((301))

Împăcarea omului cu Dumnezeu - Studiul XII
Obiectul Împăcării — Omul

> Ce este omul? — Răspunsul „ortodox” — Răspunsul științific — Răspunsul Bibliei — Corpul omului — Spiritul omului — Sufletul uman — Confuzie prin traducere greșită — înmulțirea sufletelor — Ce este „Șeol”, „Hades”, în care merg toate sufletele în intervalul dintre moarte și înviere? — Declarațiile scripturale analizate individual

„Ce este omul, ca să Te gândești la el și fiul omului, ca să-l bagi în seamă? L-ai făcut cu puțin mai prejos decât îngerii și l-ai încununat cu slavă și cu cinste. I-ai dat stăpânire peste lucrările mâinilor Tale; toate le-ai pus sub picioarele lui: oile și boii laolaltă, fiarele câmpului, păsările cerului și peștii mării.” Ps. 8:4-8.

CE FIINȚĂ importantă este omul, încât Creatorul Universului să Se intereseze de bunăstarea lui atât de mult încât să facă o pregătire atât de mărinimoasă pentru reconcilierea lui — chiar prin sacrificiul Fiului Său? Noi ar trebui, pe cât este posibil, să cunoaștem în amănunt această creatură, cea mai înaltă dintre creaturile pământești ale lui Dumnezeu: dar atât de limitate sunt puterile noastre de judecată, iar cunoștința noastră atât de mărginită, încât în acest subiect depindem aproape în întregime de ceea ce Creatorul nostru cel iubitor ne-a făcut cunoscut în Cuvântul Său. Deși zicătoarea „cel mai mare obiect de studiu al omenirii este omul” a devenit proverbială, totuși, lucru ciudat, există puține subiecte în care omenirea este mai nedumerită decât în acesta — ce este omul. Există două vederi generale asupra acestui subiect și nici una din ele, susținem noi, nu este cea corectă, cea scripturală. Deși ambele conțin în ele anumite elemente de adevăr, ambele sunt întristător de greșite și de înșelătoare, așa încât chiar și cei care nu sunt cu totul înșelați de ele, sunt totuși atât de influențați și încurcați de aceste erori, încât multe adevăruri sunt despuiate de forța și greutatea lor, și multor înșelări li se ((302)) dă o aparență de adevăr. De aceea, subiectul nostru este important pentru toți cei care vor să cunoască adevărul și să aibă folos deplin din el, prin influența lui asupra inimii și vieții lor. Subiectul nostru are o importanță specială în legătură cu tema pe care o discutăm, Împăcarea. Cel care nu are o concepție clară despre ceea ce este omul, va găsi că este greu, dacă nu imposibil, să înțeleagă învățăturile scripturale cu privire la ispășirea pentru păcatul omului — la operarea și la rezultatele ei.

Vom analiza aici vederea generală și așa-numită ortodoxă asupra întrebării, ce este omul. Apoi vederea strict științifică, iar în final vederea Bibliei, care, susținem noi, se deosebește de ambele, este mult mai rațională decât oricare din ele și singura bază de armonie corectă între cele două.

Vederea ortodoxiei despre om

La întrebarea, ce este omul, dacă se dă răspunsul dintr-un punct de vedere așa-zis „teologic ortodox” (pe care noi îl contestăm), acesta ar fi cam așa: Omul este o ființă compusă din trei părți: corp, spirit și suflet; corpul se naște în felul obișnuit al nașterii animalelor, cu deosebirea că la naștere Dumnezeu intervine și în ceva mod misterios implantează în corp un spirit și un suflet, care sunt părți din El Însuși, și fiind părți din Dumnezeu sunt indestructibile și nu pot muri niciodată. „Ortodoxia” nu poate separa și deosebi aceste două părți, suflet și spirit, și de aceea folosește cei doi termeni alternativ, după cum îi este convenabil. Ambii termeni (spirit și suflet) conform înțelegerii lor, înseamnă omul adevărat, în timp ce carnea este considerată a fi numai îmbrăcămintea exterioară a omului adevărat, în care el locuiește în timpul anilor vieții sale pământești ca într-o casă. La moarte, spun ei, omul adevărat este eliberat din această închisoare trupească și se află într-o stare mult mai potrivită.

