CINE COMITE PĂCAT CARE DUCE LA MOARTE — PARTEA I

„Oricine este născut din Dumnezeu nu practică păcatul, pentru că sămânța Lui rămâne în el; și nu poate păcătui, fiindcă este născut din Dumnezeu.” 1 Ioan 3:9 .

R 5438 W. T. 15 aprilie 1914 (pag. 115-118)

Privilegiile, responsabilitățile și pericolele noii creaturi

Există o anumită complexitate legată de chestiunea privitoare la schimbarea Bisericii de la natura umană la cea spirituală. Pentru a înțelege clar procesul care începe acea schimbare, conceperea Spiritului sfânt, trebuie să avem o înțelegere potrivită a ceea ce constituie voința umană; căci acea voință este cea care se schimbă.

Nu ne putem gândi la nimic mai bun ca ilustrație a subiectului decât la un corp legislativ, cum ar fi Congresul sau Parlamentul. În aceste adunări se adună în sesiune un mare număr de membri, dar ei sunt împărțiți în grupe cunoscute ca partide. Unii membri aparțin unui partid, alții altuia, dar partidul conducător are controlul.

((996))

Așa este și în creierul uman. Acolo avem numeroase părți care reprezintă diferitele sentimente religioase, intelectuale, morale, afecțiunile etc. Apoi sunt unele care reprezintă energia; altele dorința de a aduna, altele combativitatea. Aceste diferite facultăți, când sunt solicitate să analizeze o chestiune, se împart în grupe, cea mai puternică dintre ele fiind capabilă să le înlăture pe celelalte.

Când, de exemplu, vine spre analiză o chestiune legată de interesele personale, dorința de a aduna fiind tare, poate conduce combativitatea să lupte pentru posedarea lucrului dorit. De asemenea poate conduce distructivitatea să ajute în luptă. Și ea poate într-o măsură să înece vocea justiției, sau conștiința, și să contracareze calitatea iubirii; căci dorința de a aduna poate face uneltiri care să intervină în funcționarea iubirii.

În ansamblu, funcțiile care domină lumea sunt funcțiile protecției eului, mulțumirii eului etc. — toate funcțiile la al căror nume se poate atașa cuvântul eu. Chiar dacă funcțiile religioase — venerația, speranța, bunăvoința, spiritualitatea etc. — sunt puternice, înclinările egoiste în general le întrec în putere, așa încât ele cooperează cu egoismul. De exemplu, bunăvoința întrecută în putere de înclinațiile egoiste va zice: Voi da niște bani la acest proiect, pentru a-mi aduce un câștig bun; dar nu-i voi da decât dacă se va vedea acest câștig. Astfel caracteristica aceasta a dorinței de a aduna și altele care aparțin eului vor intra într-o înțelegere cu bunăvoința, înclinând-o spre slujirea eului.

Este un lucru obișnuit să vedem astfel de combinații la oamenii lumești de astăzi. Există oameni generoși cu impulsuri în mod natural nobile pe care lor le place să și le satisfacă. Dar în tot ce fac, eul devine factorul preponderent. Eul se strecoară undeva — aprecierea de sine, interesul de sine etc. Această combinație îl reprezintă pe omul egoist; și deși el ar putea avea bunăvoință, venerație etc. considerabile, totuși aceste calități nobile sunt sub controlul înclinațiilor egoiste.

Primul pas spre adevărata convertire

La acest om egoist vine Evanghelia și îi oferă o propunere unică, deosebită. Ea apelează la el printr-o gamă nouă de funcții. Ea îi arată că trebuie să-L pună pe Dumnezeu mai întâi, nu eul; că trebuie să înceapă să vadă că cele mai înalte și mai nobile funcții ale creierului sunt acelea care-L recunosc pe Creator și responsabilitatea omului în calitate de creație a Sa. Ea îi arată că el se gândește la înălțarea de sine, cinstirea de sine, totul pentru sine!

