DIFERITE SENSURI ALE CUVÂNTULUI ISPITĂ

„Nimeni când este ispitit să nu zică: „Sunt ispitit de Dumnezeu”, căci Dumnezeu nu poate fi ispitit de rele și El Însuși nu ispitește pe nimeni. Ci fiecare este ispitit când este atras și ademenit de pofta lui însuși.” Iacov 1:13, 14.

R5701a W. T. 1 iunie 1915 (pag. 171-172)

Mulți oameni — și mai cu seamă cei din țările orientale — au în ei o tendință fatalistă; ca, de exemplu, mahomedanii ar fi înclinați să spună în privința unei calamități care ar veni peste ei: „Este de la Dumnezeu”, și pur și simplu se supun fără a mai face vreun efort. Acești oameni ar fi înclinați să aibă aceeași atitudine în privința păcatului și să spună: „Este voia lui Dumnezeu ca eu să fac rău și prin urmare nu pot să fiu învinuit. Dacă voința Lui este ca eu să păcătuiesc, voi păcătui. Dacă este voința Lui să port însemnele păcatului, voi purta însemnele păcatului”. Aceasta este o mare eroare. Dumnezeu nu ispitește pe nimeni la păcat.

Este desigur foarte potrivit să recunoaștem mâna lui Dumnezeu în procedurile Lui cu noi și trebuie să fim foarte supuși. Dar Apostolul arată că ispitele nu sunt de la Dumnezeu, ci de la noi înșine. Mulți creștini sunt înclinați să ia punctul de vedere opus orientalilor și să zică: „Nu există ispite de la Dumnezeu; deci toate ispitele noastre sunt de la adversar.

Dar apostolul Iacov arată că ispitele noastre sunt rezultatul dorințelor și slăbiciunilor noastre naturale. Acestea sunt stimulate din exterior — adesea de către tovarășii și asociații noștri în viață. Peste tot în jurul nostru sunt exemple și influențe spre rău, sub diferite forme — ademeniri. Acestea ar putea fi puse în primul rând pe seama lui Satan, pentru că tot păcatul a intrat în lume prin el. Satan a avut de-a face cu înșelarea primilor noștri părinți, și astfel a avut de-a face cu introducerea păcatului. Și Satan împreună cu cetele sale de demoni lucrează acum, atât cât este posibil, în legătură cu slăbiciunile noastre. Dar aceasta nu ne scutește de responsabilitate personală; pentru că niciunul dintre aceștia n-are putere să ne constrângă voința. Responsabilitatea noastră poate varia potrivit cu tăria sau slăbiciunea naturală a caracterului nostru. De aceea noi nu trebuie „să judecăm nimic înainte de timp”. Este o chestiune pe care doar Dumnezeu poate s-o judece pe deplin — anume cât de mult poate cineva să învingă.

Așadar, poporul lui Dumnezeu trebuie să-și dea seama că nici o ispită nu este de la Dumnezeu; și împotrivindu-se ispitei ei vor fi de partea lui Dumnezeu. Ei trebuie să fie învingători ai ispitelor, împotrivitori ai ispitelor, fie că sunt din interior, de la Adversar sau de la slăbiciunile altora, care i-ar putea duce în păcat, în lucruri contrare voinței lui Dumnezeu.

Apostolul spune că Dumnezeu nu ispitește pe nimeni. Dacă ne-am gândi că Dumnezeu ne ispitește la păcat, ar fi un gând oribil; pentru că, datorită puterii Sale, nimeni n-ar putea să se împotrivească la ceea ce ar aduce El asupra noastră și cu siguranță am fi biruiți. Dar când știm că ispitele noastre nu sunt de la Dumnezeu, știm că El ne va ajuta și nu va îngădui să fim ispitiți peste ceea ce putem suporta; dar că El, la fiecare ispită, a pregătit și o cale de scăpare. El ne va proteja potrivit promisiunii Sale, deoarece noi avem nevoie de protecție și ajutor. Cu acest gând în minte, noi putem fi puternici.

CUM L-A ISPITIT DUMEZEU PE AVRAAM

Când ne uităm înapoi în Vechiul Testament, citim că „Dumnezeu a pus la încercare pe Avraam” spunând: „Ia pe fiul tău, pe singurul tău fiu pe care-l iubești ... și adu-l ca ardere-de-tot”. Se ridică întrebarea, cum vom armoniza afirmația: „Dumnezeu a pus la încercare pe Avraam”, cu afirmația apostolului că Dumnezeu „nu ispitește pe nimeni”? Răspunsul nostru este că Sf. Iacov în textul nostru limitează cuvântul ispită la ispitele care duc la rău. Dumnezeu ne ispitește să facem bine. El așează înaintea noastră „făgăduințele nespus de mari și scumpe”, minunatele făgăduințe pe care ni le-a făcut. Putem spune că ele acționează ca niște magneți, călăuzindu-ne. În acest sens al cuvântului suntem ispitiți de Dumnezeu. Dar Dumnezeu nu ne ispitește să facem rău, să comitem păcat. Dumnezeu l-a ispitit pe Avraam, l-a încercat nu ca să-i facă rău, ci ca să-i facă bine; și fiindcă Avraam a rezistat la încercare, Dumnezeu i-a putut acorda binecuvântări și mai mari. Și așa a făcut! I s-au dat binecuvântări mari în această viață, precum și făgăduința că la înviere, în viața ce va urma, îi va da binecuvântări încă și mai mari.