Cu alte cuvinte, „ortodoxia” pretinde că omul adevărat nu este o ființă pământească, ci o ființă spirituală cu totul nepotrivită pentru pământ, decât doar prin experiențele ((303)) corpului de carne. Există teoria că atunci când este eliberat de corp prin moarte, omul are experiența unei mari binecuvântări, deși cât timp a trăit a făcut toate eforturile ca să continue să trăiască în casa de carne, folosind medicamente, călătorii și orice mijloc igienic și invenție pentru a-și prelungi viața în trup, care, teoretic, se pretinde că este prost adaptat nevoilor și plăcerilor sale. „Eliberarea” numită „moarte” este socotită a fi un alt pas în procesul evolutiv: și în mintea multora o astfel de evoluție viitoare, de la stările pământești la cele cerești, de la stările animale la cele spirituale, este socotită ca o chestiune rațională și ca un rezultat logic al concluziei științifice, că omul na fost creat om, ci a evoluat de-a lungul veacurilor, din protoplasma vremilor preistorice până la microorganism, din microorganism, prin diferite etape și procese lungi, până la maimuță, și de la maimuță în final la starea de om. Se pretinde mai departe că omul în starea lui primară a fost mult inferior față de omul din prezent, că evoluția a adus omenirea înainte și că următorul pas pentru fiecare ființă umană este o transformare sau o evoluare la stările spirituale, ca îngeri și dumnezei, sau ca diavoli.

Toate acestea sunt foarte măgulitoare pentru mândria secolului al nouăsprezecelea, pentru că, deși pe de o parte ea recunoaște o origine chiar și a celei mai joase inteligențe, ea pretinde pentru sine chiar cele mai înalte realizări prezente, precum și o înălțare viitoare. Iar această vedere nu este limitată la oamenii din țările civilizate: în general toți păgânii, chiar și sălbaticii, au practic aceeași gândire în privința omului, cu excepția că ei nu merg cu originea lui atât de departe. Această vedere își găsește sprijin în toate filosofiile păgâne și este sprijinită în mare măsură de teoreticienii științei din prezent, care, deși definesc subiectul foarte diferit, totuși le place să spere într-o viață viitoare pe linia evoluției, și simt o mulțumire a vanității lor într-o direcție care deloc nu corespunde cu propriile lor deducții științifice în privința scânteii de viață din om.

((304))

Omul, așa cum este văzut de Știință

Răspunsul științific la întrebarea, ce este omul, formulat în limbaj simplu, ar fi: Omul este un animal de cel mai înalt tip dezvoltat și cunoscut până acum. El are un corp care se deosebește de corpul celorlalte animale prin aceea că este cea mai înaltă și mai nobilă dezvoltare. Structura creierului său corespunde cu cea a animalelor inferioare, dar este de un ordin mai bine dezvoltat și mai rafinat, cu capacități mai multe și mai mari, care fac din om prin natură domnul, regele creației inferioare. Suflarea sau spiritul vieții omului este la fel cu al altor animale. Organismul și scânteia vieții omului vin de la părinții lui, în același fel în care animalele își primesc viața și corpul de la părinții lor.

Știința recunoaște că fiecare om este un suflet sau o ființă simțitoare; dar în privința viitorului, a eternității ființei omului, știința nu are de oferit nici o sugestie, pentru că nu găsește nimic pe ce să-și întemeieze concluziile, nici chiar o ipoteză rațională. Știința însă, deși nu speculează, speră într-un viitor pe linia evoluției, despre care ea crede că o poate urmări în trecut. Știința este mândră de pașii evolutivi amintiți, deja făcuți de dumnezeul ei, legea naturii, și speră că aceleași acțiuni ale legii naturii (fără un Dumnezeu personal) vor aduce în cele din urmă omenirea la stări încă mai dumnezeiești și mai performante decât în prezent.

