SMERENIA ȘI BLÂNDEȚEA

1. Ce importanță acordă Dumnezeu acestor haruri ale caracterului?

1 Petru 5:5, 6 „Tot așa și voi, tinerilor, fiți supuși celor bătrâni. Și toți, unii față de alții, să fiți împodobiți cu smerenie, pentru că „Dumnezeu stă împotriva celor mândri, dar celor smeriți le dăr har”. Smeriți-vă deci sub mâna cea tare a lui Dumnezeu, pentru ca, la timpul potrivit, El să vă înalțe.”

1 Petru 3:4 „Ci omul ascuns al inimii, în frumusețea nepieritoare a unui duh blând și liniștit, care este de mare preț înaintea lui Dumnezeu.”

Ps. 147:6 „Domnul spirijină pe cei blânzi și coboară până la pământ pe cei răi.”

Ps. 149:4 „Căci Domnul Își găsește plăcere în poporul Său și va împodobi cu mântuire pe cei blânzi.”

Vol. VI, pag. 90, par. 1:

Dumnezeu în mod evident pune un premiu pentru smerenie în fața tuturor celor chemați să devină membri ai Noii Creații. Apostolul arată aceasta spunând: „Smeriți-vă deci sub mâna cea tare a lui Dumnezeu, pentru ca, la timpul potrivit, El să vă înalțe” (1 Pet. 5:6). Pavel le indică spre model, Isus Cristos — cum S-a smerit și S-a lipsit de un nume bun, căutând o natură mai joasă și suferind moartea, chiar moarte de cruce etc., ascultare și smerenie datorită cărora Dumnezeu L-a înălțat foarte sus. Apoi Petru punctează învățătura spunând: „Dumnezeu stă împotriva celor mândri, dar celor smeriți le dă har” (1 Pet. 5:5). Vedeți chemarea voastră fraților, cum nu mulți mari, înțelepți sau învățați sunt chemați, ci în principal cei săraci din această lume, bogați în credință. Odată cu premiul pe care Dumnezeu îl pune pentru smerenie este și un premiu pe care-l pune pentru credință. El îi vrea ca Noi Creații pe aceia care au învățat să se încreadă în El necondiționat, care acceptă că harul Său le este deajuns și că prin puterea dată de El obțin — odată cu înălțarea — biruința la care El îi cheamă.

Vol. V, pag. 254, par. 2:

Ce le trebuie acestora — ce ne trebuie nouă și întregii lumi — este mintea sănătoasă; dar timpul pentru vindecarea generală a bolilor mintale și fizice a unei lumi întregi prin Marele Medic este Veacul Milenar, când acesta va fi introdus pe deplin; dar veacul acela nu poate fi introdus și ajutorul și binecuvântarea lui nu pot veni până la timpul cuvenit. Între timp însă, Biserica Evanghelică chemată obține, prin Domnul ei și prin Cuvântul Său, Spiritul Său sfânt — Spiritul minții Sale care este același cu mintea sau Spiritul Tatălui. Și în măsura în care fiecare membru își folosește privilegiile sale în această privință, el va fi ajutat să treacă peste necazurile naturale mintale și fizice care ne asaltează ca și pe restul omenirii. Cuvântul Domnului prin apostol ne îndrumă astfel: „Eu spun fiecăruia dintre voi să nu aibă despre sine gânduri înalte, mai presus de ceea ce se potrivește, ci să aibă gânduri cumpătate despre sine înu potrivit cărnii, ci potrivit noii sale naturiș, potrivit cu măsura de credință pe care Dumnezeu a împărțit-o fiecăruia” (Rom. 12:3). Pentru mulți este o lucrare de o viață să-și cucerească prea înalta lor apreciere de sine și să obțină Spiritul unei minți sănătoase în privința talentelor proprii, dar în această muncă de corectare a mândriei lor sunt ajutați de cuvintele Învățătorului, care spune: „Ferice de cei blânzi, căci ei vor moșteni pământul!” Sunt ajutați și de cuvintele apostolului care declară că „Dumnezeu stă împotriva celor mândri, dar dă har îfavoareș celor smeriți”. „Smeriți-vă deci sub mâna cea tare a lui Dumnezeu, pentru ca, la timpul potrivit, El să vă înalțe”. Mat. 5:5; Iac. 4:6; 1 Pet. 5:5, 6.

Vol. I, pag. 83, par. 2:

Și, preaiubiților, multe lovituri și multă lustruire trebuie să suportăm — multă transformare trebuie să suferim, multă conformare după exemplul Lui, sub conducerea marelui Maestru-constructor; și pentru a se manifesta în noi abilitatea și caracterul ideal al constructorului va trebui să căutăm a nu avea deloc propria voință îndărătnică, voință care să se opună sau să împiedice realizarea voinței Lui în noi; trebuie să fim foarte asemănători copiilor și umiliți — „împodobiți cu smerenie, pentru că „Dumnezeu stă împotriva celor mândri, dar celor smeriți le dă har””. De aceea, să ne smerim sub mâna cea tare a lui Dumnezeu, pentru ca la timpul potrivit El să ne înalțe (1 Petru 5:5, 6), cum L-a înălțat pe Capul și Înainte-Mergătorul nostru. Filip. 2:8, 9.

R 1920, col. 2, par. 2-4:

Folosirea de către Domnul chiar și a celor mai slabe unelte, a celor care posedă chiar și o măsură foarte mică de talent pentru serviciul Său, uneori se dovedește a fi o înălțare prea mare, și ceea ce era o binecuvântare devine un blestem prin mândrie și slavă deșartă. Așa este stricăciunea naturii umane și așa este subtilitatea Adversarului în dobândirea avantajului, încât chiar textele mai sus citate devin uneori pietre de poticnire pentru mulți care nu numai că sunt săraci financiar, ci sunt și deficitari în intelect și educație, și cărora le lipsește chiar instruirea în Cuvântul divin. Ei uită că Domnul a zis: „Ferice de voi care sunteți săraci, îadică acei care erau săraci, sau au devenit săraci ca ucenici ai Luiș” (Luca 6:20); sau, precum relatează Matei (5:3): „Ferice de cei săraci în duh”. Și ei uită că atât cei ignoranți cât și cei învățați, atât cei săraci cât și cei bogați, pot deveni „umflați de mândrie deșartă prin gândurile firii păcătoase”. Este trist când vedem pe „vreunul care se socotește că este ceva, măcar că nu este nimic” (Gal.6:3), astfel înșelându-se pe sine — dar în special este trist atunci când îi lipsesc chiar noțiunile elementare de educație și de asemănare cu Cristos. Noi credem că modestia și simplitatea sunt trăsături care trebuie cultivate de către cei bogați și de către cei săraci deopotrivă, care sunt binecuvântați cu o cunoștință a adevărului, și că orice „rușinare a celor tari” trebuie să fie făcută cu blândețe și smerenie (Efes. 4:2; 2 Tim. 2:25), și nu cu spirit combativ sau cu manifestarea satisfacției pentru înfrângerea lor.

Mai presus de aproape orice alt lucru, prin urmare, preaiubiților, să ne păzim bine smerenia. Numai când suntem mici în ochii noștri, Dumnezeu ne poate folosi în siguranță pentru noi înșine. Și totuși, El nu ne ferește de toate încercările fidelității. Deci, dacă azi Domnul îți dă puțină înălțare, îți dă puțină încurajare prin succes în serviciul Lui, primește cu umilință și blândețe, aducându-ți aminte de propria-ți nevrednicie și insuficiență dacă Domnul n-ar binevoi să lucreze prin tine. Tot așa, fii gata să primești umilirile de mâine, care sunt necesare pentru disciplinarea ta și pentru echilibrarea adecvată a caracterului tău. Dacă succesul de ieri te face să te neliniștești sub umilirea de azi, ai grijă că nu ești dezvoltat spiritual atât de complet cum ar trebui să fii. Oricare ar fi triumfurile adevărului prin noi, să ne amintim întotdeauna că suntem printre „lucrurile care nu sunt”. Să ne străduim, prin urmare, să ne însușim experiența apostolului Pavel, care a spus: „M-am deprins să fiu mulțumit în mine însumi, în împrejurările în care mă găsesc. Știu să fiu smerit, și știu să trăiesc în belșug. În toate lucrurile și în toate privințele m-am deprins să fiu sătul și flămând, să fiu în belșug și să fiu în lipsă. Pot totul îlucrurile acesteaș în Hristos, care mă întărește”. Filip. 4:11-13.

În procedurile lui Dumnezeu cu poporul Său din toate timpurile putem vedea grija Sa pentru ei, păzindu-i de mândrie și de mulțumirea de sine. Dacă a ales Israelul să fie poporul Său deosebit, El a permis ca ei mai întâi să fie în robie timp de patru sute de ani, și apoi cu mână tare și cu braț întins i-a adunat în țara făgăduită. Moise, eliberatorul ales, de asemenea a fost de origine modestă. El era încet la vorbire și avea nevoie de Aaron să completeze acest neajuns. Și Pavel avea un „țepuș în carne”, de care Domnul n-a văzut de bine să-l elibereze, deși de trei ori I-a cerut Domnului să-l îndepărteze; și Domnul i-a zis: „Harul Meu îți este de ajuns; căci puterea Mea în slăbiciune se desăvârșește îadică, puterea Mea, lucrând prin acest vas de pământ imperfect, va fi mai vădită oamenilor decât dacă vasul ar fi unul perfect și cizelat. În acel caz oamenii ar putea atribui talentului lui Pavel măreția lucrării, și curând ar trage concluzia că deoarce Pavel este numai om, este numai o îndrăzneală din partea lui să-și asume lucrarea de a învăța pe alți oameni etc. Dar dacă se vede că puterea este de la Dumnezeu și doar lucrează prin Pavel ca unealtă pregătită — smerită, dispusă și energică — atunci mărturia harului lui Dumnezeu va avea greutate pentru ei: și așa a fost.ș”.

R 2585-2588 — „Remarcați Omul perfect! Iată-L pe Cel drept!” Vezi articolul la pag. 60.

R 2700, col. 1, ultimul par.:

Aceasta este o lecție mare care se aplică nu numai la omul natural, care caută progres în întoarcerea la părtășie și armonie cu Dumnezeu, ci în ea este și o lecție pentru „noua creație” în toată călătoria vieții — și anume, dacă favoarea divină este dorită și așteptată, ea trebuie căutată; nu în mândrie, nici în încredere în sine, ci în smerenie. Domnul stă împotriva celor mândri, încrezuți în sine, lăudăroși, și Își arată favorurile celor smeriți. Apostolul Iacov la fel atrage atenția asupra importanței acestui har al umilinței, asigurându-ne că nu se poate face progres real pe calea spre Dumnezeu, decât de către cei smeriți (Iac. 4:10). Și apostolul Petru, după ce îndeamnă la smerenie, zicând, „Și toți, unii față de alții, să fiți împodobiți cu smerenie”, adaugă: „Smeriți-vă deci sub mâna cea tare a lui Dumnezeu, pentru ca, la timpul potrivit, El să vă înalțe”. 1 Pet. 5:5, 6.

2. Deși Scripturile folosesc cuvintele alternativ, totuși, strict vorbind, care este deosebirea între smerenie și blândețe?

R 2585, col. 2, par. 3:

Trebuie să se observe o deosebire clară între a fi sărac în duh și a fi sărac la buzunar, sau în daruri și realizări intelectuale. Cu toții am văzut oameni care erau săraci în aceste sensuri pământești, totuși mândri în duh. Punctul care trebuie observat este că oricare ar fi darurile sau condițiile noastre financiare și intelectuale, lucrul acceptabil din punctul de vedere divin este smerenia spiritului. O astfel de dispoziție este esențială pentru cei care vreau să primească înțelepciunea care vine de sus — ei trebuie să aibă o apreciere smerită a deficiențelor proprii și a lipsei de înțelepciune, altfel nu pot primi liber, din toată inima, înțelepciunea pe care Dumnezeu binevoiește s-o dea în timpul de acum, numai celor care sunt într-o atitudine de inimă ca să o primească. Și se va vedea de asemenea că această smerenie a minții este esențială ca bază pentru spiritul minții sănătoase — pentru că, cine este oare într-o stare potrivită să gândească drept, rezonabil, nepărtinitor, decât dacă mai întâi de toate are o dispoziție smerită? Deci trebuie să fim de acord că smerenia este un element primordial în dispoziția sau mintea lui Cristos.

R 2586, col. 1, par. 2:

Al treilea dintre aceste haruri pe care Domnul îl declară binecuvântat este Smerenia, sau, cum am spune noi, blândețea. Dicționarul Webster definește blândețea astfel: „Supunere la voința divină; răbdare și blândețe din motive morale și religioase”. Se va observa că există o deosebire mare între această supunere răbdătoare, blândă la voința divină, și blândețea și răbdarea obișnuite care adeseori pot fi exercitate doar pentru mulțumirea dorințelor egoiste. Supunerea răbdătoare la voința divină este imposibilă pentru cei care nu au pe listă primul har, o minte smerită: cei mândri și încăpățânați găsesc imposibil să fie supuși condițiilor divine; eul se ridică, le denaturează judecățile și le îndrumă greșit conștiințele până la așa măsură încât nu pot avea încredere deplină în providența divină, ci simt că trebuie să întindă mâna și să sprijine chivotul.

R 1962, col 1, par. 1:

Domnul dă cheia pentru această odihnă în cuvintele — „și învățați de la Mine, căci Eu sunt blând și smerit cu inima”. Cu adevărat, secretul odihnei este într-un spirit blând și smerit. A fi blând înseamnă a cultiva harurile răbdării, supunerii iubitoare la voința lui Dumnezeu, încrederii statornice în iubirea Sa, în grija Sa și în înțelepciunea sfatului Său călăuzitor și a providențelor Sale conducătoare, și a urma cu perseverență acest curs prin vorbire de bine sau prin vorbire de rău, prin împrejurări favorabile sau nefavorabile.

Definițiile din dicționar (englez-român):

Smerenie: atitudine umilă, umilință, comportare modestă, timiditate.

Smerit: umil, plecat, supus, blând.

Blând: 1. blajin, supus, împăciuitor; 2. sfios, umil.

3. Care este relația între smerenie și cunoștință?

Psalmul 25:9 „El face pe cei smeriți să umble în dreptate, El învață pe cei smeriți calea Sa.”

Vol. VI, pag. 97, par. 2:

Pentru a avea ureche să auzim înțelepciunea care vine de sus este necesară o stare de inimă serioasă. Trebuie să posedăm o măsură de smerenie, altfel vom gândi despre noi mai presus decât ar trebui să gândim și nu vom discerne slăbiciunile noastre, neajunsurile noastre și nevrednicia noastră, din punct de vedere divin. Trebuie de asemenea să avem o anumită măsură de cinste sau sinceritate — să fim dispuși să admitem, să recunoaștem defectele văzute de mintea smerită. Privind din acest punct de vedere, cei care doresc dreptatea și armonia cu Dumnezeu sunt îndrumați de providențele Domnului către Isus ca Mântuitor. Oricât de imperfect ar înțelege unii la început filosofia ispășirii îndeplinită pentru noi, ei trebuie să înțeleagă cel puțin faptul că erau „din fire copii ai mâniei, ca și ceilalți” — păcătoși; că jertfa lui Cristos a fost neprihănită și că Dumnezeu a pregătit-o și a acceptat-o pentru noi; că prin rănile Lui putem fi vindecați, prin ascultarea Lui putem fi acceptați de Tatăl, păcatele noastre socotindu-se a fi puse asupra Lui și a fi purtate de El, iar dreptatea și meritul Său socotindu-ni-se aplicabile ca o haină a dreptății. Noi trebuie să vedem aceasta — Cristos trebuie să fie făcut astfel pentru noi înțelepciune — înainte ca noi să putem acționa conform cunoștinței, și prin acceptarea deplină a meritului Său să fim îndreptățiți în fața Tatălui și să fim acceptați și sfințiți, și în curând eliberați și glorificați. Dar Cristos nu încetează a fi înțelepciunea noastră când facem pasul următor și când El devine îndreptățirea noastră. Nu: noi totuși avem nevoie de El ca Înțelepciunea noastră, Sfătuitorul nostru înțelept. Sub îndrumarea Lui avem nevoie să vedem înțelepciunea de a face o deplină consacrare și înțelepciunea de a continua acea consacrare într-o viață de sfințire, spre a face voia Tatălui. În fiecare pas pe care-l facem înțelepciunea este lucrul principal; și de-a lungul întregii vieți de consacrare sau sfințire, la fiecare pas al călătoriei spre Cetatea Cerească, noi avem nevoie de înțelepciunea care vine de sus, despre care apostolul spune că este — „mai întâi curată, apoi pașnică, blândă, ușor de înduplecat, plină de îndurare și de roade bune, fără părtinire, nefățarnică" (Iac. 3:17). Înțelepciunea pământească lucrează pe linia egoismului, bunului plac, autoaprecierii, autoîndreptățirii, încrederii în sine; și, după cum arată apostolul, aceste lucruri duc la invidie amară și ceartă, deoarece această înțelepciune, în loc să fie de sus, este „pământească, sufletească, demonică". Înțelepciunea cerească, dimpotrivă, este în armonie cu caracterul divin al iubirii care „nu se laudă, nu se umflă de mândrie, nu se poartă necuviincios ... nu se bucură de nelegiuire, ci se bucură de adevăr”.

R 1920 — Vezi articolul la pag. 67.

