțime este că n-au avut suficientă hotărâre — suficientă tărie de caracter. În timpul de necaz, aceștia, fie vor dezvolta acea tărie prin credincioșie sub încercare grea, fie vor merge în Moartea a Doua.

Cei din clasa Marii Mulțimi sunt loiali în inimă, altfel n-ar fi în acea clasă. Dar ei sunt dispuși să facă compromisuri; și din cauza acestei dispoziții își slăbesc caracterul. Pentru a fi învingători, ei trebuie să dezvolte acest element al caracterului cu orice preț.

Să fim recunoscători că suntem din cei care apreciază privilegiul de a fi instruiți în Școala lui Cristos — de a suferi cu El acum și de a domni cu El în curând. În această școală învățăm lecții valoroase de experiență. Aici primim disciplinări, din care multe nu sunt pedepse pentru păcate, ci pregătiri pentru lucrarea Veacului viitor. Să ținem minte că dacă nu suntem dispuși să învățăm aceste lecții și să îndurăm greutăți, nu vom fi pregătiți pentru a intra în gloria eternă. 2 Tim. 2:3; 1 Petru 5:10.

Toate lucrurile sunt ale noastre; căci noi suntem ai lui Cristos și Cristos este al lui Dumnezeu, și Dumnezeu L-a chemat pe Cristos la aceste experiențe glorioase (1 Cor. 3:21-23). De la cineva care nu apreciază bucuriile spirituale, nu putem aștepta să îndure instruirea prezentă cu răbdare și mulțumire. Trebuie să vedem ceva din „slava care va urma” (1 Petru 1:11), pentru a ne da seama de necesitatea vicisitudinilor timpului de încercare din prezent.