((i))

Împăcarea omului cu Dumnezeu - Prefața autorului
Prefața autorului

PRIMA EDIȚIE a acestui volum a fost publicată în 1899. Ea este acum în mâinile unui mare număr din poporul Domnului, în diferite limbi, în toată lumea civilizată. Numeroase scrisori ne spun despre marele ajutor primit din paginile acestui volum în clarificarea Adevărului divin — în explicarea Bibliei. Unii au găsit ajutor special într-o privință, alții într-alta, alții în toate privințele. Capitolul intitulat „Cel fără pată”, care se referă la faptul că Domnul nostru Și-a însușit stările pământești când S-a născut prunc în Betleem, a atras atenția în mod deosebit și mulți au spus că a adus mare lumină asupra multor subiecte scripturale și științifice.

Cu un sistem teologic ce-și recunoaște imperfecțiunea și cere și așteaptă îndrumare și iluminare divină până la sfârșitul călătoriei Bisericii, pare remarcabil că acest Volum, scris cu 19 ani în urmă, are nevoie numai de puține corecturi pentru a fi în deplin acord cu gândirea recentă a Studenților Bibliei în privința învățăturilor Cuvântului Divin.

Ideea fundamentală a acestui volum este prețul de Răscumpărare. Evident această doctrină, din care radiază toate celelalte doctrine legate de mântuirea noastră, a fost în mare măsură pierdută din vedere, ascunsă, de când apostolii au adormit în moarte și până acum. Studenții Bibliei au găsit că Răscumpărarea este cheia care deschide întreaga Biblie — care hotărăște imediat ce este Adevăr și ce este eroare.

Nu este surprinzător că, apreciind subiectul și studiindu-l cu atâta grijă, vederile noastre în privința lui au devenit din ce în ce mai clare. Declarațiile Bibliei despre Răscumpărare nu s-au schimbat în nici un fel, nici încrederea noastră în ele nu s-a schimbat, ci ele sunt mai luminoase; noi le înțelegem mai bine. Susținem că declarațiile Bibliei cu privire la acest subiect sunt infailibile, și pentru că noi nu suntem infailibili, vederile noastre se pot lărgi pe măsură ce cercetăm Scripturile și suntem conduși în înțelegerea lor așa cum a fost promis, prin Spiritul sfânt. Noi nu obiectăm împotriva Planului Divin de descoperire treptată, ci ne bucurăm de el. Nu avem nimic pentru ce să ne cerem scuze. Răscumpărarea se conturează în fața noastră mai măreț cu fiecare rază nouă de Lumină Divină.

((ii))

Acum vedem că Domnul nostru Isus a lăsat Gloria cerească pentru a putea realiza o operă de răscumpărare pentru Adam și pentru rasa lui. Vedem că schimbarea Sa de la natura spirituală la cea umană s-a făcut cu scopul de a putea fi prețul Răscumpărării — un om perfect pentru un om perfect — Antilutron — un preț corespunzător. Acum vedem că Isus S-a dat pe Sine ca preț de Răscumpărare pentru toți la consacrarea Sa la vârsta de 30 de ani, la Iordan. El a continuat în depunerea prețului de Răscumpărare, adică în depunerea vieții Sale, care la timpul cuvenit va constitui prețul de Răscumpărare pentru Adam și pentru rasa lui. El a sfârșit această lucrare de depunere a vieții Sale, predând-o, sacrificând-o, permițând să-I fie luată, când a strigat pe cruce: „S-a sfârșit!”. Nu se putea da nimic mai mult decât s-a dat — o Răscumpărare, un preț corespunzător pentru Tatăl Adam. Dar acest preț n-a fost plătit pentru achitarea datoriei lui Adam, altfel Adam și întreaga rasă păcătoasă ar fi fost predată atunci și acolo lui Isus. Prețul a fost doar pus în mâinile Dreptății Divine ca un depozit, în contul Celui care a murit, pentru ca El să-l poată aplica mai târziu în armonie cu Planul Divin. Domnul nostru Isus a fost înviat din morți ca ființă spirituală de natură divină, ca răsplată a credincioșiei și loialității față de Dumnezeu în predarea vieții Sale pământești ca sacrificiu. „De aceea și Dumnezeu L-a înălțat foarte sus, și I-a dat Numele care este mai presus de orice nume.”

Isus n-a putut folosi prețul de Răscumpărare cât a fost pe pământ. El n-a putut nici măcar să-Și aducă ucenicii în relație de părtășie cu Tatăl. Astfel El a declarat: „Mă sui la Tatăl Meu și la Tatăl vostru, la Dumnezeul Meu și la Dumnezeul vostru”. De asemenea a declarat: „Dacă nu Mă duc Eu, Spiritul sfânt nu va veni”. La zece zile de la înălțarea Domnului, urmașii Lui, fiind adunați în odaia de sus după îndrumarea Sa, au primit binecuvântarea Cincizecimii — dovada că fuseseră acceptați de Tatăl prin meritul sacrificiului lui Isus. Isus folosise ca atribuire meritul Răscumpărării pe care-l depusese în mâinile Tatălui, dar El n-a dat ucenicilor acest merit. Nu era pentru ei ca o posesiune, ci pentru lume — „o răscumpărare pentru toți”. Toți ucenicii lui Isus au renunțat la partea lor din binecuvântările Răscumpărării care vin pentru lume la a Doua Venire a Domnului nostru, pentru ca ei să poată avea parte cu Răscumpărătorul de o binecuvântare mai mare — onoare și nemurire. Prețul de răscumpărare este intenționat să aducă lui Adam și rasei sale viața pământească, drepturile și onorurile ((iii)) pământești pierdute prin Tatăl Adam, când prin neascultare el a devenit păcătos, pierderea afectând toată familia sa, întreaga omenire. Timpul pentru a da rezultatele Răscumpărării, adică Restabilirea lui Adam și a rasei sale, este după a Doua Venire a Domnului nostru, când El Își va stabili Împărăția, destinată însuși scopului de a readuce rasa răzvrătită la deplină părtășie cu Tatăl și la viață veșnică — pe toți câți vor vrea.

Chemarea Bisericii nu este pentru a da încă un preț de Răscumpărare, nici pentru a adăuga la cel pe care l-a dat Isus, deoarece al Său este suficient. Invitația Bisericii este să demonstreze că ei au același spirit, aceeași dispoziție pe care a avut-o Isus, să facă voia Tatălui cu orice preț — până la moarte; iar cei care demonstrează aceasta pot fi acceptați de Tatăl ca membri ai Preoțimii Împărătești, al cărei cap este Isus, ca clasa Miresei, Isus fiind gloriosul Mire ceresc. Se cere ca aceștia să se întoarcă la Dumnezeu sub un Legământ la fel cu cel pe care la făcut Isus: „Adunați-Mi pe credincioșii Mei care au făcut legământ cu Mine prin jertfă”. Ps. 50:5.

Numai când aceștia vor fi fost chemați, aleși, găsiți credincioși și glorificați, va veni timpul ca Cristos și Clasa Mireasă să preia controlul lumii pentru ridicarea ei; și numai atunci va fi potrivit ca Mântuitorul să transfere Dreptății divine meritul morții Sale, pe care El l-a pus în mâinile Tatălui ca un depozit când a murit, prin cuvintele: „Tată, în mâinile Tale Îmi încredințez duhul!” — viața Mea și toate drepturile ei. Când acest preț de Răscumpărare va fi fost formal predat Dreptății la sfârșitul acestui Veac, acesta nu va mai fi un depozit la dispoziția Mântuitorului, ci va fi dat în schimb pentru Adam și pentru rasa lui, toți fiind imediat transferați Fiului de către Tatăl, pentru ca Împărăția Sa Milenară să poată începe și toate familiile pământului să fie supuse Răscumpărătorului, pentru ca El să-i ridice din stările păcatului și morții la tot ce a fost pierdut în Adam — la tot ce a recâștigat Isus pentru om prin moartea Sa.

Dar membrii clasei Bisericii, în proces de alegere de aproape nouăsprezece secole, nu puteau fi sacrificii acceptabile pentru Dumnezeu cum a fost Răscumpărătorul lor Isus, deoarece numai El a fost sfânt, nevinovat, nepătat — noi suntem imperfecți, păcătoși, și Dumnezeu nu acceptă sacrificii imperfecte, cu neajunsuri, păcătoase. Atunci ce se putea face ca să devenim sacrificii acceptabile și să ni se permită să fim ((iv)) asociați cu Isus pe plan spiritual? Lucrul potrivit a fost făcut — Dreptatea Divină a acordat o atribuire a meritului lui Isus pentru toți cei care vor intra în Legământ de Sacrificiu și pentru care Isus va deveni Avocat sau Garant. Această atribuire a meritului sacrificiului Său Bisericii de către Isus ar putea fi asemănată cu o ipotecă, sau cu o datorie, asupra jertfei de Răscumpărare, care l-ar împiedica să fie aplicat lumii până când aplicarea lui pentru Biserică va fi terminată.

Legământul Bisericii este să-și sacrifice toată viața și drepturile pământești, ca să devină Creaturi Noi în Cristos și comoștenitori cu El pe plan spiritual.

Pe baza acestei atribuiri a viitoarelor noastre binecuvântări ale Restabilirii și a consacrării noastre personale Domnului, Răscumpărătorul nostru, acționând ca Marele nostru Preot și Avocat, ne-a adus în acea relație cu Planul Tatălui, care ne-a permis să primim conceperea Spiritului sfânt, să încetăm a mai fi din familia umană și să devenim membri ai familiei spirituale, al cărei Cap este Isus. Toți din Biserică, prin urmare, sunt participanți cu Isus în lucrarea de sacrificiu de sine, prin aceea că noi ne oferim Domnului, iar El, ca Mare Preot al lui Dumnezeu, ne prezintă ca parte a propriului Său sacrificiu. Astfel noi „împlinim ce lipsește necazurilor lui Hristos”. Astfel suferim împreună cu El ca să putem domni împreună cu El. Numai când toți concepuții de spirit vor fi trecut în moarte, numai atunci meritul lui Cristos, pus ca un depozit în mâinile Dreptății când El a murit, și ipotecat în interesul Bisericii, va fi eliberat din acea ipotecă și va fi gata pentru aplicare deplină în cumpărarea lui Adam și a rasei sale sub termenii Noului Legământ.

Dacă ar fi să scriem din nou acest volum, am face ici și colo mici modificări de exprimare, în armonie cu ceea ce am prezentat aici. Rugăm pe cititorii noștri să rețină aceasta. Modificările nu sunt de așa natură încât să ne permită să spunem că expresiile din carte sunt greșite — numai că ele nu sunt atât de complete și clare cum puteau fi dacă am fi scris cartea acum.

Pentru unele comentarii la zi asupra Noului Legământ, rugăm pe noii cititori să remarce prefața autorului la Studii În Scripturi, Vol. VI.

Slujitorul vostru în Domnul,
Charles T. Russell
Brooklyn, N. Y.
1 octombrie 1916