R 2250, col. 2, par. 2:

(4) „Ferice de cei care flămânzesc și însetează după dreptate, căci ei vor fi săturați!” La cine se aplică această făgăduință binecuvântată? Desigur la nimeni în afară de „cei aleși”, Biserica, numiți mai sus „săraci în duh”, „blânzi”. Aceștia, și numai aceștia, flămânzesc și însetează acum după adevăr și dreptate, în privința descoperirii divine asupra oricărui subiect și afacere a vieții. Alții pot fi puțin flămânzi după adevăr, dar curând ei sunt săturați — în special când află că adevărul este nepopular și că, deși este dulce la gust, mai târziu aduce chinuri amare de persecuție și excludere în condițiile actuale nefavorabile ale lumii. Pentru un număr considerabil onestitatea și dreptatea sunt cea mai bună politică, într-un grad limitat — în măsura în care opinia publică le susține; dar după o dreptate, sinceritate și iubire de adevăr cu prețul persecuției, cu prețul ca oamenii „să vă izgonească dintre ei”, numai „turma mică” — cei biruitori flămânzesc și însetează. „Ei vor fi săturați!” Ei vor fi săturați pe deplin curând, foarte curând, la „schimbarea” prin „întâia înviere”, când această stare muritoare va fi schimbată în nemurire; când acest corp de carne va da locul unui corp spiritual perfect. Atunci cunoștința în parte și realizarea în parte a dreptății vor fi înlocuite cu o cunoștință deplină, desăvârșită, atunci „vom cunoaște deplin cum am fost cunoscuți și noi”. Dar chiar și acum această clasă se bucură de măsuri mult mai mari de cunoștință a adevărului și de experiențe în binecuvântările dreptății, decât sunt posibile pentru orice altă clasă.

R 2860, col. 2, par. 1:

O lecție în legătură cu acest subiect, care este aplicabilă la toți din poporul consacrat al Domnului, este lecția smereniei. Numai când suntem într-o atitudine smerită a minții putem căpăta o vedere a lungimilor și lărgimilor, a înălțimilor și adâncimilor planului divin. Altminteri în mod continuu am constata că vederea noastră despre Dumnezeu și despre Cuvântul și planul Său sunt ascunse de noi. Astfel Domnul declară că El stă împotriva celor mândri și Își arată favoarea celor smeriți. De aceea, dragi frați, în loc să ne gândim că suntem mari, dimpotrivă, să ne amintim că suntem țărână și că, așa cum a spus poetul,

„În locul cel mai înalt acum stau eu,

La picioarele Răscumpărătorului meu;

Nici o bucurie reală în viață nu întâlnesc,

Decât pe El minunat să-L servesc”.

R 3511, col. 1, par. 6:

Atinge mândria unui om și îi vei stârni întreaga ființă. Prin urmare, binecuvântați și într-o condiție favorabilă sunt cei smeriți, cei blânzi și cei modești cu inima. Ei nu numai că sunt mai bine pregătiți să primească veștile bune despre Împărăție, ci vor fi și mai bine pregătiți să meargă pe urmele Învățătorului în obținerea Împărăției. Mândria se află în general în eroare și prin urmare vine deseori în contact cu Adevărul, cum este în acest caz. De fapt n-a fost nimic realmente jignitor în cuvintele Domnului nostru, „Adevărul vă va face liberi”: puterea Adevărului din aceste cuvinte a stârnit mânia ascultătorilor, și nu vreo duritate sau asprime a sentimentului — expresia le-a rănit mândria.

4. De unde știm că smerenia este principiul care stă la baza guvernării divine?

Matei 23:12 „Oricine se va înălța, va fi smerit; și oricine se va smeri, va fi înălțat.”

Iacov 4:6, 10 „Dar El ne dă un har și mai mare. De aceea zice: „Dumnezeu stă împotriva celor mândri, dar dă har celor smeriți”.” „Smeriți-vă înaintea Domnului și El vă va înălța.”

Filipeni 2:7-10 „S-a dăzbrăcat pe Sine Însuși și a luat chip de rob, făcându-Se asemenea oamenilor. La înfățișare a fost găsit ca un om, S-a smerit și S-a făcut ascultător până la moarte, și încă moarte de cruce. De aceea și Dumnezeu L-a înălțat foarte sus și I-a dat Numele care este mai presus de orice nume, pentru ca în Numele lui Isus să se plece orice genunchi al celor din ceruri, de pe pământ și de sub pământ.”

Vol. V, pag. 151, par. 2:

Există un motiv foarte important pentru folosirea acestui titlu. Este un titlu de mare cinste, datorită unei necontenite aduceri aminte a marii Sale Biruințe — a ascultării Sale credincioase, smerite, de aranjamentele Tatălui ceresc, chiar până la moarte, și încă moarte de cruce, prin care El Și-a asigurat dreptul la toată cinstea și slava, demnitatea și puterea, prezente și viitoare, și la natura divină. Prin acest titlu, „Fiul Omului”, atât îngerilor cât și oamenilor li se arată în mod direct marea manifestare a smereniei din partea Singurului Conceput al Tatălui și principiul fundamental al guvernării divine: cel care se înalță va fi înjosit, iar cel care se smerește va fi înălțat. Astfel că de fiecare dată când este folosit acest nume, el are de dat multe instrucțiuni valoroase tuturor celor care vor fi învățați de Dumnezeu și care sunt doritori să-L cinstească și să facă ceea ce este bineplăcut în ochii Lui.

Vol. V, pag. 423, par. 1:

Printre îngerii care-și păstraseră starea de la început și loialitatea față de Dumnezeu, fără îndoială s-ar fi putut găsi mulți care și-ar fi luat bucuroși sarcina să îndeplinească voința Tatălui și să devină prețul de răscumpărare al omului; dar a face astfel însemna cea mai mare încercare, cea mai aspră probă la care putea fi expusă loialitatea față de Dumnezeu, și prin urmare, cel care-și manifesta astfel devotamentul, loialitatea și credința era vrednic să aibă cea mai înaltă poziție printre toți fiii îngerești ai lui Dumnezeu, cu mult deasupra îngerilor, a domniilor și a puterilor și a oricărui nume care se poate numi. Mai mult, parte din scopul divin era ca această ocazie să fie folosită pentru a ilustra faptul că oricine caută să-și exercite propriile sale ambiții egoiste (cum a făcut Satan) va fi degradat, înjosit, în timp ce, dimpotrivă, oricine se va smeri cu totul, în ascultare de voința și de planul Tatălui ceresc, va fi înălțat corespunzător. Dumnezeu a aranjat planul Său astfel încât să facă această trăsătură o necesitate; cu scopul ca în această manifestare a simpatiei divine și a dragostei față de lume să se poată acorda și o ocazie pentru manifestarea iubirii, umilinței și ascultării Singurului Conceput al Tatălui — Fiul Său preaiubit, pe care Lui I-a plăcut să-L onoreze.

R 2655, col. 1, par. 2-4:

După ce în mod special poruncește modestie și smerenie celor mai avansați și mai capabili din turmă, apostolul, în cuvintele textului nostru, îndeamnă ca fiecare din oile Domnului, în loc de a căuta să fie conducător, în sensul de a fi stăpânitor sau domn sau stăpân, ar trebui să caute să fie supus unul altuia — să asculte cu bucurie și pe cel mai umil din turmă și să dorească să cedeze propria sa preferință, în măsura în care îi permite rațiunea și conștiința sa. Dacă o Biserică lucrează sub acest spirit, este puțin probabil că va fi sfâșiată de certuri, deoarece fiecare va fi atât de doritor după interesele cauzei și atât de dispus să se coboare la dorințele altora, încât nici chiar dorința majorității nu va fi considerată satisfăcătoare, ci mai degrabă toți vor căuta, dacă este posibil, să ajungă la o concluzie atât de modificată, încât să întrunească aprobarea aproape sau chiar unanimă.

Apostolul în modul cel mai clar arată că o calitate esențială pentru o astfel de conduită potrivită din partea Bătrânilor și din partea tuturor, este smerenia. Cât de frumos este îndemnul lui: „Să fiți împodobiți cu smerenie”. Ideea pare a fi că deasupra tuturor celorlalte podoabe ale caracterului, și care le acoperă pe toate, ar trebui să fie această haină a minții smerite, dispoziția opusă mândriei.

Ca să încheie acest argument, apostolul ne amintește de principiul în baza căruia Domnul nostru se ocupă de turma Sa și de toți — că El dezaprobă mândria și că toți care sunt însuflețiți de mândrie pot fi siguri că Domnul, departe de a-i primi, de a avea părtășie cu ei, de a-i conduce, de a-i binecuvânta, li se va împotrivi, îi va îndepărta de la El. Deducția firească este că Domnul astfel împotrivindu-li-Se, tendința acestora care vin sub influența unui spirit de mândrie și ambiție nu va fi spre adevăr, nici spre vreun rod și har al spiritului, ci tot mai departe de acestea. „Dumnezeu stă împotriva celor mândri, dar celor smeriți le dă har.” Haideți deci, dragi frați, spune apostolul, să cultivăm această smerenie pe care Domnul o iubește și o apreciază atât de mult și promite că o va răsplăti. Să ne smerim sub mâna cea tare a lui Dumnezeu, ca El să ne înalțe la timpul potrivit.

5. Ce înseamnă a fi „împodobit cu smerenie”?

1 Petru 5:5 „Tot așa și voi, tinerilor, fiți supuși celor bătrâni. Și toți, unii față de alții, să fiți împodobiți cu smerenie, pentru că „Dumnezeu stă împotriva celor mândri, dar celor smeriți le dă har”.”

R 2655, col. 1, par. 3:

Apostolul în modul cel mai clar arată că o calitate esențială pentru o astfel de conduită potrivită din partea Bătrânilor și din partea tuturor, este smerenia. Cât de frumos este îndemnul lui, „Să fiți împodobiți cu smerenie”. Ideea pare a fi că deasupra tuturor celorlalte podoabe ale caracterului, și care le acoperă pe toate celelalte, ar trebui să fie această haină a minții smerite, dispoziția opusă mândriei.

6. Este posibil să avem prea mare smerenie?

Vol. V, pag. 255, par. 3:

Astfel și cei care sunt prea umiliți (prea lipsiți de încredere în sine) ca să realizeze ceva în viață, sunt încurajați, ridicați și făcuți folositori pentru ei înșiși și pentru alții, prin același Spirit al adevărului care mustră și corectează pe cei prea încrezători, ambițioși, conștienți de sine, mândri. Primii sunt încurajați prin asigurările de ajutor divin; iar ultimii sunt înfrânați, moderați, aduși în supunere și învățați în legătură cu ceea ce este plăcut lui Dumnezeu și folositor pentru ei: după cum spune apostolul: „Dacă cineva îîncrezătorș socotește că știe ceva îprin propria înțelepciuneș, încă n-a cunoscut cum trebuie să cunoască" (1 Cor. 8:2). Să ne amintim însă că transformările caracterului nu vin prin aceea că zicem Doamne, Doamne, nici prin aceea că avem o Biblie în posesie, nici prin aceea că ne alăturăm unei organizații omenești numită biserică, ci prin aceea că ne alăturăm lui Cristos și primim de la El Spiritul Cuvântului Său, Spiritul adevărului, Spiritul sfințeniei, Spiritul unei minți sănătoase — Spiritul sfânt al Său și al Tatălui.

7. Care elemente ale caracterului sunt în opoziție directă cu smerenia?

1 Petru 5:5 „Tot așa și voi, tinerilor, fiți supuși celor bătrâni. Și toți, unii față de alții, să fiți împodobiți cu smerenie, pentru că „Dumnezeu stă împotriva celor mândri, dar celor smeriți le dă har”.”

Proverbe 3:34 „Desigur, El Își bate joc de cei batjocoritori, dar dă har celor smeriți.”

Proverbe 6:16-19 „Șase lucruri urăște Domnul, și chiar șapte Îi sunt urâte: ochii trufași, limba mincinoasă, mâinile care varsă sânge nevinovat, inima care urzește planuri nelegiuite, picioarele care aleargă repede la rău, martorul fals care spune minciuni și cel care stârnește certuri între frați.”

R 2204, col. 1, par. 5, 6:

Dragostea perfectă este smerită — „nu se laudă”. Ea nu trâmbițează înaintea sa. Faptele sale bune nu sunt făcute pentru a fi văzute de oameni, ci ar fi făcute exact la fel și dacă nimeni nu le-ar vedea sau cunoaște în afară de Dumnezeu. Ea nu se laudă nici cu cunoștința ei, nici cu favorurile ei, ci în smerenie recunoaște că orice dar bun și desăvârșit vine de la Tatăl; și pentru fiecare îndurare este recunoscătoare. Adevărat a zis cineva, că „Dragostea îl scutește pe om de a se face de râs printr-o purtare plină de importanță, și prin aceea că se vâră într-o poziție care îi trădează incompetența”.

Dragostea perfectă este amabilă — „nu se poartă necuviincios”. Mândria este rădăcina din care cresc în mare parte conduita necuviincioasă și grosolănia atât de obișnuite la cei care se cred cineva, intelectual sau financiar. Dragostea perfectă, dimpotrivă, dezvoltă amabilitatea împreună cu umilința. Un om cugetător a spus: „Politețea a fost definită ca dragoste în lucruri mărunte. Curtoazia se spune că este dragoste în lucruri mici. Unicul secret al politeții este a iubi. Un gentleman îdomnș este acela care face lucrurile cu gentilețe, cu dragoste”.

R 2060, col. 2, punctul 7:

Nimic nu este mai periculos pentru un copil al lui Dumnezeu decât încrederea în sine: ea oprește calea spre progres și spre reformarea adevărată a inimii, și împiedică utilitatea adevărată pentru alții și în special utilitatea în serviciul lui Dumnezeu; deoarece Cuvântul Său declară: „Dumnezeu stă împotriva celor mândri, dar celor smeriți le dă har”.

În locul încrederii în sine, înțelepciunea dictează o neîncredere în sine, aducându-și aminte de slăbiciunea și imperfecțiunile sale, și corespunzător mai mare reverență pentru Dumnezeu și încredere în El, care mai mult decât orice ne va întări și ne va ajuta să ne depărtăm de răul stării noastre decăzute.

R 2450, col. 2, par. 3:

Sentimente de rivalitate, ceartă și slavă deșartă par în special să împresoare pe oricare din poporul Domnului care posedă un anumit grad de talent sau capacitate sau o situație onorabilă în viață, și în special pe aceia care se află în poziții influente în Biserică; și în timp ce aceștia, prin urmare, trebuie să fie în mod special în gardă împotriva acestei împresurări a trupului, nu trebuie uitat faptul că, așa cum a spus cineva, „Există o mândrie care privește în sus cu invidie, precum și o mândrie care privește în jos cu dispreț”. Urmașii Domnului trebuie să țină minte că mândria la orice persoană, în orice stare, în privința oricărei chestiuni, este extrem de condamnabilă în ochii lui Dumnezeu și Îi este neplăcută. „Domnul stă împotriva celor mândri, dar celor smeriți le dă har.” De aceea, toți cei care voiesc să rămână în dragostea Domnului trebuie să fie foarte atenți în această privință — să se păstreze foarte smeriți, foarte umiliți în conduită, și în special în minte. Iac. 4:6; 1 Pet. 5:5.

R 3114, col. 2, par. 2:

„Cel care nu-și dedă sufletul la deșertăciune ... .” [Ps. 24:4] — Mândria este o urâciune pentru Domnul și pentru toți cei care se împărtășesc din spiritul Său. Este o buruiană care odată ce i se permite să prindă rădăcină în inimă, curând va scoate afară orice har. Psalmistul spune: „Urăsc gândurile deșarte”; și așa ar trebui să fie și sentimentele noastre. Harul smereniei, al blândeții, este unul dintre cele mai frumoase care pot împodobi caracterul. El are o apreciere cumpătată a însușirilor personale, nu se umflă de mândrie, nu se poartă necuviincios, ci caută să-și exercite talentele, nu pentru mândrie și slavă deșartă, ci pentru bucuria de a face bine. Este modest, neprefăcut și sincer, atât în privința aprecierii însușirilor proprii, cât și ale altora. Ce mângâiere și plăcere se află în tovărășia celor stăpâniți de un astfel de spirit!

R 3231, col. 1, par. 1:

Goliat ar putea în mod potrivit reprezenta mândria, susținută de o oștire de deșertăciuni lumești. Unul dintre chinurile severe ale Noii Creații este cucerirea iubirii pentru spiritul lumesc aflat sub conducerea mândriei. Mândria lumească este o provocare pentru credința în Dumnezeu și pentru ascultarea de El, și numai cei care au mare curaj și încredere deplină în Domnul pot să învingă acest uriaș. Este necesar de asemenea ca biruința să fie completă — ca mândria să fie complet umilită, omorâtă, astfel încât niciodată să nu se mai poată ridica spre a ne nimici. Aceasta este o luptă individuală și unica armă potrivită împotriva acestui uriaș este pietricica din pârâu, mesajul Domnului, care ne arată ceea ce este plăcut și acceptabil în ochii Lui, și care ne asigură că cel care se smerește va fi înălțat, iar cel care se înalță va fi smerit. Precum exprimă poetul: „Unde lăudăroșia se sfârșește, demnitatea adevărată începe”.

8. Ce lecții putem învăța din exemplul de smerenie al lui Isus?

Filipeni 2:8 „La înfățișare a fost găsit ca un om, S-a smerit și S-a făcut ascultător până la moarte, și încă moarte de cruce.”

Vol. V, pag. 111, par. 1, până la pag. 112:

(2) Adversarul I-a sugerat Domnului nostru metode de fachir pentru prezentarea misiunii Sale oamenilor — ca El să sară de pe streașina templului în valea dedesubt, în văzul mulțimii; așa încât văzându-L că supraviețuiește nevătămat, pentru ei ar fi o dovadă a puterii Sale supraomenești, ceea ce i-ar face imediat să-L accepte ca Mesia și să coopereze cu El în lucrarea care-I stătea în față. Dar Domnul nostru a văzut imediat că astfel de metode erau complet în dezacord cu aranjamentul divin, și nici chiar aplicarea greșită de către Adversar a unui text scriptural (aparent în favoarea acelui lucru rău) nu L-a clintit de la principiile dreptății. El a răspuns imediat că o astfel de procedură din partea Sa ar fi o ispitire a providenței divine, cu totul nejustificată, și de aceea nu trebuia să fie luată în considerare nici un moment. Acolo unde Îl chema datoria sau primejdia, Învățătorul nu ezita, ci recunoștea capacitatea Tatălui de a-I păzi toate interesele; însă adevărata încredere în Dumnezeu nu implică o expunere nesocotită la pericol, fără poruncă divină, și numai ca demonstrație și dintr-un spirit de lăudăroșenie.