Omul din punctul de vedere al Bibliei

Vederea Bibliei, deși este de acord în unele privințe cu ambele vederi prezentate mai sus, le contrazice în mod absolut în unele din cele mai importante puncte ale lor. Biblia nu face speculații, ci în mod potrivit, fiind vocea sau revelația lui Dumnezeu, vorbește cu autoritate și elocvență, arătând începutul, prezentul și viitorul omului. Vederea Bibliei este singura vedere consecventă, și ca atare singura vedere cu adevărat științifică și ortodoxă asupra acestui subiect. Dar prezentarea Bibliei nu satisface mândria umană, ((305)) nu-l face pe om propriul său evoluator și nici nu pune creația pe seama unui dumnezeu natură, care nu este Dumnezeu. Vederea Bibliei în privința omului dă lui Dumnezeu slava pentru creația Sa originară (Adam), în asemănarea divină, și-l învinuiește pe om pentru faptul că n-a menținut acea asemănare și pentru căderea în păcat și pentru toate urmările păcatului — sărăcirea calităților mintale, fizice și morale, până la moarte. Vederea Bibliei Îl onorează pe Dumnezeu și prin aceea că ne descoperă îndurarea și mărinimia Sa față de om în starea lui decăzută, prin prevederea pentru răscumpărarea omului și pentru restabilirea lui la starea de la început, prin Răscumpărătorul lui, în timpul Mileniului.

O rodnică sursă de confuzie în mintea creștinilor, când studiază natura omului și mai ales când încearcă să obțină vederea scripturală în acest subiect, este neputința de a face deosebire între omenire în general și Biserică, turma mică, pe care Dumnezeu o alege dintre oameni în veacul prezent și o potrivește și pregătește pentru stări noi și supraomenești — stări spirituale. Neputând „împărți drept Cuvântul adevărului”, ei aplică tuturor oamenilor declarațiile și făgăduințele Scripturii, mai cu seamă cele ale Noului Testament, care se adresează numai clasei Bisericii și care n-au nici o legătură cu speranțele de restabilire oferite omenirii întregi. Aceste „făgăduințe nespus de mari și scumpe” sunt tot atât de nelegitime pentru lume pe cât sunt de legitime pentru Biserică. Astfel, de exemplu, cuvintele apostolului, „Trupul este mort din pricina păcatului, dar duhul este viață din pricina dreptății” (Rom. 8:10), se aplică numai la Biserică: astfel condițiile speciale și deosebite ale chemării Bisericii în acest Veac Evanghelic sunt interpretate a avea aceeași semnificație pentru toată omenirea. Aici cuvintele „mort” și „viață” sunt folosite în sens relativ, despre cei care, după ce au fost îndreptățiți prin credință, prin harul lui Dumnezeu, sunt imediat socotiți ca eliberați de condamnarea morții, cu scopul de a-și putea prezenta corpul ca jertfă vie, socotindu-și corpul și tratându-l ca mort în ceea ce privește ((306)) drepturile și interesele pământești: și socotindu-se pe ei înșiși ca nemaifiind ființe de carne sau umane, ci ca „noi creații”, concepute la o natură nouă prin făgăduințele lui Dumnezeu. Ca atare, credincioșii îndreptățiți și sfințiți (Biserica) se consideră, din punct de vedere divin, că au obținut un nou spirit de viață prin lucrarea credinței în Cristos și prin ascultare de El. Dar o astfel de folosire a cuvintelor „mort” și „viață” în privința lumii ar fi cu totul nepotrivită, fiindcă lumea nu are altă natură decât natura umană; ea n-a fost, în nici un sens al cuvântului, concepută din nou.

Un alt text adeseori aplicat greșit la lume, dar care aparține poporului consacrat al Domnului, spune: „Comoara aceasta o purtăm în niște vase de lut, pentru ca această putere nespus de măreață să fie de la Dumnezeu, și nu de la noi” (2 Cor. 4:7). Și aici se referă numai la Biserică — la cei care au primit comoara minții noi, a naturii noi. Ei au această comoară, sau natură nouă, în corpul natural, care este socotit mort, fiind numit aici „vas de lut”. Ilustrația aceasta este foarte corectă pentru clasa căreia i se aplică, Biserica; dar este cu totul incorect a o aplica la omenire în general și a presupune că fiecare ființă umană are o comoară cerească sau o natură nouă, și că astfel fiecare corp uman este un vas de lut sau receptacul pentru o astfel de natură nouă. Lumea are doar o singură natură — natura umană: ea nu are o natură nouă, nici ca o comoară, nici în alt sens; și nici nu este vreo făgăduință că va avea vreodată. