Tabernacolul - Capitolul II
ISRAELIȚII, LEVIȚII ȘI PREOȚIMEA

> Clasele omenirii tipificate prin israeliți, leviți și preoți — Ungerea preoților — Semnificația „veșmintelor de glorie și frumusețe” ale Marelui Preot, considerate în mod tipic — Preumbrirea Legământului Avraamic, Legământului Legii și Legământului Nou

31. Este important ca noi să avem o idee clară nu numai despre construcția Tabernacolului, despre mobilierul lui și semnificația tipică a acestora, dar și să știm ceva despre participanții în el și despre semnificația lor ca tipuri.

32. Israelul este întrebuințat în multe cazuri pentru a tipifica biserica creștină. De exemplu, când au părăsit robia egipteană ei au fost un tip al copiilor lui Dumnezeu care aud chemarea Lui de a ieși afară din lume și se angajează în serviciul Său.

33. Călătoria prin pustiu reprezintă peregrinajul obositor pe care îl fac mulți în căutarea odihnei promise a Canaanului — „Veniți la Mine și Eu vă voi da repaus”. Ca și în tip, așa și în realitate, Canaanul făgăduit al odihnei nu este departe, dacă copiii lui Dumnezeu au destulă credință să înainteze și să intre imediat în el prin credință. Dumnezeu a făcut pregătiri din abundență pentru ei și totuși ei călătoresc prin pustiul păcatului căutând odihnă, dar negăsind-o, pentru că le lipsește credința în făgăduințele lui Dumnezeu. Unii rătăcesc astfel un timp îndelungat iar alții nu intră niciodată în odihna Canaanului din cauza necredinței. Dar, în timp ce Israelul după trup este întrebuințat în felul acesta și în alte feluri pentru a tipifica Israelul spiritual, totuși, în legătura lui cu Tabernacolul, pe care o examinăm acum, el este un tip cu totul diferit. Aici Israelul a tipificat, indiscutabil, întreaga omenire. Jertfa pentru păcat, sacrificiul, ispășirea etc., făcute în mod tipic pentru ei (și numai pentru ei), erau tipuri pentru ispășirea și „jertfele mai bune” făcute în folosul lumii întregi, pentru că citim: „El este ispășirea pentru păcatele noastre; și nu numai pentru ale noastre, ci și pentru ale întregii lumi” (1 Ioan 2:2 — Cornilescu rev.; Evr. 9:23).

34. Într-un cuvânt, Israel, precum și Tabernacolul, preoții, leviții și sacrificiile, au fost un tip. Și ceea ce se făcea acolo în simbol, cu și pentru Israel, se îndeplinește de la prima venire a lui Hristos, pe un plan mai înalt și pe o scară mai largă, această îndeplinire fiind realitatea căreia cealaltă i-a fost tipul sau umbra.

35. După cum Israel a tipificat lumea, tot așa seminția leviților a tipificat „casa credinței” sau pe toți cei ce cred în Isus și în răscumpărarea Sa. Preoțimea, un corp sub un șef sau mare preot, a tipificat „turma mică”, care, cu „Capul” sau Marele ei Preot, este o preoțime împărătească, ai cărei membri, după timpul prezent de sacrificiu, vor fi regi și preoți ai lui Dumnezeu și vor domni pe pământ (Apoc. 5:10). Privind astfel, noi îl vedem pe Isus — Marele Preot, nu un preot după rânduiala lui Aaron, care a fost numai tipul unei mărturisiri sau rânduieli mai mari și mai mărețe, ci Capul preoției adevărate, pentru care cealaltă a fost doar o ilustrație (Evr. 3:1; 4:14). Preoția aaronică a tipificat mai cu seamă umilirea și suferințele lui Hristos, mai puțin gloria lui viitoare — Melhisedec fiind tipul Hristosului ca preoție împărătească sau regală.

36. Dar, înainte ca sub-preoții*, membrii Corpului lui Hristos, preoția împărătească, să fie uniți cu Capul lor și să-și înceapă domnia, ei trebuie „să sufere cu El”, împărtășindu-se de sacrificiile antitipice, așa cum vom vedea îndată (2 Tim. 2:12).

* „Sub-preoți", tradus din „under-priests", cu semnificația de „preoți subordonați"Marelui Preot; n. e.

