„EI MERG DIN PUTERE ÎN PUTERE”

„Fiți plini de spirit.” Ef. 5:18.

W. T. 15 Iunie 1916 (pag. 182-183)

Să analizăm împreună pe scurt aceste cuvinte ale Apostolului Pavel, adresate Bisericii lui Cristos, sfinților. Ele nu se aplică la cei care fac numai declarații goale, care au doar o formă de evlavie, ci la cei care au acceptat pe deplin condițiile chemării lui Dumnezeu, cei care au făcut deplina consacrare, singura care ne poate aduce în poziția de fii ai lui Dumnezeu. Aceștia sunt singurii care au Spiritul lui Dumnezeu. Numai aceștia sunt concepuți de sus. Dar Sf. Pavel vrea ca noi să nu uităm că nu este suficient să primim conceperea Spiritului sfânt, care ne vine chiar la intrarea pe calea îngustă. Noi trebuie să căutăm ca Spiritul sfânt al lui Dumnezeu să abunde în noi tot mai mult pe măsură ce ne continuăm cursul spre cer. Mica scânteie a minții celei noi trebuie să devină tot mai puternică și mai strălucitoare zi de zi.

Dacă nu are loc această dezvoltare, dacă noi doar stăm liniștiți, curând vom începe să pierdem teren; dar dacă progresăm, omul natural va pieri treptat iar omul cel nou va prospera. Dezvoltarea creștină trebuie să fie constantă și continuă. Noi trebuie să ne umplem tot mai mult de spirit. Uneori copiii Domnului spun: „Eu doresc să fiu umplut cu Spiritul Domnului, dar se pare că am o capacitate așa de mică. Doresc să am spiritul Lui în măsură mare, dar nu sunt în stare să fiu ce aș dori. Nu sunt mulțumit cu realizările mele”. Dar dacă noi ne străduim cu seriozitate și rugăciune să devenim asemenea lui Cristos, să nu ne descurajăm. Să nu uităm că dacă ne păstrăm umpluți la capacitatea prezentă, tocmai această umplere ne va crește capacitatea. Apoi vasul nostru pământesc va cuprinde mai mult Spirit Sfânt. Aceasta, la rândul ei, ne va crește mai mult capacitatea; și astfel lărgirea și umplerea continuă. Astfel este posibil ca noi să fim umpluți continuu.

Dacă ar fi imposibil să fim plini de Spiritul lui Dumnezeu, Apostolul inspirat nu ne-ar fi instruit astfel. Pentru copilul cu adevărat consacrat lui Dumnezeu acest lucru este posibil, și nu numai posibil, ci obligatoriu. Dar după cum în curenții oceanici sunt fluxuri și refluxuri, tot așa este și cu simțul nostru despre prezența Domnului cu noi și cu surâsul Lui asupra noastră. Am putea să nu ne dăm seama întotdeauna de prezența Lui cu noi în măsură mare, dar sfinții Domnului trebuie să învețe să umble prin credință, să se încreadă în El și în iubirea și prezența Lui durabilă cu noi chiar dacă sănătatea fizică slabă ori împrejurări sau condiții exterioare nefericite ne-ar putea cauza uneori o depresie psihică. Noi trebuie să ne bucurăm în Domnul chiar dacă pentru un timp ar putea fi mai mult sau mai puțin o apăsare a spiritului.

EXAMINAREA DE SINE ZILNICĂ ESTE NECESARĂ

Vorbind despre mântuirea glorioasă a Bisericii, Apostolul Petru spune: „În care voi vă bucurați mult, cu toate că acum, dacă trebuie, sunteți întristați pentru puțin timp prin felurite încercări (probe), pentru ca încercarea credinței voastre, cu mult mai scumpă decât aurul care piere și care totuși este încercat prin foc, să fie găsită spre laudă, slavă și cinste, la descoperirea lui Isus Hristos, pe care voi Îl iubiți fără să-L fi văzut, credeți în El fără să-L vedeți și vă bucurați cu o bucurie nespusă și plină de slavă” (1 Pet. 1:6-8). Și noi ne putem astfel bucura chiar în mijlocul încercărilor aspre care cauzează durere și lacrimi. Pot exista perioade în care ni se pare că suntem mai plini de spirit decât în altele. Dar dacă noi ne străduim cu seriozitate să umblăm zilnic împreună cu Dumnezeu, de fapt nu acesta va fi cazul. Ar putea fi numai o diferență în simțămintele de suprafață. Copilul adevărat al Domnului trebuie să progreseze constant.

Spiritul sau dispoziția lumii va căuta să invadeze domeniul Noii Creații. Dar Noua Creație trebuie să fie atentă să caute ca mintea și corpul să-i fie eliberate de orice n-ar fi în cea mai deplină armonie cu Spiritul Sfânt al lui Dumnezeu. Fiecare să caute a se judeca pe sine în această privință. Noi nu trebuie să ne judecăm unul pe altul, dar trebuie să ne judecăm pe noi înșine. Noi trebuie să căutăm ca spiritul Domnului să se manifeste în cuvintele, gândurile și conduita noastră. Noi trebuie să fim în stare a face aceasta cu tot mai mult succes, cu tot mai multă continuitate, pe măsură ce mergem pe calea cea bună și creștem în har și cunoștință. Vom face aceasta dacă veghem, ne rugăm, ne străduim zi de zi.

Spiritul Domnului locuind în noi cu plinătate, cum ar trebui să fie, va face ca întreaga noastră ființă să fie atât de absorbită de principiile dreptății așezate în Cuvântul Domnului, să iubească atât de mult lucrurile cerești, speranțele cerești, perspectivele cerești, încât oricare alt lucru va fi fără nici o valoare pentru noi. Și aceasta va fi tot mai mult experiența noastră binecuvântată dacă continuăm cu credincioșie pe calea îngustă, dacă noi „urmărim să-L cunoaștem pe Domnul”.

Dar dacă, dimpotrivă, ne pomenim făcând pregătiri pentru carne, făcând planuri lumești, dacă ne pomenim că suntem înclinați să adunăm comori pe pământ în loc să adunăm în cer, trebuie să tragem alarma și să ne întrebăm dacă suntem deficienți, dacă neglijăm mijloacele harului — rugăciunea singuri cu Dumnezeu, studierea Cuvântului Său, meditarea la lucrurile glorioase la care am fost chemați, supraveghindu-ne în privința creșterii noastre în roadele spiritului. Dacă găsim că suntem considerabil stăpâniți de spiritul de ceartă, să ne întrebăm: „Căutăm noi ((173) să tratăm just și echitabil cu alții — să le acordăm drepturile și să nu-i stânjenim? Cultivăm iubirea care este răbdătoare, iertătoare și blândă?” 2 Tim. 2:24; Ef. 4:31, 32.

După o cercetare interioară atentă, dacă găsim că suntem în deplină simpatie cu spiritul iubirii și putem vedea că dezvoltăm acest rod-coroană a spiritului, să ne bucurăm; căci dacă ar fi altfel, ar trebui să deplângem mult faptul. Dacă găsim că suntem stăpâniți de acest spirit de iubire, putem ști că suntem plini de spirit. Acest spirit de iubire ne va lărgi inimile și mințile, făcându-ne mai generoși și mai nobili zi de zi.

Dar noi avem nevoie să veghem și să ne rugăm continuu; pentru că altfel există un pericol constant de a fi împiedicați sau poticniți prin propriile noastre greșeli sau prin ale altora. Niciodată nu suntem feriți de a fi deviați din drum decât dacă mergem adesea la Tronul Harului; nu putem fi umpluți decât dacă stăm foarte aproape de marea Fântână de la care ne vine umplerea. Noi trebuie să ne ducem zilnic ulciorul de pământ la această Fântână cerească pentru a fi umplut; pentru că suntem vase care curg. Noi nu trebuie să ne simțim descurajați dacă nu găsim în noi creșterea rapidă pe care o dorim. Copacii puternici, solizi care pot rezista și la cele mai cumplite furtuni nu se dezvoltă într-o zi. Creșterea lor este un proces încet, constant. Noi trebuie să ne arătăm loialitatea față de Domnul prin eforturi reînnoite de fiecare dată când nu reușim. El se uită la noi nu să vadă dacă suntem perfecți în trup — fiindcă El știe că nu suntem și nici nu putem fi vreodată — ci să vadă dacă avem sau nu spiritul seriozității și loialității care caută zi de zi și ceas de ceas să țină corpul supus și cu bucurie să ia crucea.

REZULTATELE BINECUVÂNTATE ALE UMPLERII DE SPIRIT

Creștinul nu trebuie să fie asemenea celor lumești care caută să-și înece necazurile și durerile în băutură sau în plăceri, în petreceri și distracții ușuratice; ci în orice tulburare el trebuie să meargă la singura Sursă de alinare, mângâiere și putere. Aceasta va scoate afară toată neliniștea și-i va da odihnă și pace chiar în mijlocul tulburării. Precum alcionul din legendă care și-a făcut cuibul și a scos puii în mijlocul mării (pasăre despre care legenda spune că-și clocea ouăle pe mare într-un cuib plutitor în timpul solstițiului de iarnă, timp în care marea rămânea calmă — n. t.), adevăratul copil al lui Dumnezeu poate avea odihnă chiar și în mijlocul talazurilor și furtunii vieții, poate prospera ca Nouă Creație și poate îndeplini toată buna plăcere a voinței lui Dumnezeu.

Această încredere neclintită în Domnul, această odihnă durabilă a sufletului, acest zel în serviciul lui Dumnezeu, este o problemă de creștere. „Ei merg din putere în putere”, zice Psalmistul despre locuitorii Sionului. „Întâi un fir verde, apoi un spic, după aceea grâu deplin în spic”, zice Domnul despre această clasă (Ps. 84:7; Marcu 4:28). În ciuda dificultăților vieții, aceștia pot continua să facă melodii pentru Domnul în inimile lor. Ei se bucură, nu contează care sunt condițiile exterioare pământești. Ei pot zâmbi chiar printre lacrimi, știind că, în acord cu făgăduința Lui, toate lucrurile lucrează împreună spre binele lor. A atinge această dezvoltare înseamnă a fi umplut de spirit; și fiecare ucenic consacrat al lui Cristos trebuie să ajungă la acest plan.

Bine a spus un scriitor creștin: „Oriunde a existat într-o inimă consacrată o urmare cu credincioșie în urmele Domnului, mai devreme sau mai târziu au urmat inevitabil câteva lucruri. Blândețea și liniștea spiritului au devenit în timp caracteristicile vieții zilnice. S-a manifestat o acceptare supusă a voinței lui Dumnezeu, așa cum ea vine ceas de ceas în evenimentele de fiecare zi; flexibilitate în mâinile lui Dumnezeu, de a face sau de a suferi toată buna plăcere a voinței Lui; blândețe sub provocare; calm în mijlocul agitației și zarvei; cedare la dorințele altora (unde nu contravin principiilor) și insensibilitate la dispreț și afront; absența îngrijorării și neliniștii; eliberare de grijă și frică — toate acestea, și multe alte daruri asemănătoare, sunt invariabil dezvoltarea naturală exterioară a acelei vieți interioare care este „ascunsă cu Cristos în Dumnezeu”.