Frații Domnului au și ei ispite de acest fel, și au nevoie să-și amintească această lecție și acest exemplu pus înaintea lor de Căpetenia Mântuirii noastre. Noi nu trebuie să ne repezim nepoftiți în pericole și să ne considerăm astfel soldați viteji ai crucii. „Faptele temerare” pot să nu pară nelalocul lor pentru copiii diavolului, dar ele sunt cu totul nepotrivite pentru copiii lui Dumnezeu. Aceștia din urmă au o luptă care cere încă mai mare curaj. Ei sunt chemați să facă servicii pe care lumea nu le aplaudă, nici măcar nu le apreciază, ci adesea le persecută. Ei sunt chemați să suporte dezonoarea și batjocurile lumii; da, și cei netăiați împrejur la inimă „să spună tot felul de lucruri rele” împotriva lor pe nedrept, din cauza lui Cristos. În privința aceasta urmașii Căpeteniei Mântuirii noastre trec pe același drum și merg pe urmele Căpeteniei lor. Și se cere mai mare curaj pentru a ignora rușinea și dezonoarea lumii, în serviciul neapreciat al lui Dumnezeu, decât pentru a face ceva faptă mare și extraordinară care l-ar face pe omul natural să se minuneze și s-o admire.

Una dintre luptele principale ale celor care umblă pe această cale îngustă este lupta împotriva voinței proprii; să-și aducă voința în cea mai deplină supunere față de voința Tatălui ceresc și să o țină supusă; să-și conducă propriile inimi, zdrobind ambițiile care se ridică, ambiții firești chiar pentru omul perfect, stingând aceste focuri care se aprind și prezentându-și trupul și toate interesele pământești ca jertfe vii în serviciul Domnului și al cauzei Sale. Acestea au fost încercările în care Căpetenia noastră a câștigat victoria și laurii ei, și acestea sunt și încercările „fraților” Săi. „Cine este stăpân pe sine îcine se aduce în subordonare deplină față de Dumnezeuș prețuiește mai mult decât cine cucerește o cetate”; acesta este mai mare și decât cel care, având o concepție falsă despre credință, ar sări de pe streașina unui templu, sau ar face o altă ispravă nesăbuită. Adevărata credință în Dumnezeu nu constă într-o credulitate oarbă și în presupuneri extravagante în privința grijii Sale providențiale; dimpotrivă, ea constă într-o încredere liniștită în toate făgăduințele nespus de mari și scumpe făcute de Dumnezeu, o încredere care-l face în stare pe cel credincios să se împotrivească diferitelor eforturi ale lumii, ale cărnii și ale diavolului de a-i distrage atenția, și care urmează cu grijă liniile credinței și supunerii marcate pentru noi în Cuvântul divin.

Vol. V, pag. 423, par. 1:

Printre îngerii care-și păstraseră starea de la început și loialitatea față de Dumnezeu, fără îndoială s-ar fi putut găsi mulți care și-ar fi luat bucuroși sarcina să îndeplinească voința Tatălui și să devină prețul de răscumpărare al omului; dar a face astfel însemna cea mai mare încercare, cea mai aspră probă la care putea fi expusă loialitatea față de Dumnezeu, și prin urmare, cel care-și manifesta astfel devotamentul, loialitatea și credința era vrednic să aibă cea mai înaltă poziție printre toți fiii îngerești ai lui Dumnezeu, cu mult deasupra îngerilor, a domniilor și a puterilor și a oricărui nume care se poate numi. Mai mult, parte din scopul divin era ca această ocazie să fie folosită pentru a ilustra faptul că oricine caută să-și exercite propriile sale ambiții egoiste (cum a făcut Satan) va fi degradat, înjosit, în timp ce, dimpotrivă, oricine se va smeri cu totul, în ascultare de voința și de planul Tatălui ceresc, va fi înălțat corespunzător. Dumnezeu a aranjat planul Său astfel încât să facă această trăsătură o necesitate; cu scopul ca în această manifestare a simpatiei divine și a dragostei față de lume să se poată acorda și o ocazie pentru manifestarea iubirii, umilinței și ascultării Singurului Conceput al Tatălui — Fiul Său preaiubit, pe care Lui I-a plăcut să-L onoreze.

R 2201, col. 2, par. 3, 4:

Cuvintele Domnului nostru către Petru, „Dacă nu te spăl Eu, nu ai parte cu Mine”, cu certitudine implică faptul că spălarea era mai mult decât o simplă ceremonie — mai mult și decât o simplă expresie a umilinței, așa cum ne vom strădui să arătăm. Totuși, principiul ar trebui să-și păstreze valoarea în orice timp și în orice împrejurare: că orice serviciu util ce poate fi făcut unui membru confrate al corpului lui Cristos, oricât ar fi de umil sau neînsemnat, să fie făcut ca pentru Domnul.

După ce terminat acel serviciu, Învățătorul a explicat semnificația lui. El le-a arătat un exemplu (1) de umilință, prin aceea că a fost dispus să facă și cel mai umil serviciu pentru cei care erau cu adevărat ai Lui; (2) spălarea a fost o ilustrație a unui mare adevăr, și anume, că deși erau deja curățiți de către Domnul — îndreptățiți liber de toate lucrurile, prin credință în El — existau încă anumite întinări care se vor lipi de ei, de fiecare, atât timp cât vor fi în lume, de la contactul cu relele ei și prin asalturile ei. În timp ce spălarea generală (îndreptățirea) rămânea valabilă în orice timp, totuși ei aveau nevoie mereu (în mod figurat) să-și spele picioarele unul altuia — prin „spălarea cu apă prin Cuvânt” (Efes. 5:26). Aceasta însemna să vegheze reciproc la binele lor; să se păstreze unul pe altul curați, sfinți, puri, și să se ajute unul pe altul în învingerea încercărilor, ispitelor și asalturilor lumii rele actuale — care se ridică din cele trei surse ale ispitei: „lumea, trupul și diavolul”.

R 2228, col. 1, par. 3, până la sfârșit. Vezi fragmentul la pag. 69.

R 2450, col. 1, par. 3 și col. 2, par. 2:

Cei care au interpretat că această spălare semnifică o ceremonie asemănătoare cu ceremonia simbolică a Cinei de Amintire și cu ceremonia simbolică a Botezului, sunt, credem noi, în eroare. Se pare că nu este nimic simbolic în ea. Este doar o ilustrație a principiului smereniei care trebuie să însoțească fiecare afacere a vieții. Dacă vreunii din poporul Domnului au nevoie de spălare, sau au nevoie de orice alt ajutor de un caracter umil, frații lor să-i servească bucuros și cu dragă inimă; și oricine posedă Spiritul Domnului va face cu siguranță un astfel de serviciu; dar a insista, cum fac unii, ca fiecare din poporul Domnului să-și spele mai întâi propriile picioare și să le curețe, și apoi să-și spele picioarele unul altuia ceremonial, este contrar exemplului Său, pe care El ne învață să-l urmăm. Exemplul a fost un serviciu, și nu o inconveniență și o ceremonie.

Toți cei care sunt cu adevărat urmașii Domnului să dea mare atenție și să urmeze cu exactitate adevăratul exemplu al spiritului Învățătorului, de smerenie, umilință și serviciu față de membrii corpului Său. Toată ideea este conținută în cuvintele Sale: „Robul nu este mai mare decât domnul său, nici apostolul mai mare decât cel care l-a trimis. Dacă știți aceste lucruri îdacă apreciați aceste principii care se aplică la toate afacerile viețiiș, ferice de voi dacă le faceți îdacă trăiți conform acestei reguli, iubindu-vă și slujind unul altuiaș.” Vers. 16, 17.

R 3495, col. 2, ultimul par.:

O femeie samariteană a venit la fântână după apă în timp ce Isus Se odihnea acolo, și relatarea despre discuția Domnului nostru cu ea constituie una dintre cele mai remarcabile prezentări ale adevărului divin găsite în Evanghelii. Este vrednic de observat că în atâtea ocazii Domnul nostru a spus lucruri remarcabile unor oameni nu atât de remarcabili și în împrejurări nu foarte remarcabile. Există o încurajare în aceasta pentru toți urmașii Săi: într-adevăr, găsim că pe tot parcursul Veacului Evanghelic Domnul a comunicat în principal cu cei umili — „nu sunt mulți înțelepți ... nici mulți puternici, nici mulți de neam ales”. „N-a ales Dumnezeu pe cei care sunt săraci față de lume, ca să fie bogați în credință și moștenitori ai împărăției?” Atunci, deoarece prin harul lui Dumnezeu am auzit vocea divină anunțând pace prin Isus Cristos, să ne bucurăm, dar să ne simțim și smeriți, amintindu-ne că El ia din lucrurile de jos ale lumii pentru a face din ele pe cele nobile, care Îi vor reflecta slava și Îi vor vesti lauda toată eternitatea ca semne ale harului Său.

9. A fost smerenia caracteristică apostolilor?

Efeseni 3:8 „Da, mie, cel mai mic dintre toți sfinții, mi-a fost dat harul acesta să vestesc printre neamuri evanghelia bogățiilor nepătrunse ale lui Hristos.”

R 1885, col. 1, par. 5:

Apostolul a făcut o apreciere smerită, cumpătată a stării și puterii sale spirituale. El nu s-a simțit umflat de mândrie pentru că era un vas ales al Domnului ca să-I ducă numele înaintea neamurilor. El nu s-a considerat Marele Apostol, și nici nu s-a lăudat în vreun fel. Și atât de departe a fost el de a se mândri cu realizările sale spirituale, încât cu umilință i-a reamintit bisericii de posibilitatea de a fi el însuși dezaprobat, chiar după ce a predicat altora, dacă nu continua să stea ferm în integritatea sa și să crească în har (1 Cor. 9:27). Și în timp ce Îl prezenta pe Cristos înaintea lor ca puterea lui Dumnezeu și ca înțelepciunea lui Dumnezeu, și ca modelul care să fie imitat de ei, a declarat smerit că împreună cu ei se străduia să urmeze modelul, pe Cristos, încrezându-se numai în meritul jertfei Sale ca să-i compenseze neajunsurile. Astfel el era scutit de cea mai mare piedică pentru dezvoltarea spirituală — mulțumirea de sine; căci, dacă cineva crede că a atins o stare spirituală satisfăcătoare, chiar din acel moment poate considera începutul declinului său spiritual. Nici o realizare actuală nu poate fi mulțumitoare pentru un urmaș sincer al lui Cristos care se străduiește serios să copieze modelul desăvârșit. Numai dacă întoarcem privirile de la Cristos putem fi mulțumiți cu noi înșine; pentru că, având în față întreg modelul, se descoperă întotdeauna defectele noastre. Și dacă în mândria inimii le pierdem din vedere, ele devin și mai vădite în ochii altora. Creștinul să-și găsească satisfacția numai când își dă seama că el crește necontenit în asemănarea lui Cristos. Ca și apostolul, să se gândească, nu la aceea că deja a ajuns, nici că este deja perfect, ci că este încă în alergare și face progres spre țintă. Și fără îndoială faptul că apostolul considera că nu a ajuns la perfecțiune și că era încă supus slăbiciunii, l-a făcut să caute harul Domnului, l-a menținut întotdeauna într-o atitudine smerită a minții și l-a făcut compătimitor în privința slăbiciunilor și greșelilor altora. Cei care devin mândri și încrezuți se silesc să scoată firul de praf din ochiul fratelui și uită bârna din ochiul lor.

R 2826, col. 1, par. 3-5:

Să observăm simplitatea introducerii apostolului în această carte minunată. El n-a scris titlul cărții așa cum apare în Bibliile noastre — „Descoperirea Sfântului Ioan Teologul” — adică Descoperirea Sfântului Ioan, Doctor în Teologie. Din contră, Ioan n-a pretins onoare pentru descoperire; n-a fost a lui, ci, așa cum explică lămurit, a fost de la Domnul nostru Isus Cristos — și Lui de la Dumnezeu Tatăl. N-a fost nici chiar pentru Ioan în vreun sens special, ci, așa cum el iarăși declară, pentru „robii” lui Dumnezeu, dată prin „robul Său Ioan”. Această simplitate, comună tuturor apostolilor, ni-i recomandă ca oameni smeriți — tocmai felul de oameni pe care trebuie să ne așteptăm să-i folosească Domnul nostru ca slujitori și mesageri speciali pentru poporul Său. Simplitatea apostolică este în contrast izbitor cu pompa majorității celor care pretind a fi elevii și confrații lor slujitori, și care își găsesc plăcerea în titlurile de „Reverend”, „Preacuvios”, „Sfinția Sa”, „Doctor în Teologie” etc. Și în măsura în care spiritul lumii este înăbușit de spiritul lui Cristos — și în măsura în care poporul Domnului este zelos în căutarea și găsirea „cărărilor celor vechi” (Ier. 6:16), în acea măsură aceste titluri omenești, care înseamnă atât de mult pentru lume și pentru Babilon, ajung să apară zadarnice, nepotrivite, amăgitoare.

În loc să-și adauge titluri mari și lăudăroase la numele său, ca Reverend, Episcop, Supraveghetor al tuturor Bisericilor din Asia Mică, îl găsim pe Ioan că se prezintă ca „Fratele Vostru”, tovarăș al tuturor sfinților în necaz și în Împărăție și în îndelunga răbdare a lui Isus Cristos. El a fost părtaș cu Cristos, ca membru al corpului Său, în necazurile Sale, în răbdarea Sa durabilă, și în perspectivă comoștenitor în Împărăția Sa, și în toate acestea a fost fratele tuturor confraților ucenici, părtași la aceleași suferințe și în viitor la aceeași glorie. Se înțelege în general că Ioan deja fusese aspru persecutat, și că pe timpul acestei viziuni el era în exil pe mica insulă din Marea Mediterană, numită Patmos — o insulă penală unde condamnații erau folosiți la exploatarea marmurei etc. Totuși Ioan, cu remarcabilă modestie, trece nu doar peste serviciul său anterior pentru adevăr, care-i cauzase persecuția, ci de asemenea trece cu ușurință peste persecuție în sine, menționând numai că el era pe insula Patmos din cauza fidelității sale pentru cuvântul lui Dumnezeu și pentru mărturia că Isus era Cristosul.

Această simplitate, această lipsă de lăudăroșenie atât de remarcabilă în scrierile tuturor apostolilor, îi recomandă pe ei și cuvintele lor atenției noastre, și îi indică a fi în slujire nu pentru mulțumirea vanității, sau pentru a căuta răsplăți pământești de vreun fel, ci numai ca slujitori ai lui Dumnezeu, care și-au găsit plăcerea în a face voia Lui și a spune veștile bune, până la totala ignorare de sine, exceptând doar ocaziile când menționarea persoanei lor putea fi necesară și utilă Bisericii. Toți urmașii Domnului fac bine să remarce această caracteristică a Învățătorului și a celor pe care El i-a ales în mod special să fie urmașii Lui și exemplele noastre. În măsura în care obținem spiritul Domnului, acesta se va manifesta în mod asemănător în sentimentele și conduita noastră.

Vol. VI, pag. 210, par. 2, până la pag. 212, par. 1:

Ceilalți ucenici nealeși astfel pentru slujba de apostoli au fost și ei iubiți de Domnul și fără îndoială că au fost în armonie deplină cu numirea celor doisprezece, recunoscând-o a fi în interesul lucrării în general. Pe ce bază a făcut Domnul alegerea, nu se declară; dar avem relatarea propriei Sale rugăciuni în această privință, că, „ai Tăi erau și Tu Mi i-ai dat”; și „Eu am păzit pe aceia pe care Mi i-ai dat și nici unul din ei n-a pierit, afară de fiul pierzării” — Iuda. În ce sens sau în ce grad a făcut Tatăl alegerea celor doisprezece nu are importanță pentru noi. Fără îndoială că o calitate pe care o aveau aceștia era smerenia; și fără îndoială că ocupațiile lor modeste și experiențele anterioare din viață fuseseră astfel încât au înclinat nu numai să-i facă oameni smeriți, dar pe lângă aceasta și să ducă la tărie de caracter, hotărâre, perseverență etc., până la un grad la care alte îndeletniciri probabil n-ar fi putut duce la fel de bine. Suntem informați că alegerea celor doisprezece atunci când a avut loc, în loc de a aștepta până la Cincizecime (data conceperii Bisericii), a fost în mare măsură cu scopul de a permite celor doisprezece să fie în mod special cu Domnul, să-I vadă lucrările, să-I audă mesajul, pentru ca astfel să poată fi la timpul cuvenit martori care să ne spună direct, nouă și întregului popor al lui Dumnezeu, minunatele lucrări ale lui Dumnezeu și minunatele cuvinte ale vieții manifestate prin Isus. Luca 24:44-48; Fapte 10:39-42.

Însărcinarea apostolică

Nu există nicăieri nici cea mai vagă sugestie făcută apostolilor sau cu privire la ei, că ei urmau să fie stăpâni peste moștenirea lui Dumnezeu; că trebuiau să se considere diferiți de ceilalți credincioși, scutiți de acțiunile legii divine, sau în mod special favorizați sau asigurați în privința moștenirii lor veșnice. Trebuiau să-și amintească tot timpul că „voi toți sunteți frați” și că „unul singur este Îndrumătorul vostru: Hristos”. Trebuiau să țină minte totdeauna că era necesar să-și întărească chemarea și alegerea; și dacă nu se supuneau Legii Iubirii și nu erau smeriți precum copilașii, cu nici un chip nu „intrau în Împărăție”. Nu li s-a dat nici un titlu oficial și nici alte instrucțiuni cu privire la o îmbrăcăminte deosebită sau la o purtare deosebită, ci doar că în toate aceste lucruri ei trebuiau să fie exemple pentru turmă; pentru ca alții văzând faptele lor bune să mărească pe Tatăl; pentru ca alții care mergeau în urmele lor să urmeze și ei astfel în urmele conducătorului și în final să ajungă la aceeași glorie, onoare, nemurire — părtași ai aceleiași naturi divine, membri ai aceleiași Noi Creații.

Însărcinarea apostolilor a fost una de serviciu — ei urmau să se servească unul pe altul, să servească pe Domnul și să-și dea viața pentru frați. Aceste servicii urmau să fie făcute în mod special în legătură cu promulgarea Evangheliei. Ei au fost părtași ai ungerii premergătoare, care deja venise peste Învățătorul lor — aceeași ungere care aparține tuturor celor din Noua Creație, tuturor celor din Preoțimea Împărătească, și care este descrisă de profet când zice: „Duhul Stăpânului Domnul este peste Mine, căci Domnul M-a uns să aduc vești bune celor blânzi ... să pansez pe cei cu inima zdrobită" etc. Isa. 61:1, 2; Luca 4:17-21; Mat. 10:5-8; Marcu 3:14, 15; Luca 10:1-17.

10. De ce este smerenia o caracteristică esențială la un Bătrân?

1 Timotei 3:6 „Să nu fie întors la Dumnezeu de curând, ca nu cumva, umflat de mândrie, să cadă în vina Diavolului.”

Vol. VI, pag. 246, par. 2:

În Scripturi nu există nici o sugestie că o persoană inaptă pentru lucrarea care este de făcut trebuie să fie considerată ca numită de Domnul în acea poziție pentru care nu este potrivită în mod special; ci mai degrabă este o datorie ca în corpul lui Cristos fiecare membru să servească pe alții conform talentelor sale — conform capacităților sale — și ca fiecare să fie destul de modest, destul de smerit, „să nu aibă despre sine gânduri înalte, mai presus de ceea ce se potrivește, ci să aibă gânduri cumpătate”, conform valorii reale a talentelor pe care Domnul i le-a acordat. Și nici Biserica nu trebuie să recunoască pe aceia dintre ei care doresc să fie cei mai mari, pentru faptul că ei doresc. Dimpotrivă, Biserica trebuie să ia cunoștință de smerenie, ca fiind una din calitățile esențiale pentru funcția de bătrân sau pentru serviciul din oricare ramură. Dacă prin urmare doi frați par să fie la fel de talentați, dar unul este ambițios și îndrăzneț, iar celălalt smerit și timid, Spiritul Domnului, care este spiritul înțelepciunii și al minții sănătoase, ar învăța pe poporul Domnului să aprecieze pe fratele mai smerit ca fiind acela pe care Domnul îl favorizează în mod deosebit și vrea ca ei să-l pună în locul mai proeminent de serviciu.

Vol. VI, pag. 251, par. 2:

Citim: „Bătrânii care cârmuiesc bine să fie învredniciți de îndoită cinste, mai ales cei care lucrează în cuvânt și în învățătură" (1 Tim. 5:17, 18). În virtutea acestor cuvinte, biserica nominală a dezvoltat o clasă de Bătrâni Conducători și a pretins pentru toți bătrânii o poziție conducătoare sau autoritară, dacă nu dictatorială, printre frați. O astfel de definiție a „conducerii” este contrară cu toate prezentările din Scripturi despre acest subiect. Timotei, ocupând poziția de supraveghetor general sau Bătrân, a fost instruit de către apostol, zicând: „Nu mustra cu asprime pe un bătrân, ci sfătuiește-l ca pe un tată" etc. „Robul Domnului nu trebuie să se certe, ci să fie blând cu toți". Nimic, desigur, n-ar aproba aici o conducere autocrată sau o purtare dictatorială — smerenia, blândețea, îndelunga răbdare, iubirea frățească, iubirea, trebuie să fie calitățile proeminente ale celor recunoscuți ca bătrâni. Ei trebuie să fie exemple pentru turmă în toate sensurile. Dacă ei, prin urmare, ar fi dictatoriali, exemplul pentru turmă ar fi ca toți să fie dictatoriali; dar dacă ei ar fi smeriți, îndelung răbdători, răbdători, blânzi și iubitori, atunci ilustrația ar fi pentru toți în conformitate cu acestea. O redare mai literală a pasajului pe care-l avem în analiză arată că bătrânilor trebuie să li se dea onoare în măsura în care ei manifestă credincioșie față de responsabilitățile serviciului pe care l-au acceptat. Am putea prin urmare să redăm pasajul astfel: Bătrânii proeminenți să fie socotiți vrednici de îndoită cinste, în special cei care sunt împovărați de lucrarea grea a propovăduirii și învățării.

Vol. VI, pag. 278, par. 4:

Intrigile clericale, și nu învățăturile Domnului nostru și ale celor doisprezece apostoli ai Săi, sunt responsabile de dezbinarea sfinților în două clase numite „cler” și „laici”. Spiritul clerical și al lui anticrist caută încă să stăpânească peste moștenirea lui Dumnezeu în orice mod posibil — proporțional cu densitatea ignoranței care predomină într-o adunare. Domnul și apostolii recunosc drept corpul lui Cristos nu pe bătrâni, ci Biserica (Ecclesia), și orice demnitate sau onoare le acordă bătrânilor credincioși, ca servi ai Domnului și ai Bisericii, nu este doar recunoașterea lor de către ei înșiși sau recunoașterea lor de către alți bătrâni. Adunarea care-i alege trebuie să-i recunoască, trebuie să le recunoască darurile și capacitățile creștine în lumina Cuvântului lui Dumnezeu, altfel nu le poate acorda asemenea stare sau onoare. Ca atare, nici un Bătrân n-are vreo autoritate prin propria sa numire. De fapt, dispoziția de a ignora Biserica, corpul lui Cristos, și a se pune pe sine și judecata sa mai presus de toți, este cea mai bună dovadă că un astfel de frate nu este în atitudinea cuvenită să fie recunoscut ca Bătrân — smerenia și recunoașterea unității Ecclesiei ca trup al Domnului fiind de primă necesitate pentru astfel de serviciu.

Vol. VI, pag. 296, par. 1, 2:

Regula Domnului în acest subiect este clar prezentată — „Oricine se înalță va fi smerit; și cine se smerește va fi înălțat” (Luca 14:11). Biserica trebuie să urmeze această regulă, această gândire a Spiritului, în toate problemele în care ea va căuta să cunoască și să se supună Domnului ei. Metoda Domnului este să avanseze numai pe acela al cărui zel, credincioșie și perseverență în facerea binelui s-au arătat în lucrurile mici. „Cine este credincios în cele mai mici lucruri, este credincios și în cele mari” (Luca 16:10). „Ai fost credincios peste puține lucruri, te voi pune peste multe lucruri” (Mat. 25:21, 23). Există totdeauna mult loc la capătul de jos al scării onoarei. Oricine va vrea, nu va trebui să stea mult fără ocazii de a servi pe Domnul, Adevărul și frații în modurile umile pe care cei cu spirit mândru le vor disprețui și neglija, căutând serviciu mai onorabil în ochii oamenilor. Cei credincioși se vor bucura în orice serviciu și lor le va deschide Domnul tot mai larg ușile ocaziei. Astfel voința Sa, exemplificând înțelepciunea de sus, trebuie să fie urmată cu grijă de către fiecare membru al Noii Creații — în special în votul său, în ridicarea mâinii, ca membru al corpului lui Cristos pentru a exprima voința Capului.

Un frate care-și caută propriile interese trebuie să fie evitat, oricât ar fi el de capabil; iar un frate mai puțin capabil, dar smerit, ar trebui să fie ales ca Bătrân. O mustrare așa de blândă ar fi benefică pentru toți — chiar dacă nici un cuvânt n-ar fi rostit în privința motivelor conducătoare. Iar în cazul unui Bătrân capabil care dă dovadă de un spirit dictatorial, sau care este înclinat să se considere mai presus de Biserică și că el aparține unei clase deosebite, sau că implică un drept divin de a învăța, care nu vine prin Ecclesie (Biserică), ar fi atât o amabilitate cât și o datorie față de un atare să fie pus la un serviciu mai puțin proeminent, sau scos pentru o vreme de la orice serviciu special, până când își va însuși această mustrare blândă și-și va reveni din capcana Adversarului.

R 3278, col. 1, par. 3:

Smerenia împăratului este frumos indicată prin declarația sa: „Eu nu sunt decât un tânăr, nu știu să ies și să intru”, și totuși el se afla în mijlocul poporului Domnului, centrul sau capul națiunii — deși se simțea incapabil de o administrare potrivită a acestor slujbe înalte și pline de responsabilitate. El nu a spus „poporul meu”, ci „poporul pe care l-ai ales”. Vrem să le sugerăm aici o lecție unora dintre bătrânii turmei Domnului, care, după obiceiul babilonienilor, au tendința să vorbească despre adunările cărora le sunt slujitori, ca „poporul meu”, „turma mea”, „biserica mea”. Ei probabil nu-și dau seama cât de nepotrivite sunt astfel de expresii; că, dacă Israelul natural a fost poporul Domnului, pe care El l-a ales, cu cât mai mult Israelul antitipic trebuie să fie considerat și să se vorbească despre el ca poporul Domnului, turma Domnului. Însuși faptul că cineva ar numi adunarea poporului Domnului ca a lui proprie, indică o stare periculoasă a minții și o tendință de a fi încrezut, înfumurat, dăunător, păgubitor pentru interesele Sionului spiritual. Cei care au o astfel de tendință a minții să se corecteze cu post și rugăciune, poate că fărădelegea lor va fi iertată de Domnul și vor fi feriți de poticnirea în siguranța de sine pe mai departe. Și turma Domnului de peste tot trebuie să fie promptă în a respinge orice astfel de stăpânire sau control omenesc. Nereușita de a discerne repede și de a respinge în mod potrivit o astfel de siguranță de sine din partea conducătorilor, este un indiciu că turmele pe care ei le slujesc nu apreciază pe deplin și nu se bucură de libertatea cu care Cristos este bucuros să-i facă liberi pe toți cei care sunt cu adevărat oile Sale și care Îl recunosc ca Păstorul lor principal.

11. De ce trebuie soții să cultive și să exercite smerenie?

Efeseni 5:25 „Soților, iubiți-vă soțiile, după cum și Hristos a iubit Biserica și S-a dat pe Sine pentru ea.”

Vol. VI, pag. 497, par. 1:

Poziția de cap în familie, astfel exercitată în promovarea binelui celor care sunt în grija sa pentru îndrumare, sfătuire etc., precum și pentru asigurarea cu lucrurile necesare, va fi departe de a fi tiranie. Spiritul iubirii într-un astfel de soț nu va ignora nici ceea ce-i place și ceea ce nu-i place soției sale și nici sfatul dat de ea în modul cuvenit. El va recunoaște că în timp ce Adam cel perfect a posedat toate însușirile bărbăției, separarea Evei a implicat și separarea unora din aceste însușiri: el va recunoaște de asemenea că deși puterea minții și corpului rămâne prin aranjament divin la bărbat și-l face cap al familiei, cu toate acestea, există însușiri posedate în mod special de femeie. Smerenia, care aparține spiritului iubirii, îl va împiedica să fie orb față de însușirile vrednice de stimă pe care Creatorul le-a destinat femeii și va recunoaște că însușirile inimii și minții sale trebuie să fie suplimentate de celelalte însușiri care prin natură există îndeosebi la femeie. Ca atare, în măsura în care are „spiritul chibzuinței”, va dori ajutorul soției sale, cooperarea ei, opiniile ei, compătimirea ei, iubirea ei, și le va aprecia mult.

12. Cum pot soțiile să exercite smerenie?

Efeseni 5:22-24: „Soțiilor, fiți supuse soților voștri, ca Domnului, căci soțul este capul soției, după cum și Hristos este capul Bisericii, El, Mântuitorul trupului. Și după cum Biserica este supusă lui Hristos, tot așa și soțiile să fie supuse soților în toate.”

Vol. VI. pag. 500, par. 2:

Soția în astfel de caz trebuie să-și spună: Am neglijat reglementarea divină și m-am căsătorit nepotrivit, încât nu pot să-mi respect soțul, ci instinctiv îmi dau seama că-i sunt superioară în înzestrarea naturală. Trebuie s-o scot la capăt cum pot mai bine. Trebuie să-mi fac partea cu credincioșie; și în măsura în care-l găsesc pe soțul meu deficitar, voi căuta să folosesc tact și să mă rog pentru înțelepciune de sus ca să știu cum să-l ajut, să-l ridic, să fac din el un om nobil și să-i măresc pe cât posibil capacitatea, pentru a-mi crește astfel iubirea și respectul față de el. Chiar aceasta este datoria mea sub legământul de căsătorie — ea va fi făcută cu credincioșie ca pentru Domnul. În privința slăbiciunilor și judecății lui slabe, nu numai că le voi ascunde de cei din afară, dar pe cât posibil le voi ascunde și de mine; și menționându-le în fața soțului meu voi căuta să evit a face vreo referire la capacitățile mele superioare sau a le etala. Voi aștepta ca la timpul cuvenit eșecurile lui să-i recomande judecata mea mai bună, pe care însă eu n-o voi forța asupra lui și nu voi insista asupra ei, ci doar o voi spune într-o manieră blândă, potrivită pentru un ajutor. Așteptarea mea este că nu mult va trece până ce el îmi va căuta sfatul și-i va da tot mai multă greutate în toate afacerile vieții lui, și astfel vom putea crește împreună zi de zi și an de an în armonie cu modelul divin al relației dintre Cristos și Biserică. Eu voi fi binecuvântată ca soție în cultivarea smereniei și supunerii la aranjamentul divin: soțul meu va fi binecuvântat prin influențele înălțătoare pe care eu voi putea să i le aduc, și astfel căsătoria nepotrivită care la început părea atât de dezavantajoasă va putea avea ca rezultat, prin harul Domnului — urmând instrucțiunile Domnului — aducerea amândurora mai aproape de standardul divin așa cum este prezentat de apostol.

13. De ce este important să-i învățăm pe copiii noștri blândețea și smerenia?

Țefania 2:3 „Căutați pe Domnul, toți cei smeriți din țară, care faceți ce este drept înaintea Lui! Căutați dreptatea, căutați smerenia! Poate că veți fi ascunși în ziua mâniei Domnului.”

Vol. VI, pag. 555, par. 1:

Există doar o promisiune care pare să se mențină în acel timp de necaz, iar aceasta pare să fie generală, aplicabilă tuturor celor care sunt smeriți și care iubesc dreptatea. Această clasă ar trebui să includă pe toți copiii maturi ai consacraților, care au fost învățați corect în învățătura Domnului, instruiți corect din Cuvântul Lui. Promisiunea spune: „Căutați dreptatea! Căutați smerenia! Poate că veți fi ascunși în ziua mâniei Domnului”. Țef. 2:3.

R 1963, col. 2, par. 2-5:

Tendința tuturor în timp ce se apropie furtuna, va fi să caute adăpost, protecție, sub munții cei mari (împărății) și în stâncile societății (sistemele de binefacere) (Apoc. 6:15-17); și mulți vor fugi de la sate la orașe. „Biruitorii” care vor „scăpa de toate acestea care se vor întâmpla” în lume (Luca 21:36) vor fugi într-adevăr la munte, Împărăția Domnului, și vor fi în siguranță, dar alții nu vor putea ajunge la ea. „Cine va putea să se suie la muntele Domnului? Cine va sta în locul Lui cel sfânt? Cel care are mâinile nevinovate și inima curată” etc. Ps. 24:3-6.

Dar, văzând că toate eforturile oamenilor de a se ascunde „de mânia Mielului” când va fi venit ziua cea mare a mâniei Sale vor fi zadarnice, cel mai bine ar fi ca sfinții să nu facă un astfel de efort să-și ascundă copiii, știind că ar fi o nechibzuință. Necazul vine să răstoarne păcatul și orice sistem și lucru fals; și lecțiile pe care le aduce se vor dovedi benefice pentru omenire în general, zdrobindu-le idolii și curățindu-le inimile. Dacă copiii și prietenii noștri au nevoie de curățire, noi să nu dorim ca ei să scape de ea. Dacă nu au nevoie de ea, putem fi siguri că Domnul va permite ca membrii glorificați ai corpului Său, Biserica Sa, să aibă grijă de copiii și de prietenii lor în timpul acelui necaz și să-i apere de tot ceea ce n-ar fi spre folosul lor. Ce am putea cere mai mult decât aceea de a fi protectorii lor care-i slujesc, cu mult mai capabili să-i ajutăm decât dacă am fi cu ei în carne?

Cea mai bună pregătire pe care părinții o pot face pentru copiii lor este să le dea, prin învățătură și exemplu, o instruire credincioasă în dreptate. Să ne amintim că „Începutul înțelepciunii este frica îreverențaș de Domnul”. Începeți așadar să-i instruiți în privința planului de mântuire, planul veacurilor. Când vor ajunge la o apreciere adevărată a înțelepciunii, dreptății și iubirii lui Dumnezeu, aceasta le va da vederi mai largi și mai adevărate în legătură cu dreptatea și iubirea, atât în privința propriei lor conduite cât și față de semenii lor. Învățați-i blândețea, smerenia și nechibzuința mândriei și aroganței. Învățați-i generozitatea gândirii și cum să fie fericiți cu puțin, amintindu-le adesea că evlavia cu mulțumire reprezintă adevăratele bogății. Amintiți-le cuvintele Domnului: „Căutați dreptatea, căutați smerenia! Poate că veți fi ascunși în ziua mâniei Domnului” (Țef. 2:3). Cei bogați în aceste bogății nesigure din această lume și cei mândri, fie săraci fie bogați, și toți cei care fac răul vor suferi în mod deosebit. Comparați Mal. 4:1; Iac. 5:1-6.