Astfel de persoană, auzind propunerea Evangheliei, poate fi influențată să decidă chestiunea fie într-un fel, fie în altul. Ea poate spune: Nu-mi place ideea aceea. Egoismul poate sugera că dacă acceptă oferta Evangheliei trebuie să-și înceteze metodele îndoielnice de afaceri. Apoi conchide că nu-l interesează să facă astfel de pas; căci îi va cere mai mult decât este el dispus să dea și ar putea avea necazuri cu conștiința. Mai târziu, poate, ceva de natura adversității sau calamității îl va trezi să privească lucrurile altfel și va vedea subiectul în lumină diferită, și va fi bucuros să facă voia lui Dumnezeu. Atunci va zice: Îmi dau seama că viața mea trebuie să fie altfel. Sunt creația lui Dumnezeu. De aceea este drept să-I consacru Lui tot ce am. Dar văd că consacrarea va produce o mare transformare în viața mea. Voi fi obligat să-mi schimb cursul. Trebuie să renunț la anumite obiceiuri.

Acesta este primul pas al adevăratei convertiri. Aceasta este o întoarcere de la păcat la dreptate. Nu va însemna însă că persoana care face acest pas va ajunge la înălțimea cerințelor divine ale unui ucenic al lui Cristos. Tânărului conducător bogat care L-a întrebat pe Isus ce să facă să câștige viața veșnică, i s-a spus să țină poruncile lui Dumnezeu. El a replicat că făcuse aceasta toată viața lui. Și Isus l-a iubit! Tânărul încerca să facă ce este drept în toate felurile. Nu era atunci în regulă cu el? Nu! Isus i-a spus: „Îți lipsește un lucru: vinde tot ce ai, împarte la săraci și vei avea o comoară în ceruri. Apoi vino și urmează-Mă”.

Tânărul conducător a gândit că acesta era un sfat ciudat; căci el trăise tot timpul o viață exemplară. El era corect în estimarea de sine, dar își făcea numai datoria trăind astfel. Nimeni nu are dreptul să trăiască o viață rea; nimeni nu are dreptul să facă rău. Ceea ce Isus i-a spus tânărului era practic aceea că el își făcea numai datoria — nu mai mult.

Continuând Învățătorul a zis: Am numai o ofertă de făcut, dar este foarte înaltă — comoștenire cu Mine în Împărăția mesianică. Viața în care poți intra devenind ucenicul Meu este o viață de glorie, cinste și nemurire — natura divină. Dacă dorești această poziție înaltă, trebuie să faci mai mult decât doar să eviți păcatul. Dumnezeu cheamă acum pentru a fi sacrificatori. Dacă nu te sacrifici nu poți deveni ucenicul Meu; căci numai cei care sacrifică astfel sunt primiți de Tatăl și concepuți de Spiritul sfânt și pot avea parte de gloria Mea. Numai acelora li se va acorda o parte în întâia Înviere. Și tânărul conducător „a plecat întristat, pentru că avea multe bogății”. Vai, câți gândesc așa!

Întoarcerea de la păcat este numai un pas spre convertire. Pasul acela este o apropiere antitipică de Cortul Întâlnirii. „Apropiați-vă de Mine și Eu Mă voi apropia de voi” este propunerea Tatălui. Cuvântul lui Dumnezeu îi indică celui care caută că numai prin Cristos care S-a dat pe Sine ca Răscumpărarea noastră se poate merge la Tatăl.

((997))

Acesta este de asemenea informat că dacă vrea să rețină favoarea Lui Dumnezeu trebuie să devină ucenic al lui Cristos, dându-și viața în serviciul Domnului și al fraților, făcând bine tuturor oamenilor când are ocazia. În acest fel poate deveni membru al Corpului lui Cristos. Apoi, după un timp, dacă este credincios până la moarte, va avea parte de slava și onoarea pe care Tatăl le-a dat Domnului, va deveni comoștenitor cu Isus în împărăție.

Ce constituie o nouă creatură

Astfel acesta devine o Creatură Nouă când acceptă voința divină în acest sens jertfitor; sau, cum prezintă Scripturile, când face o deplină consacrare spre moarte. „Adunați-Mi pe credincioșii Mei”, zice Domnul, „care au făcut legământ cu Mine prin jertfă!” (Ps. 50:5). Cei care acceptă această chemare să intre în sacrificiu sunt primiți de Tatăl; apoi ei sunt concepuți de Spiritul sfânt. De atunci încolo sunt Creaturi Noi. Pentru ei „cele vechi s-au dus; iată, toate s-au făcut noi”. 2 Cor. 5:17.

Se poate ridica întrebarea: Ce parte din individ devine Nouă Creatură? Voința este cea care devine nouă. Voința este hotărârea, decizia majorității funcțiilor creierului care formează mentalitatea. Voința se gândește la chestiune: Să continuu să păcătuiesc? Nu; voi abandona păcatul. Să merg mai departe și să fac o deplină consacrare lui Dumnezeu? Da; voi face această consacrare.

Când face acest lucru, Dumnezeu îl acceptă și îl concepe de Spirit sfânt, făcându-l astfel o Creatură Nouă. El se hotărăște — decide chestiunea. Își schimbă direcția voinței. Odată voința sa a fost înclinată spre păcat. Acel lucru a fost greșit. Apoi voința sa s-a întors spre dreptate. Acest lucru a fost corect, în măsura în care a mers, dar nu l-a făcut Creatură Nouă. Apoi a ajuns la punctul unde a spus: Doamne, îmi consacru viața Ție — pe mine însumi, cu toate scopurile, speranțele și ambițiile mele. De atunci încolo este socotit mort pentru lume și viu pentru Dumnezeu, ca ființă spirituală. Această voință nouă, această minte nouă deci, cu speranțele și aspirațiile ei cerești, constituie Noua Creatură.

Responsabiliatea creaturii noi

A fi conceput de un tată înseamnă a fi fiul acelui tată. Singurul conceput al Tatălui ceresc — singurul conceput astfel în mod direct — a fost Domnul nostru Isus — Fiul lui Dumnezeu. Și toată Biserica sunt de asemenea recunoscuți ca fii ai lui Dumnezeu; „și dacă suntem copii, suntem și moștenitori ai lui Dumnezeu și împreună moștenitori cu Hristos”. Primul din clasa concepută de spirit a fost Domnul nostru Isus. Când I-a fost dat Spiritul sfânt la Iordan, în acest sens al conceperii, El n-a mai fost socotit de Dumnezeu ca Omul Isus. Ci El avea această comoară a naturii noi într-un corp pământesc, un vas de pământ, până când Și-a sfârșit sacrificiul la Calvar. Apoi, la înviere, Dumnezeu I-a dat un corp spiritual perfect de natură divină.

Așa este cu toți ucenicii lui Isus: ei sunt invitați să se predea lui Dumnezeu, consacrânduși interesele pământești ca să devină urmași ai Învățătorului. Isus declară condițiile: Întâi, credință în El ca Mesia, Răscumpărătorul; apoi, lepădare de sine, luarea crucii și urmarea în urmele Lui. Toate aceste Creaturi Noi sunt fii ai lui Dumnezeu, deși lumea nu înțelege că ei sunt într-un fel diferiți de alții în relația lor cu Dumnezeu. „Lumea nu ne cunoaște, pentru că nu L-a cunoscut nici pe El (pe Învățătorul)” (1 Ioan 3:1). Această minte nouă trebuie să crească. Această Creatură Nouă trebuie să crească în cunoștință și capacitate.

Toate acestea îl fac pe individ acum foarte diferit de ceea ce era ca veche creatură. Dacă prin natură a fost depravat și în carnea sa au predominat patimi violente, acum, având o minte mai bună, va fi îndrumat pe calea Domnului și treptat va deveni o copie a iubitului Fiu al lui Dumnezeu. Această copie va fi în primul rând o copie în inimă, deși schimbarea treptată îi va afecta viața, aducându-i corpul tot mai mult în conformitate cu mintea nouă.

Creatura nouă în încercare

Deoarece această minte nouă, voință nouă, Creatură Nouă concepută de spirit, își are locuința în corpul vechi, și deoarece acest corp, singurul instrument de funcționare, are încă vechile sale tendințe spre păcat — slăbiciunile sale, depravările sale — de aceea este o luptă continuă între Creatura Nouă și cea veche. Este o luptă zilnică, și una sau alta trebuie să piară. Dacă Creatura Nouă nu este trează, cu totul activă, cu totul loială lui Dumnezeu, slăbiciunile cărnii se vor afirma treptat și Creatura Nouă va fi în pericol de moarte.

Dacă, dimpotrivă, Creatura Nouă va rămâne loială lui Dumnezeu, creatura veche va pieri. Una sau cealaltă trebuie să moară înainte de a se sfârși conflictul. Este o luptă până la sfârșit. Și acest conflict este o probă a Creaturii Noi — nu a creaturii vechi. Creatura nouă a fost chemată la slavă, cinste și nemurire. Pentru a ajunge la această stare, ea trebuie să-și dovedească neîndoielnic loialitatea față de Dumnezeu. În măsura în care mintea cea nouă deține controlul și iubim dreptatea și urâm nelegiuirea, în aceeași măsură vom avea putere în lupta cu forțele din afară, cu condițiile din prezent, și cu atât vom avea mai mare succes în bătălia cu propria carne.

În această luptă va fi uneori mai mult, alteori mai puțin succes. Dar Domnul va acorda răsplata numai când victoria va fi câștigată. „Celui care va birui îi voi da să stea cu Mine pe ((998)) scaunul Meu de domnie.” Lucrul care trebuie demonstrat este loialitatea față de Dumnezeu, loialitatea față de principiile dreptății și față de legământul nostru. Cei mai loiali și cei mai devotați lui Dumnezeu vor ieși „mai mult decât biruitori” și vor câștiga cea mai înaltă răsplată, vor sta cu Isus pe tronul Său.

Unii vor ieși biruitori dar nu pe un plan așa de înalt, având nevoie de necazuri speciale ca să-i ajute. Dar chiar dacă ei nu vor ajunge la cel mai înalt standard, totuși ei vor ieși biruitori, altfel n-ar primi nici o parte în răsplata cerească și nici un fel de viață. Aceștia vor forma Marea Mulțime care va ieși din marea strâmtorare și își va spăla hainele și le va albi în sângele Mielului (Apoc. 7:14). Ei vor fi mult favorizați în aceea că vor fi servitori onorați ai clasei Miresei, care vor constitui pe cei „mai mult decât biruitori”.

Căderea în ispită nu este păcat

În acest timp al bătăliei dintre Creatura Nouă și imperfecțiunile corpului în care locuiește Noua Creatură, mintea cea nouă trebuie să se dezvolte și să se întărească treptat. Voința corpului a fost socotită în întregime moartă înainte ca individul să poată fi socotit Creatură Nouă. Dar corpul are creierul cel vechi, care are aceleași tendințe ca înainte. Lucrarea minții noi este să aducă corpul în supunere deplină la voința lui Cristos. Însă copilul lui Dumnezeu poate fi atras de afaceri sau de plăcere, care-l pot conduce ca Nouă Creatură la mai multă sau mai puțină somnolență. În astfel de stare plictisită a Noii Creaturi, carnea, trezită de tot, ar putea să obțină avantaj, nu fiindcă copilul lui Dumnezeu a păcătuit cu voia sau fiindcă a fost neglijent în mod intenționat, ci fiindcă a cedat mai mult sau mai puțin ispitei. Dar un lucru este să cedezi astfel sub ispită, și alt lucru este să intri în mod deliberat în păcat. Oricine păcătuiește cu voia este socotit copil al lui Satan, fiindcă are spiritul lui Satan în locul spiritului lui Dumnezeu.

Dacă vreunul dintre cei care au fost odată concepuți de Dumnezeu ar ajunge în acea atitudine în care ar dori să comită păcat cu voia, ar arăta că a încetat să fie fiu al lui Dumnezeu și a devenit fiu al lui Belial. Ar însemna că scânteia vieții noi la care fusese conceput s-a stins. „Cel care este conceput din Dumnezeu nu păcătuiește.” Dacă păcătuiește — deliberat, voit — încetează în acel moment să fie fiu al lui Dumnezeu. Fiii lui Dumnezeu nu iubesc păcatul. Prin urmare, oricine ar intra astfel în păcat, ar da dovadă că mintea sa nouă a dispărut cu totul și că a devenit mort față de Dumnezeu, întocmai cum înainte prin consacrare a devenit mort față de carne.

Credem că nu foarte mulți au făcut vreodată acest pas al împotrivirii deschise față de Dumnezeu, voit și inteligent; și sperăm că nu vor fi mulți care vor merge în Moartea a Doua. Totuși, poporul Domnului trebuie să se țină cât se poate de departe de această stare dezastruoasă. La această stare se ajunge printrun proces treptat, pas cu pas. Când venim la Dumnezeu, la început respingem păcatul. Mai târziu ajungem la punctul de a ne prezenta corpurile ca jertfe vii și suntem acceptați. La fel, în sens contrar, cei care resping dreptatea merg înapoi treptat. Pas cu pas de complacere în păcat duce treptat departe de Dumnezeu, până când Creatura Nouă încetează a mai exista.

Creatura nouă este împiedicată de carne

Când apostolul Ioan, în textul nostru, spune că acel conceput de Dumnezeu nu păcătuiește, el vrea să spună că păcatul nu este voit. Este atunci alt mod de a păcătui, altul decât cu voia? Răspundem, da. Păcatul voit este spre moarte. Scripturile ne spun că nimeni „n-a ajuns la slava lui Dumnezeu” — nu este nici unul perfect, „nici un om drept, nici unul măcar”. Dreptatea care este atribuită membrilor bisericii este atribuită cărnii lor. Creatura Nouă în sine este perfectă. Dar ca Nouă Creatură ucenicul lui Cristos dorește să îndepărteze din carnea sa toate lucrurile dinainte ale păcatului și morții și să fie deplin conformat după chipul și asemănarea lui Dumnezeu. Totuși el este mai mult sau mai puțin împiedicat, nu numai de imperfecțiunile propriului său trup de carne, ci și de imperfecțiunile altora. El trebuie să se lupte cu tendințele rele ale naturii sale decăzute, precum și cu ale celor din jurul lui.

Același apostol declară că dacă cineva zice că nu are păcat, adevărul nu este în el și Îl face pe Dumnezeu mincinos (1 Ioan 1:8-10). Și aceste două declarații ale aceluiași scriitor sunt în armonie. Declarația din textul nostru se aplică la Creatura Nouă în sine, iar cealaltă se aplică la trupul său de carne. Ea nu poate evita pe deplin păcatul din carnea sa, din pricina slăbiciunilor sale, a înșelării și a condițiilor nefavorabile care o înconjoară.

Aceste Creaturi Noi însă se pot menține în dragostea lui Dumnezeu și ca fii ai lui Dumnezeu. „Avem la Tatăl un avocat, pe Isus Hristos Cel drept” (1 Ioan 2:1). Dumnezeu ne cunoaște slăbiciunile și a făcut chiar această pregătire pentru noi. Apostolul spune că ne putem păstra în dragostea lui Dumnezeu prin aceea că ne păstrăm curați. „Dacă ne mărturisim păcatele, El este credincios și drept ca să ne ierte păcatele și să ne curățească de orice nedreptate” (1 Ioan 1:9). Încălcările noastre zilnice trebuie să fie recunoscute în fața Domnului, și să fie căutată și obținută iertarea. Astfel ne rugăm zilnic: „Iartă-ne nouă greșelile noastre precum și noi iertăm celor care ne-au greșit”.

Lovituri pentru păcatele parțial voite

Dacă aceste încălcări sunt numai slăbiciuni ale cărnii, sau sunt din ignoranță sau stupiditate, ele sunt păcate care vor fi deplin iertate de Domnul la cerere. Dacă sunt păcate în care mintea cea nouă ((999)) a fost neglijentă, în care ea a fost mai mult sau mai puțin vinovată, din lipsă de hotărâre suficientă, atunci în aceeași măsură Creatura Nouă trebuie să fie ținută răspunzătoare. Și pentru toate aceste încălcări, pentru care Creatura Nouă este de vină în vreun fel, vor fi lovituri sau pedepse. Pentru această parte voită a păcatului, Noua Creatură este răspunzătoare. Aceasta nu intră în categoria Păcatului originar și a imperfecțiunilor rezultate din el.

Un creștin ar putea avea o tendință naturală spre mânie și i-ar putea fi imposibil să stăpânească pe deplin această tendință. Înainte ca el în calitate de Nouă Creatură să-și poată da seama de situație, tendința lui naturală de a-și pierde firea îl va băga în necaz. În astfel de caz Noua Creatură trebuie să facă tot posibilul să biruie aceasta, prin rugăciune și efort persistent, și dacă este necesar prin impunerea asupra sa a unei pedepse pentru fiecare nereușită în această direcție — ceva lepădare de sine, poate. Dar dacă Noua Creatură ar zice, ei bine, așa este carnea mea, nu mă pot abține, ea ar putea primi lovituri și un nor pământesc s-ar putea ridica între el și Domnul; și acela ar fi bolnav spiritual până când s-ar întoarce la Tatăl și ar căuta să facă reparările potrivite și să fie restabilit. Dacă această atitudine ar continua, aceasta l-ar împiedica să devină un membru al turmei mici. El ar trebui să decidă în mod hotărât pentru sau împotriva a ceea ce este drept.

Așadar, sunt păcate care nu se pot ierta, ci se pedepsesc. Dacă încălcarea ar veni în gradul păcatului deplin, voit, ar fi un păcat care duce la moarte. Aceasta înseamnă că Noua Creatură a încetat să existe, fiindcă Spiritul lui Dumnezeu, care lucrează în fiii lui Dumnezeu, întotdeauna lucrează spre dreptate și urăște păcatul. Oricine iubește pe Dumnezeu „se păzește și Cel Rău nu se atinge de el”. 1 Ioan 5:18.

Scopul servit de încercări

Dar, după cum declară apostolul, noi avem această comoară a unei minți noi într-un vas de pământ. Suntem o combinație de ceresc și pământesc — o voință cerească și un corp pământesc. Uneori corpul va pune Noua Creatură la probă, îndemnând-o să renunțe la această chestiune a consacrării. Așa că el are necazuri; căci corpul pământesc este numai socotit mort. Dar Dumnezeu, în armonie cu făgăduințele Sale, ignoră natura veche — cea pământească — și o recunoaște numai pe cea cerească, atâta timp cât voința este loială; și El a făgăduit har îndeajuns pentru fiecare timp de nevoie.

Așa cum s-a declarat înainte, ar putea veni un timp când voința nouă devine temporar somnolentă, adormită. Aceasta este o cauză de preocupare serioasă; căci atunci Noua Creatură este în pericol grav. Trebuie să fie o voință hotărâtă, o voință clară pentru Dumnezeu, care regretă adânc orice depărtare temporară, altfel nu există deloc Nouă Creatură. Pe măsură ce lupta între voința nouă și corpul vechi continuă, voința nouă devine tot mai puternică, dacă este în mod cuvenit trează în privința situației. Totuși, Dumnezeu poate permite cărnii să aibă ispite tot mai severe. El permite lumii și Adversarului să facă presiune asupra cărnii, așa încât să încerce, să probeze loialitatea Noii Creaturi. Fiindcă Domnul nostru a fost găsit credincios „până la moarte, și încă moarte de cruce”, a fost socotit vrednic de natura divină. Așa va fi și cu urmașii în urmele Sale. Tatăl știe exact cât putem suporta și nu va îngădui să fim ispitiți peste ceea ce putem suporta, ci cu fiecare ispită va da și o cale de scăpare. 1 Cor. 10:13.

De ce unii nu reușesc să biruie

Astfel experiența căii continuă. După cum sugerează apostolul, noi suntem înviați să umblăm în înnoirea vieții — învierea noastră este deja începută (Rom. 6:4; Colos. 3:1). Și această umblare va deveni tot mai curajoasă, tot mai plină de succes, în măsura în care noi răspundem la atingerea Domnului — la experiențele de disciplinare. Și dacă noi Îi permitem să ne formeze cum voiește El, ne vom termina în sfârșit cursul și vom fi născuți în învierea deplină de la natura pământească, umană, la natura cerească, divină. Atunci voința nouă care a progresat tot timpul într-un corp pământesc, va face progres într-o casă spirituală; va avea un corp ca acela al lui Isus cel înviat și slăvit. 1 Ioan 3:1, 2.

În cazul celor care nu înving pe deplin, găsim această stare: ei cedează mai mult sau mai puțin atacurilor Adversarului și se străduiesc să evite a fi prea deosebiți, să evite a ofensa pe prietenii lor. Astfel ei devin mai mult sau mai puțin supraîncărcați cu grijile acestei vieți, sau cu înșelăciunea bogăției, plăcerilor etc. Apostolul îndeamnă ca aceștia să lase la o parte toate aceste greutăți și să alerge cu răbdare alergarea pusă în fața lor. Cei din această clasă nu se gândesc nici o clipă să renunțe la alergare; dar la timpul potrivit vor fi trecuți prin încercări înfocate, care le va nimici carnea. Totuși, ei vor pierde răsplata Chemării de Sus, pe care cei mai credincioși o vor primi.