37. Apostolul Petru arată cine au fost tipificați prin preoții aaronici, când, adresându-se celor care erau sfințiți, el zice: „Voi ...sunteți...o preoție sfântă...să aduceți jertfe plăcute lui Dumnezeu prin Isus Hristos”. „Voi sunteți...o preoție împărătească” (1 Pet. 2:5,9). Ei sunt toți slujitori (servitori) ai adevărului, deși nu sunt toți predicatori și doctori în teologie și fiecare trebuie să-și facă partea sa de sacrificiu de sine înainte de a fi socotit vrednic să fie moștenitor împreună cu Hristos. Numai acelora care suferă cu El le este promis să domnească cu El (Rom. 8:17).

38. Apostolii menționează în mod repetat că preotul șef (principal — n. e.) sau capul acestei preoții, al acestei „turme mici”, este Domnul nostru Isus. Redăm doar un citat: „frați sfinți („preoția împărătească”), care aveți parte de chemarea cerească, ațintiți-vă privirile la Apostolul și Marele Preot al mărturisirii noastre (al ordinului nostru preoțesc), adică Isus” (Evr. 3:1).

39. Trecând acum la examinarea inaugurării preoției tipice, notăm că seminția leviților (reprezentând pe toți credincioșii îndreptățiți) a existat înainte ca preoția să fie instituită. Tot așa, în antitip, „preoția împărătească” a început cu ungerea lui Isus, Marele Preot (la botez, Luc. 3:22, Fapt. 10:38), dar credincioși, îndreptățiți prin credință în Hristos, au trăit cu mult înainte de aceasta. De exemplu, Avraam a crezut pe Dumnezeu și a fost îndreptățit prin credința lui (Rom. 4:2,3). Cu toate că tipul nu venise încă în zilele lui, Avraam, ca un credincios îndreptățit, a fost un membru al „casei credinței”, reprezentată prin leviți. Dar nici unul din „preoția împărătească” n-a fost ales înainte ca preotul șef sau Marele Preot al acestui ordin să fi fost inițiat și instalat în funcție. Și de atunci încoace inițierea și instalarea sub-preoților a fost lucrarea specială a acestei dispensații creștine sau a Vârstei Evanghelice. Astfel preoții, care se consacrează acum, fiind instalați și oferindu-se pe ei înșiși ca sacrificii, se pregătesc să fie instrumente ale lui Dumnezeu, pentru demnitatea regală a Împărăției și pentru binecuvântarea tuturor familiilor pământului.

PREOȚIMEA

40. Este bine să remarcăm că în toate ceremoniile legate de consacrarea și lucrarea preoțimii, Marele Preot era primul; tot așa și în preoțimea antitipică, Isus a fost cel dintâi — Conducătorul, Căpitanul, Înain- te - Mergătorul — învățând clar că înaintea Lui n-a fost altul. Observăm din aceasta că nici unul dintre patriarhi sau profeți nu face parte din „turma mică”, „preoția împărătească”, numită și „Mireasa”, „Soția Mielului”. Cu toate că ei vor fi foarte mult binecuvântați ca și servitori ai Domnului, serviciul lor nu va fi atât de înalt ca al preoților, nici onoarea lor așa de mare. Cu toate acestea, după cum este reprezentat prin leviți, lucrarea și onoarea lor viitoare vor fi evident mari.

41. „Calea îngustă spre viață” (nemurire) n-a fost deschisă până când a venit Isus. El a fost primul care a umblat pe ea. El „a adus la lumină, viața și nemurirea” (2 Tim. 1:10). Cu toate că toți credincioșii adevărați (leviții) vor ajunge în posesia vieții veșnice, și lumea (reprezentată de „tabăra lui Israel”) de asemenea, dacă o vor accepta în timpul Vârstei Milenare, totuși, numai preoțimea care biruie și-și urmează Conducătorul pe calea îngustă spre viață — jertfin- du-și interesele umane — astfel căutând slava, cinstea și nemurirea (Rom. 2:7), vor ajunge în posesia acelui nelimitat grad de viață numit nemurire, care la început aparținea numai lui Iehova Dumnezeu, și Domnului nostru Isus Hristos de la învierea Sa (vezi vol. I, Planul Divin al Vârstelor, cap. 10 și 11).