În decursul timpului de necaz, pentru prima dată în istoria lumii, va fi un premiu pentru smerenie, răbdare, iubire, blândețe, bunătate. (Totuși, înainte de a sosi acea etapă a necazului, înainte de a cădea Babilonul, va fi un necaz diferit asupra unei „mulțimi mari” a celor care nu sunt învingători, care vor fi aspru loviți de Babilon, care pentru un timp va avea o creștere a puterii. Observațiile anterioare nu se aplică la această clasă care va trece prin necaz mare. Întrucât servirea celor săraci și care suferă în minte și în trup este un mare privilegiu, noi să ne străduim ca astfel să ne instruim copiii, încât atunci când va veni necazul, ei să fie în stare și dispuși să-i povățuiască pe alții spre dreptate și spre evitarea luptei carnale, mai degrabă decât să se gândească în mod egoist doar la propria lor siguranță. Copiii să fie încurajați la o așa stabilitate de caracter, în combinație cu credința în Dumnezeu, încât, sub orice presiune, să procedeze după o concepție înaltă de noblețe.)

R 2021, col. 1, par. 1, 2:

„Căutați pe Domnul, toți cei smeriți din țară, care faceți ce este drept înaintea Lui! Căutați dreptatea, căutați smerenia! Poate că veți fi ascunși în ziua mâniei Domnului” (Țef. 2:3). Aceasta este singura conduită sigură. Cei care caută acum potrivit acestei îndrumări, pot încă să-și asigure chemarea și alegerea și să fie printre „biruitori”, care vor „scăpa” de lucrurile ce vin asupra lumii. Cei care nu „scapă”, ci se găsesc în marele necaz, nu pot urma un alt sfat mai bun — ei pot fi ascunși sau protejați cel puțin de o măsură de necaz.

Prin urmare, decât să căutăm un loc de siguranță (care nu poate fi găsit) pentru noi înșine și pentru copiii noștri, mai bine să căutăm să ne aducem pe noi și pe ei în starea de siguranță descrisă mai sus, prin supunere de inimă la serviciul înțelept pus înaintea noastră.

14. Ce făgăduințe scripturale sunt date celor blânzi și smeriți?

15. Ce ilustrații și exemple remarcabile de blândețe și smerenie găsim în Biblie?

Matei 11:28-30 „Veniți la Mine toți cei trudiți și împovărați și Eu vă voi da odihnă. Luați jugul Meu asupra voastră și învățați de la Mine, căci Eu sunt blând și smerit cu inima; și veți găsi odihnă pentru sufletele voastre. Căci jugul Meu este bun și sarcina Mea este ușoară.”

Numeri 12:3 „Dar bărbatul Moise era foarte blând, mai blând decât orice om de pe fața pământului.”

Matei 8:8 „„Doamne”, a răspuns sutașul, „nu sunt vrednic să intri sub acoperișul meu; ci spune numai un cuvânt și robul meu va fi vindecat!””

Ioan 13:1-17 „Însă înainte de sărbătoarea Paștilor, Isus, știind că I-a sosit ceasul să plece din lumea aceasta la Tatăl și fiindcă iubea pe ai Săi care erau în lume, i-a iubit până la capăt. În timpul cinei, după ce Diavolul pusese în inima lui Iuda Iscarioteanul, fiul lui Simon, gândul să-L vândă, Isus, fiindcă știa că Tatăl Îi dăduse toate în mâini, că de la Dumnezeu a venit și la Dumnezeu Se duce, S-a sculat de la cină, Și-a pus deoparte hainele, a luat un ștergar și S-a încins cu el. Apoi a turnat apă într-un lighean și a început să spele picioarele ucenicilor și să le șteargă cu ștergarul cu care era încins. A venit deci la Simon Petru. Și Petru I-a zis: „Doamne, Tu să-mi speli mie picioarele?” Isus a răspuns și i-a zis: „Ce fac Eu, tu nu pricepi acum, dar vei înțelege după aceea.” Petru I-a zis: „Niciodată nu-mi vei spăla picioarele.” Isus i-a răspuns: „Dacă nu te spăl Eu, nu ai parte cu Mine.” „Doamne”, I-a zis Simon Petru, „nu numai picioarele, ci și mâinile și capul!” Isus i-a zis: „Cine are trupul spălat, nu are nevoie decât să-i fie spălate picioarele, căci este cu totul curat; și voi sunteți curați, dar nu toți.” Căci știa pe cel care avea să-L vândă; de aceea a zis: „Nu toți sunteți curați.” După ce le-a spălat picioarele, Și-a luat hainele, S-a așezat iarăși la masă și le-a zis: „Înțelegeți voi ce v-am făcut Eu? Voi Mă numiți „Învățătorul și Domnul” și bine ziceți, căci sunt. Deci, dacă Eu, Domnul și Învățătorul, v-am spălat picioarele, și voi sunteți datori să vă spălați picoarele unii altora; căci Eu v-am dat un exemplu, pentru ca așa cum v-am făcut Eu, să faceți și voi. Adevărat, adevărat vă spun, robul nu este mai mare decât domnul său, nici apostolul mai mare decât cel ce l-a trimis. Dacă știți aceste lucruri, ferice de voi dacă le faceți.”

R 2903, col. 2, par. 2, 3:

Dacă pe când era copil Moise a fost remarcabil și atractiv, astfel încât Ștefan îl numește „frumos”, sau „frumos înaintea lui Dumnezeu” (Fapte 7:20), ceea ce înseamnă delicat, elegant, și dacă este adevărat, după cum zice Iosefus, că acei care-l întâlneau în timp ce era dus de-a lungul străzilor își uitau afacerile și stăteau nemișcați pentru a-l privi, putem bine presupune că instruirea sa timpurie de către părinți evlavioși, în educația și sfatul Domnului, și instruirea sa ulterioară „în toată învățătura egiptenilor”, ca fiu adoptiv al monarhului — rezultatul trebuie să fi fost un bărbat foarte nobil, rafinat și frumos. Și totuși, ciudat cum ar părea, cu toate aceste realizări prin natură și educație, el este descris ca fiind „mai blând decât orice om de pe fața pământului”. Cine se poate îndoi că tocmai această calitate a smereniei i-a fost în mare parte insuflată de sărăcia părinților și de supunerea lor la robie, și de sentimentele smerite inspirate de faptul că ei l-au consacrat Domnului la nașterea lui? Este sigur că foarte rar cei care sunt copii naturali de prinți și de conducători sunt smeriți. Totuși această smerenie a fost încă o caracteristică esențială pentru Moise în calitate de conducător al poporului Domnului. Așa cum a fost, găsim că acei patruzeci de ani în care a avut de-a face cu israeliții în pustie, în calitate de conducător al lor și mijlocitor al legământului lor cu Dumnezeu, atât de mult au biruit smerenia lui Moise încât a fost împiedicat să intre în țara făgăduită, fiindcă și-a atribuit sieși, în loc să-I atribuie lui Dumnezeu cinstea de a scoate apă din stâncă, zicând: „Ascultați, răzvrătiților! Vom putea noi oare să vă scoatem apă din stânca aceasta?” — lovind stânca.

Ținând cont de toate împrejurările, trebuie să gândim că este foarte remarcabil faptul că un bărbat cu adevărat atât de însemnat și care a ocupat o poziție atât de înaltă pentru așa o durată de timp, să fi învins îngâmfatul „duh al domnitorilor” în care a fost crescut și să-și fi păstrat smerenia cu o excepție atât de mică, chiar până la sfârșitul misiunii sale. Ne putem întreba pe bună dreptate, care ar fi fost rezultatul dacă Dumnezeu ar fi ales drept conducător al Israelului un bărbat care era din fire arogant și mândru, sau vreun alt bărbat, nu unul care era într-adevăr foarte smerit. Nimeni altul decât un caracter smerit n-ar fi putut să reziste la o astfel de tensiune, cum atât de admirabil și credincios a suportat Moise. Există aici o lecție pentru poporul Domnului. Mijlocitorul Noului Legământ, Isus, a fost de asemenea blând și smerit cu inima, și cei pe care Dumnezeu îi cheamă acum din lume să fie comoștenitori cu Isus, membri ai corpului Său — ca marele antitip al lui Moise pentru a scoate omenirea din robia păcatului și a lui Satan — aceștia toți trebuie să aibă asemănarea cu Domnul și Capul lor în această calitate a blândeții, dacă vreau să ajungă la înălțimea caracterului Său general în alte privințe. Facem bine să ne amintim mereu porunca apostolului: „Să ne smerim deci sub mâna cea tare a lui Dumnezeu, pentru ca, la timpul potrivit, El să ne înalțe” — astfel încât să fim potriviți pentru moștenire, pentru Împărăție.

16. Dați sugestii în privința celor mai bune metode pentru obținerea și cultivarea acestor haruri importante.

R 1962, col. 1, par. 1:

Domnul ne dă cheia pentru această odihnă în cuvintele — „învățați de la Mine, căci Eu sunt blând și smerit cu inima”. Într-adevăr, într-un spirit blând și liniștit este secretul odihnei. A fi blând înseamnă a cultiva darurile răbdării, ale supunerii iubitoare la voința lui Dumnezeu, ale încrederii statornice în iubirea și grija Sa, în înțelepciunea sfatului Său călăuzitor și a providențelor Sale conducătoare, și a urma cu perseverență această cale prin reputație bună sau rea, prin împrejurări favorabile sau nefavorabile.

a) Prin rugăciune.

Psalmul 19:12-14 „Cine își cunoaște greșelile? Iartă-mi greșelile pe care nu le cunosc! Păzește de asemenea pe robul Tău de păcate de mândrie, ca să nu pună ele stăpânire pe mine! Atunci voi fi integru, nevinovat de un păcat mare. Primește cu bunăvoință cuvintele gurii mele și cugetarea inimii mele, Doamne, Stânca mea și Răscumpărătorul meu!”

(b) Prin studierea înțelepciunii, cunoștinței și puterii divine, așa cum sunt manifestate în Cuvânt și în Natură.

Psalmul 8:3, 4 „Când privesc cerurile, lucrarea degetelor Tale, luna și stelele pe care le-ai așezat Tu, îmi zic: „Ce este omul, ca să Te gândești la el și fiul omului, ca să-l bagi în seamă?”

1 Corinteni 4:7 „Căci cine te face deosebit? Ce lucru ai, pe care să nu-l fi primit? Și dacă l-ai primit, de ce te lauzi ca și cum nu l-ai fi primit?”

(c) Prin compararea noastră cu Modelul Perfect, Domnul Isus.

Romani 8:29 „Căci pe aceia pe care i-a cunoscut mai dinainte, i-a și hotărât mai dinainte să fie asemenea chipului Fiului Său, pentru ca El să fie cel întâi-născut dintre mai mulți frați.”

2 Corinteni 3:18 „Dar noi toți privim cu fața descoperită, ca într-o oglindă, slava Domnului și suntem transformați în același chip al Lui, din slavă în slavă, prin Duhul Domnului.”

17. Ce gânduri în plus pot fi găsite prin consultarea indexului la „Mana cerească”?

Urmează citatele mai lungi.

R 2585-2588 — „Remarcați Omul perfect! Iată-L pe Cel drept!” (vezi întrebarea nr. 1):

Mat. 4:25-5:12

„Ferice de cei cu inima curată, căci ei vor vedea pe Dumnezeu.”

Ce caracteristici sunt esențiale pentru a ajunge la stările binecuvântate pe care le are de acordat Dumnezeu? Cum trebuie să fim pentru a moșteni împărăția, a fi umpluți cu dreptate, a obține îndurare divină și mângâiere veșnică, a fi numiți fii ai lui Dumnezeu și a ni se permite să-I vedem fața, obținând o mare răsplată în cer? Ce întrebare, ce subiect, ce lecție biblică ar putea fi mai interesantă pentru noi, sau ce studiu biblic ar putea fi mai folositor decât acesta? Marele Învățător l-a făcut subiectul, textul, unuia dintre discursurile Sale principale la prima venire, și a făcut ca esența argumentației Sale să fie consemnată pentru sfătuirea adevăraților Săi urmași de-a lungul Veacului Evanghelic.

În timp ce caracterul Domnului nostru, pe care noi ca urmași ai Săi trebuie să-l copiem, este unul, și obținerea acelui caracter sau dispoziții înseamnă obținerea tuturor binecuvântărilor pe care le are de acordat Dumnezeu, totuși, ca să prezinte chestiunea mai clar pentru mintea noastră, Domnul împarte acest caracter sau dispoziție în diferite secțiuni, dându-ne o vedere asupra fiecărei părți, întocmai cum un fotograf ar fotografia un obiectiv interesant din față, din dreapta, din stânga, din spate și de la colțuri, așa încât toate detaliile construcției să poate fi văzute clar.

Primul lucru esențial

Putem presupune în mod rațional că prima imagine caracteristică pe care Domnul nostru o prezintă este, în unele privințe cel puțin, cea mai importantă. Aceasta este smerenia. „Ferice de cei cu mintea smerită (săraci în duh), căci a lor este împărăția cerurilor!” Noi nu înțelegem prin aceasta că smerenia este singurul har esențial și că, prin urmare, oricine este smerit va ajunge în împărăție, ci mai degrabă că pentru a ajunge în împărăție smerenia este o cerință de primă importanță. Cu alte cuvinte, în timp ce nu toți oamenii smeriți vor ajunge în împărăție, împărăția nu poate fi obținută de nici unul care nu este smerit: împărăția este a celor smeriți, în sensul că pentru această clasă este posibil să accepte termenii și să obțină onorurile și binecuvântările, în timp ce toți cei cu altă atitudine a minții — cei mândri, îngâmfați, plini de sine, sunt în mod absolut opriți de la orice posibilitate de a ajunge în împărăție atâta vreme cât aceste condiții contrare stau la baza caracterului lor.

O, dacă tot poporul Domnului ar putea vedea acest punct în mod clar și distinct, și ar înțelege o dată și pentru totdeauna că „Domnul stă împotriva celor mândri și le arată favorurile Sale celor smeriți” exclusiv! Cum ar trebui acest gând să pună pază pentru toți cei mici ai Domnului care caută se se conformeze imaginii iubitului Fiu al lui Dumnezeu. Cu câtă gelozie să vegheze și să nutrească dezvoltarea acestui spirit al smereniei în înimile lor, și cum să fie acesta tot mai vizibil pentru alții în cursul vieții lor zilnice, și ce binecuvântare și ce influență pentru bine ar rezulta, în special asupra „fraților”.

Crescând din această calitate sau caracteristică esențială, ca un copac cu multe crengi din rădăcină, vin celelalte haruri ale spiritului, pe care Domnul le-a declarat binecuvântate — aprobate divin. Ce diferite sunt învățăturile Domnului nostru în privința aceasta, de toate învățăturile omenești! Înțelepciunea pământească ar zice contrariul: Sus capul; apreciază-te dacă vrei ca alții să te aprecieze; fii îndrăzneț în loc să fii smerit, ai o purtare puțin mai mândră, mai degrabă decât smerită; va avea o mai mare influență în multe privințe, fiindcă nimeni nu va avea o părere mai bună despre tine decât vei avea tu, nici nu-ți va recunoaște merite mai mult decât pretinzi; ca atare, ai o părere bună despre tine și pretinde mult, umblând cu capul pe sus și având o privire mândră și plină de importanță.

Fără îndoială că în sfatul lumesc este înțelepciune lumească; fără îndoială că este ceva adevăr în sugestia lumească în ceea ce privește succesul în chestiunile pământești în timpul de acum. Dar aici ca și în alte cazuri Domnul ne arată despre căile Sale că nu sunt ca ale omului, ci mai înalte, așa cum cerurile sunt mai înalte față de pământ. El ne asigură că acela care se smerește va fi înălțat la timpul potrivit, în timp ce acela care se înalță va fi înjosit, la timpul potrivit (Mat. 23:12). În Scripturi El ne indică spre dragul nostru Răscumpărător ca ilustrația unuia smerit și ascultător, pe care acum L-a înălțat la dreapta puterii divine; și ni se atrage atenția și asupra marelui adversar, care apucând pe o cale contrară, a căutat să se înalțe și a fost înjosit, și în final va fi distrus. Filip. 2:9: Evr. 2:14.

Trebuie să se observe o deosebire clară între a fi sărac în duh și a fi sărac la buzunar, sau în daruri și realizări intelectuale. Cu toții am văzut oameni care erau săraci în aceste sensuri pământești, totuși mândri în duh. Punctul care trebuie observat este că oricare ar fi darurile sau condițiile noastre financiare și intelectuale, lucrul acceptabil din punctul de vedere divin este smerenia spiritului. O astfel de dispoziție este esențială pentru cei care vreau să primească înțelepciunea care vine de sus — ei trebuie să aibă o apreciere smerită a deficiențelor proprii și a lipsei de înțelepciune, altfel nu pot primi liber, din toată inima, înțelepciunea pe care Dumnezeu binevoiește s-o dea în timpul de acum numai celor care sunt într-o atitudine de inimă ca să o primească. Și se va vedea de asemenea că această smerenie a minții este esențială ca bază pentru spiritul minții sănătoase — pentru că, cine este oare într-o stare potrivită să gândească drept, rezonabil, nepărtinitor, decât dacă mai întâi de toate are o dispoziție smerită? Deci trebuie să fim de acord că smerenia este un element primordial în dispoziția sau mintea lui Cristos.

Consolările, răsplata compătimirii

A doua fericire sau stare binecuvântată menționată de Domnul nostru este strâns legată de prima — „Ferice de cei care plâng”. Plânsul în sine nu este un har, ci este semnul unei atitudini a minții care este acceptabilă în ochii Domnului. Să nu ne gândim nici că un spirit trist, neconsolat sau fără bucurii, este un spirit creștin. Nu putem presupune că Tatăl nostru ceresc și sfinții îngeri plâng continuu, cum desigur ar fi dacă plânsul în sine ar avea vreun merit. Ideea este: Ferice de voi care plângeți acum — pentru care condițiile pământești actuale nu sunt cu totul satisfăcătoare și fericitoare — care nu sunteți orbi față de dificultățile și încercările prin care trece familia umană în ansamblu — păcatul și boala, durerea și necazul, moartea și plânsul: ferice de cei care au compătimire de inimă în condițiile actuale și pentru care acestea nu sunt satisfăcătoare; căci vine timpul când, în providența Domnului, va fi instituită o ordine de lucruri mai bună, iar nemulțumirea lor de condițiile actuale îi va aduce numai într-o mai strânsă simpatie și părtășie cu acele lucruri mai bune pregătite în planul divin. Când va veni împărăția lui Dumnezeu și se va face voia Lui cum se face în cer, toată pricina de plâns și întristare și lacrimi va fi sfârșită: acela va fi un timp de consolare, de satisfacție pentru această clasă.

Într-adevăr, o bună măsură de mângâiere vine pentru poporul Domnului chiar și în veacul de acum, prin credință zidită pe făgăduințele nespus de mari și scumpe ale Cuvântului divin. Faptul că ei pot discerne relele, inechitățile, necazurile din prezent, crează în aceasta clasă tocmai starea de inimă la care apelează făgăduințele divine, în timp ce alții care nu sunt atât de atinși la inimă de compătimire pentru creația suspinândă, nu pot aprecia atât de amănunțit speranțele puse în fața noastră în Evanghelie. Prin urmare, printr-o lege naturală aceștia sunt atrași spre Cuvântul Domnului și sunt făcuți capabili să-și extragă din el consolarea care vorbește pace inimii lor, și le dă o bucurie interioară pe care cei mai puțin compătimitori n-o pot cunoaște în condițiile actuale. Ferice de cei compătimitori!

După cum putem cultiva primul dintre aceste haruri, smerenia minții, și prin cultivare dezvoltăm tot mai mult această primă caracteristică esențială, tot așa putem cultiva și al doilea har, spiritul compătimitor. Pentru a face aceasta, trebuie să ne gândim des la alții — la interesele, la încercările, la dificultățile lor, și să căutăm să intrăm în ele ca și cum ar fi ale noastre, să căutăm să dăm o mână de ajutor și „cât avem ocazie să facem bine la toți, mai ales celor din casa credinței”. Gal. 6:10.

Cum vor moșteni cei blânzi

Al treilea dintre aceste haruri pe care Domnul îl declară binecuvântat este Smerenia, sau, cum am spune noi, blândețea. Dicționarul Webster definește blândețea astfel: „Supunere la voința divină; răbdare și blândețe din motive morale și religioase”. Se va observa că există o deosebire mare între această supunere răbdătoare, blândă la voința divină, și blândețea și răbdarea obișnuite care adeseori pot fi exercitate doar pentru mulțumirea dorințelor egoiste. Supunerea răbdătoare la voința divină este imposibilă pentru cei care nu au pe listă primul har, o minte smerită: cei mândri și încăpățânați găsesc imposibil să fie supuși condițiilor divine; eul se ridică, le denaturează judecățile și le îndrumă greșit conștiințele până la așa măsură încât nu pot avea încredere deplină în providența divină, ci simt că trebuie să întindă mâna și să sprijine chivotul.

Mai mult, supunerea răbdătoare poate fi dezvoltată numai în aceia care plâng, în sensul că au largă compătimire, și care au fost mângâiați prin făgăduințele binecuvântate ale lui Dumnezeu, prin care Spiritul sfânt mângâie poporul Său. Dându-și seama de relele din timpul prezent și că ele sunt permise de Dumnezeu acum pentru un scop înțelept, aceștia compătimesc cu creația care suspină, și nu numai atât, dar această compătimire, și mângâierea primită ca răsplata ei, lucrează spre a-i face răbdători, supuși voinței divine. Aducându-și aminte că toate lucrurile lucrează împreună pentru binele celor care iubesc pe Dumnezeu, ei sunt pregătiți să recunoască providența divină în orice li s-ar întâmpla, și de asemenea sunt pregătiți să caute lecțiile acelor providențe, ca binecuvântări care le vor fi folositoare lor și altora, în pregătirea pentru viitor și pentru bucuriile veșnice.

Al treilea har — supunerea răbdătoare la voința divină — care poate fi observată de către aceia cu care venim în contact, poate fi considerată ca manifestarea exterioară a celui de-al doilea har al inimii, care este interior și care ar putea să nu fie discernut la exterior de către semenii noștri. Harul compătimirii se manifestă prin supunerea noastră răbdătoare în toate afacerile vieții, dându-și seama că pentru cei care sunt în Cristos toate lucrurile sunt sub supraveghere divină, și această răbdare în privința providențelor lui Dumnezeu în condițiile și afacerile noastre duce și ea în mod natural și potrivit la răbdare cu alții în slăbiciunile, eșecurile și ignoranța lor, și duce în mod potrivit la ajutorarea lor când avem ocazie.

Aceștia „blânzi”, supuși cu răbdare la voința divină, vor moșteni pământul. Domnul n-a vrut să spună, și nici nu este adevărat, că cei supuși cu răbdare la voința divină moștenesc pământul în prezent: chiar dimpotrivă, cei aroganți, nerăbdători, agresivi, egoiști, reușesc să apuce acum lucrurile principale ale puterii, influenței și bogăției, iar cei supuși cu răbdare au relativ slabă șansă. Răsplata acestui har, prin urmare, ca și a celorlalte, este viitoare: urmând mai departe sub conducerea divină, aceștia vor fi moștenitori ai lui Dumnezeu, comoștenitori cu Isus Cristos; și pământul este parte din acea mare moștenire, pe care ei la rândul lor, prin aranjament divin, o vor acorda la sfârșitul Veacului Milenar omenirii care va supraviețui atunci — cei care se vor dovedi vrednici de viață veșnică prin probele din mileniu.

Totuși, după cum există un sens în care poporul Domnului este mângâiat acum, tot așa există un sens în care ei moștenesc acum pământul — un sens figurat, prin credință. Apostolul vorbește despre aceasta când zice: „Fie cele de acum, fie cele viitoare, toate sunt ale voastre” (1 Cor. 3:21-23). Cei care au atitudinea minții potrivită, smerită, și se supun cu răbdare la voința divină, primesc mai multă binecuvântare din lucrurile de acum decât cei care sunt proprietarii reali ai lor, fiindcă inima lor este într-o atitudine în care este posibil să primească binecuvântarea. Lumea plină de dorințe egoiste nu este niciodată sătulă, mulțumită; copilul lui Dumnezeu, supus cu răbdare la voința divină, este întotdeauna mulțumit —

„În orice soartă sunt ferice

De când Dumnezeu mă conduce”.

Săturați cu dreptate

A patra fericire este aceea a foamei și setei după dreptate. Nimeni nu poate avea această foame și sete decât dacă înainte are într-o măsură considerabilă caracteristicile anterioare. Dacă n-ar avea smerenia minții, acesta ar fi mulțumit cu realizările sale în dreptate, fiind incapabil să vadă dincolo de planul său jos, incapabil să discearnă înălțimile și grandorile perfecțiunii divine. Nu-i poate fi foame și sete după ceva ce el nu înțelege într-o oarecare măsură. Dacă nu are spiritul compătimirii, care discerne relele, inechitățile din prezent (pe care în mare măsură lumea este incapabilă să le contracareze și să le învingă — prin care unii din familia umană foarte deficitari în virtuți au un surplus de bogăție, influență și autoritate, în timp ce alții care posedă virtuți superioare de abia au cele necesare traiului), acesta nu poate dori o stare mai bună a lucrurilor despre care Scriptura declară că poate fi introdusă numai prin stabilirea Împărăției Milenare a lui Mesia. Este deci un indiciu binecuvântat dacă noi găsim în inima noastră foame și sete după justiție, dreptate, adevăr — o antipatie față de neadevăr sub orice formă și față de orice nedreptate, inechitate — însă o antipatie modificată, influențată, controlată de al treilea har din această listă, și anume, de supunerea răbdătoare la voința divină. Stăpânirea acestei din urmă calități este cea la care se referă apostolul când zice: „Blândețea (moderația, după trad. engelză, n. t.) să fie cunoscută de toți oamenii”. Această caracteristică este cea care, intervenind, împiedică foamea și setea noastră după dreptate și zelul nostru pentru ea (atât în privința adevărului cât și a practicii), să ne facă anarhiști sau extremiști în vreun sens al cuvântului. Această caracteristică a foamei și setei după dreptate necontrolată de celelalte haruri ale spiritului a dus pe mulți oameni din lume, ca reformatori, la excese necontrolate: în vreme ce copilul lui Dumnezeu, chiar dacă are aceeași foame și sete într-o măsură mai mare decât alții, totuși, sub controlul spiritului unei minți sănătoase, învățat din Cuvântul Domnului, se odihnește în făgăduințele Sale și așteaptă împlinirea lor, supus cu răbdare și asigurat de victoria dreptății la timpul cuvenit al lui Dumnezeu, pe care și el îl adoptă ca timpul său.

Cei care au și cultivă această foame și această sete care sunt binecuvântate vor fi săturați, săturați cu prisosință, curând, când împărăția lui Dumnezeu va fi stabilită și când, ca rezultat al domniei ei, tot răul și toate păcatele, toate inechitățile (nelegiuirile) vor fi reprimate și voia lui Dumnezeu „se va face pământ precum în cer”. Foamea și setea noastră după dreptate nu trebuie distruse, ci, așa cum a promis Domnul nostru, trebuie să fie satisfăcute. Pofta după adevăr și dreptate va rămâne, dar ea va fi satisfăcută prin predominarea adevărului și a dreptății.

În acest har, ca și în celelalte, există un sens în care prin credință noi obținem deja o anumită măsură din împlinirea lui viitoare — chiar dacă nu este decât o pregustare. Cei care au foame și sete după dreptate, împreună cu celelalte haruri ale spiritului, găsesc în făgăduințele îndurătoare ale Domnului acea mângâiere și acea consolare care deja, chiar în această viață de acum, pot fi asimilate prin credință, și care se dovedesc a fi „hrană la timp pentru casa credinței”, care susține, întărește, dă odihnă, și cel puțin parțial satisface foamea și setea, când ei își dau seama că prevederea divină pentru dreptatea veșnică este peste măsură și cu prisosință mai mare decât tot ce au putut ei gândi sau cere.

Cum să obținem milă

A cincea stare binecuvântată este aceea a milei. Mila este expresia exterioară pe care omul o poate discerne, care rezultă dintr-o apreciere a dreptății și a foamei și setei după ea într-o inimă înnoită. După ce am făcut pașii precedenți, am învățat să evaluăm inechitățile de acum și imperfecțiunile noastre (nedreptatea) și ale altora; și după ce am învățat că numai Dumnezeu este capabil să îndrepte aceste lucruri în sensul deplin, și că El a făcut pregătiri pentru îndreptarea fiecărui rău și pentru restabilirea în favoarea Sa a tuturor celor care acceptă harul Său în Cristos, lucru care să fie făcut cunoscut tuturor la timpul cuvenit — atunci începem să ne simțim miloși, binevoitori, amabili față de alții, într-o măsură și într-un grad în care aceste sentimente n-au putut fi simțite înainte. Cei lumești, care n-au mers pe cărarea marcată de aceste fericiri ale caracterului și de aceste creșteri în har, nu pot să compătimească sau să fie miloși față de alții în același grad.

Domnul pune mare accent pe această calitate a milei, declarând că oricare ar fi realizările noastre în cunoștință și har, dacă nu-l avem pe acesta, nu putem fi niciodată acceptabili pentru El — dacă nu avem milă față de alții, nici Tatăl nostru ceresc nu va avea față de noi. Și pentru a ne asigura că noi nu privim această milă numai ca o formă exterioară, ca o expresie a iertării și bunăvoinței, Domnul nostru explică această chestiune zicând: „Dacă nu vă veți ierta din inimă unul pe altul, nici Tatăl vostru ceresc nu vă va ierta”. Trebuie să fie o milă adevărată, nu una simulată; ea trebuie să acopere vederii, și pe cât posibil să șteargă din memorie eșecurile și slăbiciunile altora, altfel nu poate spera să fie iertat și să i se șteargă neajunsurile, pe care foamea și setea sa după dreptate i le-a descoperit în mod clar. Numai cei miloși vor obține milă; și dacă noi nu avem milă de la Domnul, totul este pierdut, căci prin natură am fost copii ai mâniei, întocmai ca alții, și sub dreaptă condamnare.

Exercitarea milei, bunăvoinței, iertării este o binecuvântare, nu numai fiindcă este esențială pentru propria noastră iertare și ca atare pentru mântuirea noastră, ci și pentru că această stare a inimii care compătimește cu alții în eșecurile și imperfecțiunile lor, ne ajută să scoatem din inimă unele din faptele cărnii și ale diavolului, care înclină să stea lipite de poporul Domnului mult timp după ce au fost îndreptățiți prin credință, și chiar după ce s-au consacrat Domnului și caută să umble, nu „potrivit trupului, ci potrivit duhului”.

Apostolul include printre faptele cărnii care trebuie înlăturate, după ce am ajuns să fim ai Domnului, următoarele: mânia, răutatea, ura, invidia, cearta. Toate aceste caracteristici ale egoismului sunt contracarate prin milă, și prin ea sunt în mare măsură scoase afară din pozițiile lor ascunse și înrădăcinate în inimă. Caracterul binecuvântat la milei este strâns legat de iubire, căci în măsura în care obținem spiritul de iubire al Domnului manifestăm milă față de alții, întocmai cum El Și-a manifestat iubirea prin mila arătată față de noi în Cristos. Iubirea și mila, atenția față de alții, au mult de-a face cu înlăturarea invidiei. Cum putem să-i invidiem pe cei pe care-i iubim sincer? Cum putem avea răutate față de cei care ne sunt vrăjmași, dacă-i iubim și avem milă, compasiune față de ei și-i iertăm din inimă? Cum îi putem urî dacă avem milă față de ei și simțim numai un spirit iertător față de ei? Și cum putem fi certăreți, dacă avem un spirit milos, iertător, gata să ierte încălcările împotriva noastră, așa cum sperăm în iertarea încălcărilor noastre împotriva legii divine?

„Mila biruie judecata” spune apostolul (Iac. 2:13). Mila a satisfăcut dreptatea divină și astfel a pregătit calea pentru salvarea rasei noastre de sub sentința dreptății: și astfel cei care au devenit părtași Spiritului divin și în care s-a atins o dezvoltare rezonabilă, vor permite milei lor să triumfe asupra concepției lor despre dreptate (căci ei nu au o lege a dreptății asupra semenilor care trebuie să fie satisfăcută).

Deși dreptatea poate să nu fie oarbă în poporul Domnului, deși ei pot discerne foarte clar greșelile altora și deși ei pot căuta să lase ca dreptatea să stăpânească în privința tuturor cuvintelor, gândurilor și acțiunilor lor, totuși ei trebuie să lase mila să triumfe în inimile lor în privința celor care le greșesc și să nu aibă resentimente împotriva celor care i-au rănit, nici să caute să se răzbune și să le impună dreptate împorivitorilor lor. Mai degrabă să spună: Dumnezeu este Cel drept; eu, care sunt încălcător al dreptății perfecte, prin slăbiciunile pe care le-am moștenit, trebuie să am compasiune față de semenul meu, care a moștenit slăbiciuni asemănătoare, totuși diferite: eu trebuie să pun în aplicare, în consecință, porunca divină, caracteristica binecuvântată a milei, compasiunii, iertării. Și cei care fac astfel nu numai că se scapă de aceste fapte și sentimente rele ale lumii, ale cărnii și ale diavolului, ci și se umple tot mai mult de spiritul iubirii, blândeții și supunerii răbdătoare la voința divină, și astfel cei miloși sunt binecuvântați chiar în prezent.

„Fără sfințenie nimeni nu va vedea

pe Domnul”

Al șaselea pas al fericirii este curățenia inimii — curățenia motivului, a intenției, a efortului, a voinței: puritate în sensul sincerității, al transparenței, al adevărului. Cu alte cuvinte, ferice de cei cu inima onestă, de cei care au intenții absolut drepte. Este adevărat, sunt oameni din lume care într-o anumită măsură ar putea pretinde onestie a inimii, a scopului, a intenției, dar noi nu-i putem recunoaște ca aparținând clasei specificate aici până când vin pe linia stabilită divin în Cristos, până când devin urmași prin credință în El și consacrare Lui și până când fac pașii anteriori ai fericirii.

Mulți au înțeles greșit această declarație, „cu inima curată”, și s-au gândit că înseamnă perfecțiune absolută — nu numai exterioară, ci și interioară, nu numai a cuvintelor și a faptelor, ci și a gândurilor. Acest fel de a vedea lucrurile a contribuit la a descuraja pe unii care în mod onest și-au spus: Nu sunt perfect nici în faptă, nici în cuvânt, nici în gând; atunci cum pot pretinde să fiu fericit sub această prevedere, ca unul care are inima curată? Răspundem că aceasta este o concepție greșită. Domnul știe la fel de bine și mai bine decât noi că în carnea noastră nu este perfecțiune; că din pricina căderii, tuturor copiilor lui Adam li s-au strepezit dinții de agurida păcatului, așa încât nu putem face lucrurile pe care am vrea să le facem, și fără îndoială din ignoranță lăsăm adesea nefăcute lucrurile pe care ar trebui să le facem. Ier. 31:29, 30; Rom. 7:16-18.

Domnul a dat o mare învățătură în timpul Veacului Iudeu prin darea legii acelui popor, cu făgăduința vieții legată de ea, dar apostolul ne asigură că Dumnezeu a știut dinainte, chiar atunci când a dat israeliților legea, că „nimeni nu va fi îndreptățit înaintea Lui prin faptele legii” — că dimpotrivă, cu cât va fi văzută mai clar legea, cu atât va fi mai clară cunoștința păcatului — a imperfecțiunii. Prevederea lui Dumnezeu în Cristos este că El va ierta acele imperfecțiuni care sunt datorate, nu voinței personale, ci păcatului originar și slăbiciunilor și imperfecțiunilor care au rezultat din el — Își va întinde mila peste toți în privința acelor devieri care nu sunt voite. Faptul că Domnul nostru Isus n-a ignorat imperfecțiunea umană este evident din declarația pe care o face în legătură cu a cincea din aceste caracteristici fericite, și anume, că acei milostivi „vor căpăta milă” — o implicație a nevoii noastre de milă. După ce ne asigură că putem căpăta milă, El nu declară în a șasea fericire că trebuie să fim absolut perfecți în gând, cuvânt și faptă; căci dacă ar fi așa, sau dacă am putea ajunge la astfel de stare, ar fi cu totul inutil ca Dumnezeu să ne acorde milă și iertarea păcatelor prin sacrificiul lui Cristos.

Ideea din expresia „cu inima curată” nu este aceea de perfecțiune a purtării, sau a cuvântului sau a gândului, ci perfecțiunea intenției cu privire la toate acestea. Dorința și efortul nostru trebuie să fie pentru perfecțiune — în gând, în cuvânt și în faptă. Standardul pus în fața noastră, la care inima, voința noastră trebuie să consimtă, este standardul divin. „Voi fiți deci desăvârșiți, după cum și Tatăl vostru Cel ceresc este desăvârșit” (Mat. 5:48). Dumnezeu n-a pus un standard mai jos decât perfecțiunea Sa absolută, dar El a prevăzut pentru noi har, milă și pace prin Cristos, dacă vrem să mergem pe urmele Sale — această curățenie a inimii fiind unul din pașii esențali pe calea îngustă.

Numai cei cu inima curată au făgăduința de a-L vedea pe Dumnezeu. Ei continuă credincioși până la sfârșitul peregrinajului, nu numai ajungând la asemănarea Domnului Isus Cristos în viața de acum (Rom. 8:29), în curățenia inimii lor, în curățenia intenției, în sinceritatea eforturilor pentru Dumnezeu și pentru oameni, dar în cele urmă, potrivit făgăduinței Domnului, ei vor fi schimbați prin puterea primei învieri de la stările pământești la cele cerești, spirituale. Atunci, cum spune apotolul, „vom fi ca El, pentru că Îl vom vedea așa cum este”. Și când vom fi schimbați ca să fim ca Fiul slăvit al lui Dumnezeu, care este „reprezentarea exactă a Ființei Tatălui”, fără îndoială vom putea și noi să-L vedem pe Tatăl ceresc și-I vom fi prezentați de către dragul nostru Răscumpărător — „cu totul deplini în El”, „fără pată, fără încrețitură sau ceva de felul acesta”. 1 Ioan 3:2; Evr. 1:3; Efes. 5:27; Col. 2:10.

Din aceasta, ca și din celelalte fericiri, o parte sau pregustare ne vine în viața de acum. Se poate ca ochii înțelegerii noastre să se deschidă, să ni se dea posibilitatea să „înțelegem pe deplin, împreună cu toți sfinții, care este lărgimea, lungimea, adâncimea și înălțimea, și să cunoaștem dragostea lui Hristos” (Col. 3:18, 19). Dar nu toți au deschiderea ochiului minții; nu toți sunt privilegiați să vadă gloriile caracterului lui Iehova în armonie simetrică, dreptatea divină, înțelepciunea, iubirea și puterea coordonate, și în cooperare la unison pentru binecuvântarea fiecărei creaturi, potrivit planului pe care Dumnezeu l-a întocmit în Sine înainte de a fi lumea.

Dar cine se poate bucura de această binecuvântare, de această vedere mai clară, și cine, văzând-o, poate fi făcut capabil să crească tot mai mult în asemănarea acelei perfecțiuni glorioase? Numai cei cu inima curată, numai cei sinceri, numai cei onești. Cei care au o minte dublă, voință dublă, din punct de vedere scriptural se spune despre ei că au vedere dublă, ochi dublu. Ei văd lucrurile spirituale deformat, văd lucrurile spirituale dublu și în aceeași măsură neclar. Mulți din poporul Domnului n-au reușit până acum să crească în Cristos în toate lucrurile, văd astfel dublu și confuz — văd ceva din lucrurile cerești și ceva din cele pământești; văd numai întunecat și neclar liniile caracterului divin, și în aceeași măsură le lipsește capacitatea de a-L copia. Toți cei care cheamă numele lui Cristos să caute tot mai mult să aibă numai un Învățător și ochiul ațintit numai la gloria și la serviciul Lui — o inimă curată, sinceră, credincioasă.

Toți fiii lui Dumnezeu

sunt făcători de pace

A șaptea fericire este o manifestare exterioară a celei de-a șasea. Curățenia inimii față de Dumnezeu, pe care alții n-o pot discerne, se va manifesta în această a șaptea caracteristică a fericirii și a creșterii — și anume, în dorințele pașnice și în eforturile de a promova pacea în alții. Căci fără îndoială nimeni nu va fi făcător de pace din acest punct de vedere divin decât dacă a ajuns să fie sincer, curat în inimă față de Dumnezeu; și decât dacă are și dezvoltările precedente ale harului în inimă: (1) smerenia, (2) compătimirea, (3) supunerea răbdătoare, (4) foamea și setea după dreptate (care include încrederea), (5) iubirea sau mila față de alții, (6) sinceritatea inimii. Și unul care a dezvoltat aceste caracteristici într-un anumit grad, desigur nu poate avea decât o dispoziție pașnică el însuși, și să fie un făcător de pace cu alții.

Numai un mic număr din poporul Domnului a progresat până acum în mod foarte evident încât să aibă acest har în mod marcat dezvoltat și exemplificat în viața lor. Marea majoritate, chiar și a celor care numesc numele lui Cristos, pare să urmeze o cale inversă, care indică faptul că chiar dacă inimile lor sunt curate și compătimirea lor este largă, au încă mult de învățat în școala lui Cristos; căci în loc să fie promotori ai păcii, ei sunt promotori ai conflictului. Aceasta nu este însă din intenție rea, ci mai degrabă din obicei, din ignoranță și din neputința de a discerne deosebirea mare între calea divină a iubirii, și calea opusă a egoismului care predomină în lume. Conflictul este în principal stârnit prin intermediul limbii, deși ar putea fi stârnit printr-un gest sau o privire. Tot așa, pacea se face în principal prin intermediul limbii, deși ea poate acționa prin ochi. Câți creștini cunoaștem cu toții care au limbă ce stârnește continuu ceartă! Pe mulți Adversarul îi stăpânește multă vreme după ce au scăpat de sub stăpânirea lui în multe alte privințe; și aceasta este fiindcă ei nu observă că în aceasta ei fac serviciul lui Satan — nu observă nici chiar că sunt stârnitori de ceartă, ură, invidie, răutate, și seamănă rădăcinile amărăciunii prin care mulți sunt întinați.

Când vor învăța creștinii lungimea și lățimea și adâncimea îndemnurilor „Să nu vorbească de rău pe nimeni” și „Nici un cuvânt murdar să nu vă iasă din gură, ci unul bun, pentru zidire”? (Tit 3:2; Efes. 4:29). Cât trebuie pentru unii dintre copiii adevărați ai lui Dumnezeu să învețe că prin rostirea unui cuvânt rău (chiar dacă ar fi siguri de adevărul lui) se poate face mult rău? Cât le va trebui să învețe că nu este întotdeauna necesar să spună adevărul, nici potrivit să facă astfel decât dacă este spre edificarea altora? Câte lecții, învățătură peste învățătură, trebuie să primească pentru a-i convinge că trebuie nu numai să evite flecăreala despre treburile altora și găsirea de greșeli și batjocura, ci că toate acestea sunt dovezi ale deficitului lor în iubire — ale deficitului lor în asemănarea lui Cristos și ale lipsei calității de făcători de pace; și că trebuie să se străduiască serios împotriva acestor lipsuri, dacă vreau să-și asigure chemarea și alegerea la un loc în Împărăția cerească?

O, dacă toți ar învăța pe dinafară și ar căuta continuu să exemplifice în viață cuvintele apostolului: „Tot ce este adevărat, tot ce este vrednic de cinste, tot ce este drept, tot ce este curat, tot ce este vrednic de iubit, tot ce este vrednic de primit, orice virtute și orice laudă, la acestea să vă gândiți”. Cei care se gândesc la lucrurile adevărate, vrednice de iubit, bune și frumoase, vor vorbi cu alții despre ele; de aceea este important să avem inimile umplute cu lucruri bune, pentru ca din preaplinul lucrurilor bune din inimile noastre, gura noastră să vorbească în mod continuu lucruri bune, pe care Domnul să le aprobe și care să aducă binecuvântări celor care le aud. Filip. 4:8; Luca 6:45.

Aceștia au o făgăduință foarte prețioasă, demnă de eforturile lor — „Ei vor fi numiți fii ai lui Dumnezeu — ei au Spiritul lui Dumnezeu, asemănarea iubitului Său Fiu a fost trasată în inimile lor; au fost sfințiți cu adevărul; în cele din urmă vor fi „vrednici să aibă parte de moștenirea sfinților în lumină”. Numai pe aceștia care sunt astfel în inimă îi va recunoaște Domnul ca fii și comoștenitori cu marele Său Fiu, Domnul nostru, în Împărăție. Mai mult, aceasta este o probă pe care o putem recunoaște ușor pentru noi în special, și într-o anumită măsură pentru alții, ca dovadă a gradului dezvoltării noastre în calitate de copii ai lui Dumnezeu — dispoziția noastră pașnică și grija de a urma o astfel de cale în viață care să tindă spre pace.

Unii din poporul Domnului găsesc în ei un considerabil spirit de combativitate, nefavorabil păcii. De fapt, se cere ceva din spiritul combativității pentru a lupta o luptă bună împotriva lumii, a cărnii și a adversarului, și pentru a „lupta pentru credință”; așa încât cei care au combativitate găsesc în mod natural că sunt în antagonism continuu cu alții în anumite privințe. Ei însă să nu fie descurajați de aceasta, ci să nu uite că această combativitate este un servitor și un soldat valoros, dacă este îndreptată și aplicată în direcția corectă. Exercitarea ei față de alții trebuie să fie modificată de milă, de faptul că ne dăm seama de propriile imperfecțiuni și de imperfecțiunile tuturor. Combativitatea trebuie să fie antrenată pe linia iubirii și a milei — să luptăm pentru adevăr și pentru toți servitorii și instrumentele adevărului, și împotriva erorii — dar nu împotriva servitorilor orbiți și ignoranți ai erorii. Combativității trebuie să i se dea mult de făcut în lupta împotriva imperfecțiunilor și slăbiciunilor propriilor noastre naturi, și fiind astfel angajată în această lucrare bună, va găsi relativ puțin timp pentru a-i asalta pe alții; și dându-și seama de dificultățile legate de cucerirea eului, ea va avea cu atât mai multă compasiune pentru slăbiciunile altora.

Obținerea marii răsplăți în cer

Fericirea care vine prin persecuție este a opta fericire. Numai când poporul Domnului a avut unele din aceste binecuvântări anterioare ale harului, numai atunci se poate „bucura în necazuri”, cum s-a bucurat apostolul Pavel. Dar Domnul nostru face deosebire atentă între diferitele feluri de persecuții, marcând felul de persecuție binecuvântat, care este diferit de toate celelalte feluri. Noi nu trebuie să invităm persecuția prin găsire de greșeli, arțag general și împotrivire combativă față de toți și față de toate; nici nu trebuie să invităm persecuția prin fanatism. Mai degrabă trebuie să cultivăm „spiritul minții sănătoase” și să învățăm treptat ce este mintea sănătoasă a Domnului, așa cum este revelată în Scripturi. Chiar și atunci, fără îndoială lumea ne va acuza de „fanatism” pe nedrept, fiindcă înțelepciunea lui Dumnezeu este socotită adesea de oameni ca nebunie, cum adesea înțelepciunea oamenilor este nebunie din punctul de vedere divin.

Ori de câte ori un mod de acțiune ar părea fanatic și irațional, trebuie să ezităm a-l face, până ne asigurăm mai întâi că același spirit, învățătură și exemplu le găsim la Domnul nostru și la apostoli: atunci putem urma în siguranță, indiferent ce ar spune sau gândi lumea în privința căii noastre. De exemplu, din punctul de vedere divin este nesănătos ca un om să lucreze zi și noapte pentru a aduna milioane, pentru ca după moartea lui copiii să se lupte pentru ele, dar din punctul de vedere uman aceasta este calea rațională. Din punctul de vedere divin a fost înțelept ca apostolii să-și cheltuie viața în serviciul adevărului, sacrificându-și interesele și perspectivele pământești, numele și faima, ca să obțină în final o înviere mai bună și slavă veșnică, cinste și nemurire; dar din punctul de vedere al lumii aceasta a fost nebunie, fanatism.

Dacă persecuția ne vine ca rezultat al faptului că urmăm pe Domnul și pe apostoli — învățăturile și exemplul lor, și dacă din pricina credincioșiei în privința angajamentelor noastre de consacrare pentru serviciul Său se spun tot felul de rele împotriva noastră pe nedrept, atunci într-adevăr ne putem bucura; căci așa au fost persecutați profeții, așa a fost persecutat Domnul nostru, așa au fost persecutați apostolii și toți credincioșii. Fiind astfel în bună tovărășie în experiențele noastre, aceasta devine pentru noi o mărturie sau dovadă că la fel vom avea tovărășie bună în ziua aceea când Domnul Își va aduna mărgăritarele.

Toți cei care au asemenea experiențe se pot bucura, și dacă, precum sugerează cuvintele Domnului, cu cât avem mai multe experiențe de felul acesta cu atât va fi mai mare răsplata noastră în cer, atunci cu atât mai mult ne putem bucura în aceste experiențe. Și dacă n-am avea astfel de experiențe, s-ar cădea să ne uităm bine la noi înșine, ca nu cumva să însemne că nu umblăm cu credincioșie pe „calea îngustă” a sacrificiului de sine — sau nu facem cu toată puterea ceea ce găsesc mâinile noastre de făcut, ci ne reținem de la sacrifciu. Dacă aceasta ar fi gândirea cuiva, să nu se descurajeze, ci, în cuvintele profetului, „să lege jertfa pe altar”, cu noi funii ale iubirii și zelului, rugându-se Domnului să accepte jertfa și să-i dea ocazii de a fi, a face și a suferi pentru cauza Sa și de dragul Domnului și al adevărului. Ps. 118:27.

Suma multicoloră a tuturor acestor haruri este — iubirea; și cei care le au sunt vrednici de iubire și în curând vor fi frumoși, cu Cel care este „plin de farmec” și ca El. Chemarea noastră este să ajungem la aceste condiții binecuvântate în împărăție.

În sfințenie condu-ne pe drumul ce trebuie

Să-l păstrăm ca să locuim cu Dumnezeu;

Condu-ne în Cristos, calea vie,

De la pășunea Lui să nu ne rătăcim.

Învață-ne ca în veghe și rugăciune,

Ceasul stabilit de Tine să așteptăm;

Și pregătește-ne prin al Tău har,

Triumful puterii Tale biruitoare să-l împărtășim.

R 1920 — „Să ne lăudăm în Domnul” (vezi întrebarea nr. 3):

Dar dacă, folosind aceste privilegii, ne deschidem inimile pentru a primi tot ceea ce are în păstrare harul divin pentru noi, atunci cu adevărat putem să ne lăudăm în Domnul. Unul ca acesta „să se laude că are pricepere și că Mă cunoaște”. A-L cunoaște astfel pe Domnul nu este doar a ști despre El, a ști ceva din lucrările și căile Sale, ci înseamnă a-L cunoaște prin acea părtășie și comuniune intimă, care, printr-o credință vie, pecetluiește mărturiile Cuvântului Său în inimile noastre și ne face să ne dăm seama că ele sunt ale noastre personal, că Domnul Însuși este prietenul, ajutorul, sfătuitorul și îndrumătorul nostru personal. Noi devenim astfel familiari cu spiritul Său, cu principiile și metodele Sale de acțiune — Îl înțelegem — știm cum să-I interpretăm providențele, să-I remarcăm îndrumările, să observăm atitudinea Sa față de noi și astfel să umblăm cu El zilnic. În acest fel, de asemenea, suntem conduși spre o apreciere mai deplină a dreptății Domnului și a bunătății Sale iubitoare, care la timpul potrivit va stabili dreptatea pe tot pământul. Așadar, într-adevăr ne putem bucura în Domnul și în faptul bunăvoinței Sale mărețe față de noi personal, când astfel ajungem să-L înțelegem și să-L cunoaștem.

În acest sens binecuvântat al iubirii și grijii divine, putem spune prin cuvintele psalmistului: „Sufletul meu se va lăuda în Domnul. Voi binecuvânta pe Domnul în orice timp; lauda Lui va fi totdeauna în gura mea. Înălțați pe Domnul împreună cu mine! Să lăudăm cu toții Numele Său! Eu am căutat pe Domnul și Mi-a răspuns; m-a scos din toate temerile mele. Săracul acesta a strigat și Domnul l-a auzit și l-a scăpat din toate necazurile lui. Gustați și vedeți ce bun este Domnul! Ferice de omul care se încrede în El! Temeți-vă de Domnul, voi, sfinții Săi, căci de nimic nu duc lipsă cei care se tem de El!” Ps. 34:1-9.

Cât de scumpă este această experiență a copilului lui Dumnezeu! Însă niciodată aceasta nu poate fi experiența unei inimi mândre; căci „Dumnezeu stă împotriva celor mândri, dar celor smeriți le dă har îfavoarea Saș. Smeriți-vă deci sub mâna cea tare a lui Dumnezeu, pentru ca, la timpul potrivit, El să vă înalțe” (1 Pet. 5:5, 6). Este greu pentru cei care sunt bogați în înțelepciunea, puterea și belșugul acestei lumi să facă aceasta (Mat. 19:24-26). A fost greu pentru cărturari și farisei care erau bogați în titluri, onoruri și lauda oamenilor; a fost greu pentru toată națiunea evreiască, națiune care era mândră că ei sunt sămânța lui Avraam căreia îi aparțineau făgăduințele lui Dumnezeu; a fost greu pentru greci care erau mândri de înțelepciunea lor lumească și de realizările lor intelectuale; a fost greu pentru romani care erau mândri de puterea și prestigiul lor printre popoare. Și este greu astăzi pentru toți cei care se mândresc cu ceva. Este greu pentru toți religioșii a căror mândrie cu sistemele religioase sectare ale creștinătății le orbește ochii față de adevărul pe care-l avem acum; este greu de asemenea pentru cei care se laudă cu filosofiile și știința omenească, pe nedrept numită astfel; care sunt mândri de a fi inventatori a ceva nou și neobișnuit, și care doresc să fie considerați mari și să conducă pe oameni după ei; este greu pentru toți cei care venerează opiniile oamenilor mai mult decât cuvintele Domnului. Toți cei care sunt bogați sau doresc să fie bogați în lucrurile vieții actuale, și în special cei care sunt „bogați” în părerea bună pe care o au despre ei înșiși, sau în încăpățânare, găsesc că este greu să se smerească sub mâna cea tare a lui Dumnezeu. Într-adevăr, apostolul sugerează că cea mai mare luptă a tuturor celor care ajung la o cunoștință a adevărului este pe această linie; căci după ce indică spre umilirea severă a Domnului nostru Isus, el spune: „Astfel, deci, preaiubiții mei, duceți până la capăt mântuirea voastră îîn același felș cu frică și cutremur. Căci Dumnezeu este Acela care lucrează în voi îprin această disciplinare aspră, prin acest proces umilitorș ca să voiți și să înfăptuiți buna Sa plăcere”. Fil. 2:12, 13 (după trad. engleză, n. t.).

Cei care s-au străduit cu toată sinceritatea să facă așa, întotdeauna au găsit că harul lui Dumnezeu este îndeajuns pentru ei; dar foarte puțini sunt vreodată dispuși să încerce aceasta. Pentru toți înțelepții în felul lumii propovăduirea crucii este o nebunie și ei nu au dispoziția de a-și lua crucea zilnic și a-L urma pe Cristos.

Din acest motiv, „nu mulți înțelepți în felul lumii, nici mulți puternici, nici mulți de neam ales” sunt chemați ca să aibă parte cu Domnul în slava Împărăției Sale. Ei sunt în general atât de absorbiți de lucrurile vieții actuale — de preocupările ei, grijile ei, plăcerile ei etc. — încât n-au ureche pentru chemarea Domnului. Ei nu sunt destul de smeriți nici chiar pentru a auzi chemarea; cu atât mai puțin sunt smeriți ca să se supună și să umble pe calea îngustă a jertfirii de sine pe care conduce Domnul.

„Dar Dumnezeu a ales lucrurile nebune ale lumii îpe cei care nu sunt remarcați pentru înțelepciune sau influență sau bogăție lumeascăș, ca să facă de rușine pe înțelepți. Și Dumnezeu a ales lucrurile slabe ale lumii, ca să facă de rușine pe cele tari. Și Dumnezeu a ales lucrurile de neam de jos ale lumii îpe cei săraci, smerițiș, pe cele disprețuite și lucrurile care nu sunt, ca să nimicească pe cele ce sunt” (1 Cor. 1:26-29). Cât de adevărat este că bogații sunt făcuți de rușine în zilele noastre prin puterea adevărului din mâinile celor mai umili copii consacrați ai lui Dumnezeu! Sistemele erorii care sunt rezultatul creșterii de secole sunt făcute de rușine și se clatină înaintea lui, și înțelepții din toate sectele sunt deranjați de el; deoarece devine tot mai evident pentru toți oamenii că „înțelepciunea înțelepților lui va pieri și priceperea oamenilor lui pricepuți se va ascunde”. Isa. 29:14.

De ce a ales Dumnezeu aceste unelte slabe, inferioare, pentru marea Lui lucrare? De ce nu folosește El limbile elocvente, condeiul scriitorilor abili și prestigiul numelor mari? Pavel ne spune de ce. Pentru ca „nimeni să nu se laude înaintea lui Dumnezeu”. Marea lucrare de învingere a păcatului și de stabilire a dreptății pe pământ este lucrarea Domnului: nici o putere omenească nu este potrivită pentru exigențele acestui caz. Totuși Dumnezeu are plăcerea să permită puterii Sale să lucreze prin orice instrument uman care este potrivit pentru scopul Său; și anume, care poate fi folosit fără a-și dăuna lui însuși. Dacă Dumnezeu ar fi să-Și înfăptuiască minunile prin cei ale căror inimi sunt înclinate spre mândrie, acea mândrie ar crește și și-ar atribui lor slava care aparține lui Dumnezeu, în loc să aprecieze onoarea de a fi slujitor al lui Dumnezeu, o unealtă în mâna Sa tare — potrivită a fi „folositoare Stăpânului său”.

Întrebuințarea de către Domnul chiar și a celor mai slabe unelte, a celor care au chiar și o măsură foarte mică de talent pentru serviciul Său, uneori se dovedește a fi o înălțare prea mare, și ceea ce era o binecuvântare devine un blestem prin mândrie și slavă deșartă. Așa este stricăciunea naturii umane și așa este subtilitatea Adversarului în câștigarea avantajului, încât tocmai versetele citate mai sus devin uneori o piatră de poticnire pentru mulți care nu numai că sunt săraci financiar, ci sunt și deficitari în intelect și în educație, și cărora le lipsește chiar instruirea în Cuvântul divin. Ei uită că Domnul a zis: „Ferice de voi care sunteți săraci îadică cei care erau săraci (sau au devenit săraci) ca ucenici ai Luiș” (Luca 6:20); sau, cum relatează Matei (5:3): „Ferice de cei săraci în duh”. Și ei uită că atât cei ignoranți cât și cei învățați, atât cei săraci cât și cei bogați, pot deveni „umflați de o mândrie deșartă prin gândurile firii păcătoase”. Este trist când vedem pe „vreunul care se socotește că este ceva, măcar că nu este nimic” (Gal. 6:3), astfel înșelându-se singur — dar în special când îi lipsesc chiar bazele educației și asemănării cu Cristos. Noi credem că modestia și simplitatea sunt trăsături care trebuie cultivate de către cei bogați și de către cei săraci deopotrivă, care sunt binecuvântați cu o cunoștință a adevărului, și că orice „rușinare a celor tari” să fie făcută cu bunăvoință și smerenie (Efes. 4:2; 2 Tim. 2:25), și nu cu un spirit combativ sau cu o manifestare a satisfacției pentru înfrângerea lor.

Mai presus de aproape orice alt lucru, prin urmare, iubiților, să ne păzim bine smerenia. Numai când suntem mici în ochii noștri, Dumnezeu ne poate folosi în siguranță pentru noi înșine. Și totuși, El nu ne ferește de orice probă a fidelității. Dacă deci Domnul te înalță puțin astăzi, îți dă puțină încurajare de succes în serviciul Lui, primește-o cu umilință, cu smerenie aducându-ți aminte de propria ta nevrednicie și incapacitate dacă Dumnezeu n-ar binevoi să lucreze prin tine; și fii tot atât de pregătit să primești umilirile zilei de mâine ca fiind necesare pentru disciplinarea și echilibrarea potrivită a caracterului tău. Dacă succesul de ieri te face să te neliniștești sub umilirea de astăzi, atunci fii atent: nu ești dezvoltat spiritual atât de bine cum ar trebui să fii. Oricare ar fi triumfurile adevărului prin noi, să ne amintim întotdeauna că suntem printre „lucrurile care nu sunt”. Să ne străduim prin urmare să ne însușim experiența apostolului Pavel, care a spus: „M-am deprins să fiu mulțumit în mine însumi, în împrejurările în care mă găsesc. Știu să fiu smerit, și știu să trăiesc în belșug. În toate lucrurile și în toate privințele m-am deprins să fiu sătul și flămând, să fiu în belșug și să fiu în lipsă. Pot totul îaceste lucruriș în Hristos, care mă întărește”. Filip. 4:11-13.

În procedurile lui Dumnezeu cu poporul Său din toate timpurile putem vedea grija Sa de a-i păzi de mândrie și încredere în sine. Dacă a ales Israelul să fie poporul Său deosebit, El a permis ca ei să fie mai întâi în robie timp de patru sute de ani, și apoi cu mână tare și cu braț întins i-a adunat în țara făgăduită. Moise, eliberatorul ales, de asemenea a fost de origine modestă. El avea vorbirea greoaie și avea nevoie de Aaron să completeze acest neajuns. Și Pavel avea un „țepuș în carne”, de care Domnul n-a văzut de bine să-l elibereze, deși de trei ori L-a implorat pe Domnul să-l îndepărteze; și Domnul i-a zis: „Harul Meu îți este de ajuns; căci puterea Mea în slăbiciune se desăvârșește îadică, puterea Mea, acționând prin acest vas pământesc imperfect, va fi mai vădită pentru oameni decât dacă vasul ar fi unul perfect și cizelat. În cazul acela oamenii ar putea atribui talentului lui Pavel măreția lucrării, și curând ar trage concluzia că de vreme ce Pavel este doar un om, ar fi numai o îngâmfare din partea lui să-și asume sarcina de a învăța pe alți oameni etc. Dar dacă se vede că puterea este de la Dumnezeu și doar lucrează prin Pavel ca o unealtă pregătită — smerită, dispusă și energică — atunci mărturia harului lui Dumnezeu va avea greutate pentru ei: și așa a fost.ș.”

R 2228, col. 1, par. 3 (vezi întrebarea nr. 8):

Ca să putem discerne în parte cum a servit Domnul nostru Isus ca exemplu în privința acestui spirit al smereniei, apostolul rezumă pe scurt, în câteva cuvinte, istoria smeririi Sale și cum a dus ea la înălțarea actuală. El ne arată că atunci când Domnul nostru Isus era ființă spirituală, înainte de a Se înjosi ca să ia natura noastră și să poarte pedeapsa păcatului nostru, El avea „chipul lui Dumnezeu” — un chip spiritual, o stare înaltă și glorioasă. Însă în loc de a fi mișcat în mod egoist să râvnească ambițios după lucruri mai înalte decât cele pe care Dumnezeu I le acordase — în loc de a căuta să stabilească un imperiu rival, așa cum a făcut Satan — El nu S-a gândit la un furt de la Dumnezeu, ca să Se facă egalul Lui (metoda lui Satan), spunând: „Îmi voi ridica tronul deasupra stelelor îcelor strălucitori, oștile îngereștiș ... voi fi ca Cel Prea Înalt îperechea Sa, egalul Săuș.” Chiar dimpotrivă, Domnul nostru Isus, „începutul creației lui Dumnezeu”, a fost dispus, în armonie cu planul Tatălui, să Se smerească, să ia o natură mai joasă și să facă o lucrare care va implica nu numai foarte multă smerenie, ci și foarte multă durere și suferință. Apostolul arată cum „Unicul Fiu” Și-a demonstrat bunăvoința și smerenia conformându-Se acestui aranjament; și că după ce a devenit om, a continuat cu același spirit smerit, dispus să împlinească planul divin chiar până la literă, murind ca prețul de răscumpărare al omului; și nu numai atât, dar când Tatăl a binevoit să ceară ca moartea Lui să fie cea mai înjositoare în orice privință, probabil dincolo doar de cerințele răscumpărării, El nu S-a retras, ci a zis: „Nu cum voiesc Eu, ci cum voiești Tu”, și S-a smerit până la înjositoarea „moarte de cruce”.

Aici, după cum arată apostolul, avem cea mai minunată demonstrare a smereniei, blândeții și supunerii față de Dumnezeu care a fost manifestată vreodată sau care ar putea fi concepută în minte. Și acesta este modelul pe care îl indică apostolul că trebuie să căutăm să-l copiem. „Să aveți în voi gândul acesta îsmeritș, care era și în Hristos Isus.”

Datorită acestei smerenii, care L-a făcut în stare să dea o ascultare perfectă, Tatăl ceresc L-a onorat atât de mult pe dragul nostru Răscumpărător, încât L-a înviat dintre cei morți la natură divină, la o stare mult mai presus de îngeri, stăpâniri și puteri, și de orice nume care este numit. Că acesta este argumentul Său, este arătat (versetul 9) prin expresia „de aceea”; adică, datorită acestui fapt, datorită acestei smerenii tocmai descrise, Dumnezeu L-a înălțat foarte mult.

Smerenia și supunerea minunate și perfecte ale Domnului nostru au demonstrat nu numai că El a fost loial din toată ființa Sa Tatălui Ceresc, ci și că spiritul Tatălui, Iubirea, locuia în El din abundență, fiindcă El a împărtășit dragostea Tatălui pentru rasa pe care a răscumpărat-o. De asemenea, datorită acestui fapt, El este găsit vrednic să fie agentul divin în binecuvântarea tuturor familiilor pământului, conform condițiilor legământului divin făcut cu tatăl Avraam. Astfel El a devenit capul „Seminței lui Avraam” care va binecuvânta rasa răscumpărată; și ca atare Lui I se va închina orice genunchi și orice limbă va mărturisi, când va veni „timpul potrivit” al lui Iehova pentru revărsarea binecuvântărilor divine peste lumea răscumpărată — pentru ca toți să ajungă la o cunoștință a adevărului și, dacă vor dori, la armonie deplină cu Dumnezeu și la viață veșnică.

Apostolul nu numai că Îl prezintă pe Domnul Isus ca marele exemplu de smerenie cuvenită, negare de sine și supunere lui Dumnezeu în interesul altora, ci prezintă și răsplata, marea înălțare a Domnului nostru de către Tatăl, rezultatul sau răsplata ascultării Lui, pentru ca și noi să fim încurajați și să înțelegem că dacă suntem credincioși în mersul pe urmele Răscumpărătorului nostru și în jertfirea avantajelor din prezent pentru a-I servi Domnului și cauzei Sale, atunci, la timpul potrivit, noi de asemenea ne putem aștepta să fim glorificați cu El și să avem parte de numele, tronul și lucrarea Sa, ca membri ai corpului Său uns, Biserica Sa, moștenitoarea împreună cu El.

În versetele următoare (12-16), apostolul aduce un omagiu foarte frumos Bisericii din Filipi, îndemnându-i să continue și să facă tot mai mult progres în alergarea în care deja se angajaseră, realizând în ei prin smerenie și ascultare caracterul, dispoziția lui Cristos, cu frică și cutremur, și astfel fiecare realizându-și partea în marea mântuire la glorie, onoare și nemurire pe care Dumnezeu a promis-o.

Noi nu ne putem realiza propria noastră îndreptățire; dar fiind îndreptățiți prin sângele lui Cristos și fiind chemați cu chemarea cerească, noi ne putem întări chemarea și alegerea, ne putem realiza propria parte în marea mântuire la care am fost chemați în Cristos, luând aminte la instrucțiunile Domnului; urmând modelul pe care El ni L-a pus înainte. Nu înseamnă că vom atinge perfecțiunea în trup, ci numai perfecțiunea voinței, a intenției, a inimii; și ținând trupul în supunere în măsura capacității noastre, slăbiciunile și imperfecțiunile acestuia vor fi socotite ca acoperite de meritul Domnului nostru, Cel Sfânt.

Este încurajator de asemenea să știm că această luptă nu este numai a noastră proprie, împotriva slăbiciunii și păcatului; dar că Dumnezeu este pentru noi, ne-a chemat și ne ajută. El deja lucrează în noi prin Cuvântul făgăduinței Sale, și ne-a condus până aici ca să vrem și să facem voia Sa, buna Sa plăcere: și El va continua în acest fel să ne conducă, să ne ajute și să lucreze în noi prin Cuvântul adevărului Său, dacă noi dorim să continuăm să dăm atenție sfatului Său. „Sfințește-i prin adevărul Tău: Cuvântul Tău este adevărul.” Evanghelia este „puterea lui Dumnezeu pentru mântuire”, pentru toți cei care astfel o acceptă; și nu poate fi găsit un stimulent mai mare pentru adevărata evlavie, decât „făgăduințele Lui nespus de mari și scumpe, ca prin ele să vă faceți părtași firii dumnezeiești”. 2 Pet. 1:4.

Mai mult, mergând pe urmele Domnului nostru Isus, alergând alergarea pentru marele premiu pus înaintea noastră în Evanghelie, nu trebuie să murmurăm pe cale, să găsim cusur la greutățile și îngustimea ei; nu trebuie nici să ne opunem ei, nici să căutăm să avem altă cale decât aceea pe care providența divină o indică înaintea noastră, înțelegând că Domnul știe exact ce experiențe sunt necesare pentru dezvoltarea noastră în școala lui Cristos, și înțelegând de asemenea că, dacă supunerea ar fi posibilă în timp ce gura ne-ar fi plină de plângeri și nemulțumiri de Domnul și de soarta pe care El a permis-o pentru noi, ar fi un indiciu cel puțin că noi am fi în afara armoniei cu spiritul aranjamentului Său; și o astfel de supunere, dacă ar fi posibilă (dar n-ar fi posibilă), nu ar avea aprobarea divină, nici n-ar câștiga premiul pentru noi. De aceea, după cum îndeamnă apostolul, să facem „toate fără murmure și fără îndoieli, ca să fiți fără vină și curați, copii ai lui Dumnezeu neîntinați în mijlocul unei generații strâmbe și sucite, în care străluciți ca niște lumini în lume, ținând sus Cuvântul vieții”.