Încercarea pentru Avraam a fost aducerea ca jertfă a fiului său Isaac, în jurul căruia se centrau toate făgăduințele. Prin ascultarea lui promptă, Avraam a făcut dovada credincioșiei Sale. A socotit că Dumnezeu putea chiar să-i ridice fiul din morți, ca să se poată împlini făgăduințele. (Evrei 11:18, 19). Când ascultarea lui a fost încercată până la extremă, când cuțitul era ridicat ca să-și înjunghie fiul, Domnul, prin înger, i-a oprit mâna și i-a dat un berbec pentru jertfă.

DE CE DUMNEZEU NU POATE FI ISPITIT DE RĂU

Următoarea afirmație a textului nostru este că Dumnezeu Însuși nu poate fi ispitit de rău. Ne întrebăm cum vine aceasta. Ne amintim că Domnul nostru Isus a fost „sfânt, nevinovat, fără pată, despărțit de păcătoși”; dar că El a fost ispitit în toate, asemenea nouă (ucenicilor Săi) dar fără păcat” (Evrei 7:26; 4:15). Dacă Isus a fost astfel sfânt și în deplin acord cu Tatăl, iar Tatăl nu poate fi ispitit, cum a putut Isus să fie ispitit? Răspundem, Domnul nostru a fost perfect în trup, perfect ca ființă umană. Dar umanitatea își are limitele ei de cunoaștere și răbdare. Creierul uman și corpul uman nu sunt adaptate să cunoască sau să suporte totul. Acesta este unul dintre motivele pentru care Dumnezeu nu ne spune totul. Noi trebuie să umblăm prin credință. Omul care este conceput de Spiritul sfânt și care poate înțelege multe din lucrurile adânci ale lui Dumnezeu, nu poate aprecia toate lucrurile veșnice pentru că acestea sunt dincolo de priceperea lui.

Putem lua de exemplu un câine, un câine foarte isteț, în stare să împlinească toate instrucțiunile până la un punct. Totuși, dacă am încerca să vorbim unui câine despre trigonometrie sau matematică sub oricare formă, sau despre astronomie, el ar fi — nu vom spune zăpăcit, dar — incapabil să priceapă. Și tot astfel, între omenire și Dumnezeu există o prăpastie uriașă. Nu este posibil ca un om să priceapă toate părțile, toate detaliile planului divin. Chiar și prin conceperea Spiritului sfânt, vedem lucrurile „ca într-o oglindă, în chip întunecos” și nu față în față, ne spune apostolul. Când vom fi desăvârșiți, pe plan divin, vom vedea lucrurile deplin, complet, le vom vedea din perspectiva lui Dumnezeu.

ISPITELE DOMNULUI NOSTRU

Domnul nostru Isus, perfect ca om din punct de vedere natural, a fost conceput de Spritul sfânt la botez și a devenit o Noua Creatură; dar acea Nouă Creatură trăia și lucra prin intermediul trupului uman; și atâta timp cât a fost în trup, Isus a fost supus unor limite. El a fost și înconjurat de ființe imperfecte, de dorințele, vederile, imperfecțiunile lor. Ca să-și jertfească interesele pământești, a avut nevoie de multă credință. De aceea, El a avut încercări grele, de ascultare față de Dumnezeu. El nu a fost ispitit din cauza păcatului sau slăbiciunii, fiindcă n-avea nici un păcat, nici o slăbiciune. N-a fost încercat în același chip în care a fost încercat un om natural, pentru că El n-a fost ca un om natural — a fost conceput de Spirit. A fost ispitit cu privire la ascultarea Sa față de Dumnezeu, cu privire la încrederea în grija providențială a Tatălui. Și noi suntem încercați la fel în vederea dezvoltării noastre, ca să ne putem jertfi cu credincioșie viețile, ca să putem renunța cu bucurie la lucrurile care se văd, ca să putem ajunge la lucrurile nevăzute.

În ceea ce privește puterea și cunoștința, Domnul nostru ca om, evident era diferit de Tatăl. Tatăl totdeauna poate deosebi imediat binele din rău și nu este slab în niciun înțeles al cuvântului — ca să poată fi ispitit de ceva — este puternic în împlinirea propriei Sale voințe, neavând nici o aplecare spre păcat, ci repulsie pentru el. În Dumnezeu locuiește puterea infinită. Pentru că Domnul nostru Isus a luat aceeași atitudine față de păcat, citim despre El: „Tu ai iubit dreptatea și ai urât răutatea. De aceea, Dumnezeule, Dumnezeul Tău Te-a uns cu un untdelemn de bucurie mai presus decât însoțitorii Tăi” (Psalm 45:7; Evrei 1:9). Toți frații Domnului Isus trebuie să ia aceeași poziție față de păcat, și mai ales față de păcatul din noi înșine și față de înclinația noastră spre păcat. O luptă continuă se desfășoară în ucenicii Domnului în măsura în care se străduiesc să-I urmeze exemplul.

Așadar, Dumnezeu nu ispitește pe nimeni, nici nu este ispitit de nimeni ca să păcătuiască. El nu poate fi ispitit de rău. Răul nu poate avea nici o influență asupra Lui. Acum Domnul nostru Isus este în acea stare în care nu poate fi ispitit. El este de natură divină și desăvârșit în putere. Și la fel, nici noi când vom ajunge la aceeași stare prin „schimbarea” învierii, nu vom mai fi supuși răului sau ispitei. Vom avea putere desăvârșită și vom fi în deplin acord cu ceea ce este drept, cu ceea ce este din Dumnezeu.