UNGEREA

42. Sub Lege ungerea a fost ceremonia prin care preoții erau instalați în serviciul lor. Ei erau unși pentru slujba lor cu un ulei special, numit „uleiul sfânt al ungerii”, întrebuințat numai de către preoți și nu era permis nimănui altuia să-l aibă sau să-l facă (Exod. 30:25-33,38). Acest ulei tipifică Spiritul Sfânt al înfierii, prin care noi, adevărata „preoție împărătească”, suntem sigilați ca fii ai lui Dumnezeu. Numai cei consacrați, preoții, sunt unși în felul acesta.

43. Aaron, Marele Preot tipic, reprezenta pe Isus, Capul, și pe Biserica Sa ca membre ale Corpului — Marele Preot antitipic. Fiind doar un om păcătos ca și alții, Aaron trebuia să fie spălat ca să poată reprezenta în mod potrivit curățenia antitipului, Isus, care n-a cunoscut păcat, și Biserica Sa, curățată prin sângele Său prețios și spălată cu apă prin Cuvânt (Efes. 5:26).

44. După ce era spălat, Aaron era îmbrăcat cu veșmintele sfinte de „cinste și podoabă” — (Exod. 28) și în cele din urmă pe capul Lui se turna uleiul ungerii (Exod. 29:7). Fiecare articol al acestor veșminte glori-oase era un tip al calităților și puterilor Marelui Eliberator — Cap și Corp — așa cum le-a văzut Iehova, privind în viitor la timpul „descoperirii fiilor lui Dumnezeu” și la îndeplinirea, în ei, a făgăduințelor Sale.

MARELE PREOT ÎN VEȘMINTELE TIPICE DE „GLORIE ȘI FRUMUSEȚE”*

* „Cinste și podoabă" -- Cornilescu; n. e.

45. „Iată veșmintele pe care le vor face: un pieptar, un efod, o mantie, o tunică lucrată la gherghef, o mitră și un brâu” (Exod. 28:4).

46. „Tunica” albă, de pânză de in, reprezenta puritatea Marelui Preot, pe când broderia ei arăta creșterea acelui caracter curat în fapte de har.

47. „Mitra”, o fâșie din pânză fină, albă de in, (reprezentând dreptatea), legată peste frunte, de care era fixată cu un șnur albastru o placă de aur sau „coroană”, arăta că coroana era pe drept a lui.

48. Pe placa de aur erau gravate cuvintele: „Sfințenie Domnului”, proclamând astfel: acest Mare Preot este devotat cu totul îndeplinirii scopurilor lui Iehova. Coroana de aur proclama, de asemenea, regalitatea Sa: Hristos va fi „preot pe scaunul Lui de domnie” — „preot în veac după rânduiala lui Melhisedec” (Zah. 6:13; Ps. 110:4; Evr. 7:17).

49. „Brâul din pânză de in” indica un servitor al dreptății: pânza de in — dreptate, brâul — servitute.

50. „Mantia de deasupra”, albastră, reprezenta credincioșia sa. Poalele erau făcute din clopoței de aur și rodii. Rodiile, fiind un fruct ales, arătau că îndeplinirea cu credincioșie a lucrării de sacrificiu a Răscumpărătorului nostru a adus rod bogat — răscumpărarea vieții pierdute a rasei umane. Clopoțeii de aur semnificau că atunci când Marele nostru Preot se va arăta în glorie și frumusețe, rodul lucrării de sacrificiu va fi adus la cunoștința tuturor — vestit întregii lumi, așa cum în tip clopoțeii îl vesteau între-gului Israel. Aceasta se indică prin faptul că erau foarte apropiate: clopoțeii atrăgeau atenția asupra fructului.

51. „Efodul” era făcut dintr-o țesătură de fire purpurii, albastre, stacojii, albe și de aur, întrețesute frumos și cu măiestrie. El era făcut din două părți: una atârna în față și cealaltă pe spate. Aceste două părți erau fixate împreună prin două încheietori de aur așezate pe umeri. Efodul tipifica cele două mari legăminte — Legământul Avraamic, reprezentat de partea dinainte, și Noul Legământ, reprezentat de partea dinapoi, ambele arătate ca fiind dependente de Marele nostru Preot. Amândouă aceste legăminte sunt așezate pe El; dacă El nu reușește să le sprijine, nu reușește să ducă la îndeplinire termenii și condițiile lor, ele cad la pământ — nu reușesc. Dar, mulțumită lui Dumnezeu, aceste legăminte sunt unite și bine fixate pe umerii Săi cu încheietorile de aur (puterea divină), precum și legate bine de El cu „brâul efodului” — un șnur făcut din același material ca și efodul.

52. Acest „brâu” lucrat cu măiestrie pare să spună: „acesta este un servitor” și, deoarece el este cingătoarea efodului, ne spune că acesta este „solul (servitorul) Legământului pe care-l doriți” (Mal. 3:1).

53. O parte a efodului care reprezenta Noul Legământ a fost garantată la Calvar: căci n-a fost oare moartea Domnului nostru „sângele Legământului Nou” în care se împărtășesc membrii Săi? (Mat. 26:28; 1 Cor. 10:16).

54. Cealaltă parte este încă incompletă, dar Tatăl ceresc îi vede îndeplinirea în viitor, deoarece Legământul Avraamic a făgăduit dezvoltarea Seminței lui Avraam, prin care Noul Legământ va binecuvânta toți oamenii, iar această Sămânță încă nu este completă. Este adevărat, Domnul nostru Isus este Sămânța, însă Dumnezeu a prevăzut și a prezis o sămânță mai mare, spirituală, care va cuprinde Corpul, Biserica împreună cu Capul (Gal. 3:16,29). Iar apostolul arată că și o sămânță pământească a lui Avraam va lua parte, de asemenea, la opera de binecuvântare a lumii, totuși Israelul spiritual este sămânța adevărată, după cum este scris: „fiul celei roabe nu va moșteni împreună cu fiul femeii libere” (Gal. 4:22-31 — Cornilescu rev.).

55. În ceea ce privește sămânța naturală a lui Avraam și ca dovadă că ei nu vor fi membri ai Preotului care va binecuvânta, apostolul spune: „În ce privește Evanghelia (partea spirituală a Legământului), ei (sămânța naturală) sunt vrăjmași, și aceasta spre binele vostru; dar în ce privește alegerea sunt (încă) iubiți din pricina părinților lor. Căci lui Dumnezeu nu-I pare rău de darurile și de chemarea făcută”. Pentru că „acesta” este „Legământul...CU EI” — „Izbăvitorul (Marele Preot, Servitorul Legământului — Isus, Capul, și „turma mică”, Corpul Său) va veni din Sion (Biserica spirituală) și va îndepărta toate nelegiuirile de la Iacov”. Ei vor fi cei dintâi binecuvântați de către sămânța spirituală sau adevărată și vor putea deveni după aceea lucrători asociați (Rom. 11:26-29).

56. Așadar, după ce Corpul lui Hristos completează „sămânța” spirituală, această făgăduință suplimentară făcută lui Avraam cu privire la sămânța pământească trebuie să se împlinească; sămânța trupească trebuie să devină mare „ca nisipul de pe țărmul mării” — sămânța cerească fiind comparată cu „stelele cerului” (Gen. 22:17). Ei trebuie mai întâi să fie întorși la dreptate și adevăr iar după aceea vor deveni un mijloc prin care sămânța spirituală va opera pentru îndeplinirea binecuvântării promise întregii omeniri cu adevăr și har.

57. Stacojiul, albastrul, purpuriul etc., din care era compus efodul, arată condițiile celor două legăminte. Stacojiul arată modul în care Dumnezeu a pregătit eliberarea din blestemul lui Adam prin sângele răscumpărării. Pânza albă subțire de in arată restaurarea omului la starea sa de puritate originară. Albastrul îi garantează ajutorul, abilitatea pentru a-și menține cu credincioșie caracterul său drept. Purpuriul proclamă puterea regală a împărăției cooperând. Toate aceste binecuvântări țesute împreună sunt făcute sigure prin puterea divină a Preotului uns, reprezentată prin firul de aur întrețesut. Astfel, Iehova a pus ambele legăminte, așa cum ele se raportează la oameni, asupra unuia care este atât puternic cât și dispus să înfăptuiască aceste glorioase binecuvântări făgăduite — „la timpul cuvenit”.

58. „Pieptarul judecății” — era așezat pe partea dinainte a efodului. El era atârnat cu un lanț de aur de încheietorile de pe umeri și era atașat de efod prin- tr-un șnur trecut prin verigile de aur — această legătură era în așa fel ascunsă dedesubt încât unui observator întâmplător putea să i se pară că este o parte din efod (Exod. 28:26-28). Acest pieptar reprezenta admirabil Legea: ea nu a fost o parte a Legământului Avraamic (efod), ci „a fost adăugată” (Gal. 3:19). Așa cum erau privite de israeliți (neobservând legătura ascunsă), Legământul cu Avraam și „Legea venită după 430 de ani” erau tot una. Dar apostolul Pavel ne arată că Dumnezeu avea în vedere două semințe, cea spirituală și cea naturală, și că Legământul și Legea erau distincte, „pentru ca făgăduința să fie sigură pentru toată sămânța; nu numai pentru aceea de sub Lege, ci și pentru aceea care are credința lui Avraam” (Rom. 4:16 — Cornilescu rev.).

59. Această emblemă a Legii (pieptarul) era printre cele mai frumoase dintre veșmintele Marelui Preot. El era făcut din aceleași materiale ca și efodul. Avea în el, fixate în aur, douăsprezece pietre prețioase, pe care erau gravate numele celor douăsprezece seminții ale lui Israel. El era legat în dreptul inimii ca să arate prin aceasta că-i era prețios. Ca și „o platoșă a dreptății” acesta îi acoperea inima. Ceea ce condamna orice imperfecțiune era plăcerea lui — „Desfătarea mea este să fac plăcerea Ta, o Dumnezeul meu, și Legea Ta este înăuntrul inimii mele” (Ps. 40:8 — Cornilescu rev.).

60. Acest pieptar avea două palme* lungime și o palmă lățime, îndoit la mijloc, adică avea o palmă lungime și o palmă lățime când era îndoit. Măsura de o palmă indica faptul că Legea lui Dumnezeu este măsura deplină a capacității omului perfect. Omul Isus Hristos, fiind perfect, a fost unicul care a ținut vreodată Legea perfectă a lui Dumnezeu, pe când celor care compun „turma mică”, Corpul Său, li se atribuie dreptatea Lui și de aceea pot spune cu adevărat: „dreptatea Legii se împlinește în noi”.

* o palmă = 23 cm. (n. e.)

61. Faptul că acest pieptar era îndoit în două și că părțile erau de aceeași mărime, a reprezentat litera și spiritul Legii. Partea din față conținea giuvaerele și era atârnată cu lanțul de aur de încheietorile din aur ale efodului. Partea dedesubt era fixată de efod. Această jumătate dedesubt, legată de efod (Legământ), pare să reprezinte Legea în literă, așa cum a fost prezentată Israelului natural. Partea din față pare să ilustreze spiritul Legii împlinit în noi, „care umblăm nu după carne, ci după spirit” (Rom. 8:4 — King James). Acestea două în realitate sunt una, când sunt văzute așa cum trebuie, dar numai partea din față poartă prețioasele giuvaere.

62. Aurul curat fiind un simbol al lucrurilor divine, dependența acestei părți a Legii, printr-un lanț de aur, de încheietorile de aur pare să învețe că Legea este divină; și știm, de asemenea, că noi prin ajutorul divin putem să umblăm — nu după carne, ci după spirit. Aceasta este partea Legii care poartă „giuvaerele”, fixate în aur, care reprezintă Israelul adevărat, „turma mică” a Domnului. „Ei vor fi ai Mei, zice Domnul oștirilor, în acea zi când Îmi voi aduna giuvaerele” (Mal. 3:17 — King James). Fiind astfel bine fixați în aur (natura divină) și susținuți de lanțul de aur al făgăduințelor divine, nu este de mirare că „dreptatea Legii se împlinește în noi!” (Rom. 8:1,4).

63. Așa cum stătea Aaron acolo, îmbrăcat în acele veșminte frumoase, cu semnificații atât de tipice, și era uns cu uleiul sfânt, capul său îl reprezenta pe Isus, Capul Preoțimii, iar corpul său reprezenta Biserica, completă în Hristos. Ce tip impresionant și plin de semnificații al Marelui Preot al lumii, fără pată, îmbrăcat cu putere și autoritate pentru a îndeplini Legămintele lui Iehova!

SUB-PREOȚII — „CORPUL”

64. Noi vedem Corpul sau membrele Marelui Preot tipificate din nou individual prin preoți, fiecare purtând o „mitră” care-i acoperea capul, pentru a arăta că ei nu erau capul preoțimii, ci numai membre ale Corpului. Dumnezeu L-a dat pe Isus „să fie Cap peste toate lucrurile Bisericii, care este Trupul Lui (Efes. 1:22,23 — Cornilescu rev.). Acesta este motivul pentru care apostolul Pavel insistă ca femeia să-și acopere capul, indicând că ea nu este capul; bărbatul și femeia tipificând pe Isus și Mireasa Sa — Biserica întâilor născuți.

65. Sub-preoții erau îmbrăcați în veșminte de in și erau încinși cu brâie. Hainele lor reprezentau dreptatea lui Isus, atribuită lor, iar brâiele arătau că ei sunt servitori ai dreptății. Marele Preot îmbrăca haine de același fel în timpul sacrificării (în Ziua Ispășirii), iar după ce făcea ispășirea îmbrăca veșmintele glorioase.

UNGEREA PREOTULUI

66. După cum pe capul lui Aaron s-a turnat ulei sfânt, tot așa și Capul nostru, Domnul Isus, a fost uns cu uleiul antitipic — Spiritul Sfânt — la vârsta de treizeci de ani, în apele Iordanului, la timpul consacrării Sale. Acolo, El a fost „uns cu un untdelemn de bucurie mai presus decât...însoțitorii” Săi — ca și Cap peste toți comoștenitorii Săi. O măsură de spirit se dă fiecărui membru care se consacrează astfel, dar Lui, Iehova nu i-a dat „Duhul cu măsură” (Ioan 3:34). Ioan a văzut și a mărturisit că Marele nostru Preot a fost uns în felul acesta și apostolul Petru își adaugă mărturia, zicând: „cum Dumnezeu a uns cu Duhul Sfânt și cu putere pe Isus din Nazaret” (Ioan 1:32; Luc. 4:1; Fapt. 10:38).

67. Uleiul ungerii era turnat numai pe cap. Sub-preoții nu erau unși individual*. Ei erau recunoscuți ca membri ai corpului Marelui Preot și primeau ungerea numai în El, ca și cap al lor. Tot așa și preoții antitipici sunt numai părtași ai Spiritului lui Hristos și numai cei care sunt în Hristos Isus sunt părtași ungerii care-i sigilează pe toți care vor fi recunoscuți ca moștenitori ai făgăduințelor lui Dumnezeu și comoștenitori cu Isus Hristos, Domnul lor (Efes. 1:13,14; 4:30).

* Exodul 30:30 se referă la ungerea lui Aaron și a fiilor săi. Ideea este că fiecare fiu al lui Aaron care i-a urmat în slujba de mare preot trebuia să fie uns la rândul lui, cum Aaron însuși a fost uns la început.

68. Uleiul „curge pe barbă...se scurge pe marginea veșmintelor lui (Marelui Preot)” (Ps. 133:2 — Cornilescu rev.), arătând astfel că toți membrii Corpului lui Hristos trebuie să fie părtași la aceeași ungere după Capul lor. „Ungerea pe care ați primit-o de la El rămâne în voi” (1 Ioan 2:27). Acest ulei a început să atingă Corpul în ziua Cincizecimii și a curs în jos de-a lungul Vârstei Evanghelice, ungând pe toți cei care s-au botezat cu adevărat în Hristos, constituin- du-i, împreună cu Capul lor, regi și preoți ai lui Dumnezeu, pentru a domni o mie de ani (Apoc. 20:6).

69. Vedem astfel că Aaron, îmbrăcat și uns, reprezenta Hristosul întreg — întreaga sămânță a lui Avraam, prin care Dumnezeu este pe punctul de a binecuvânta toate familiile pământului. Dar să nu uităm că noi l-am privit pe Marele Eliberator din punctul de vedere al lui Dumnezeu și cu El am privit spre timpul manifestării Sale — zorile Zilei Milenare — când toți membrii vor fi intrați în Corp și când „uleiul sfânt” va fi curs în jos până „la marginea veșmintelor”, ungând pe fiecare membru (Lev. 10:7). Atunci va începe El binecuvântarea omenirii. Pentru glorioasa domnie a acestui Preot regesc ne rugăm neîncetat: „Vie Împărăția Ta, facă-se voia Ta...pe pământ”.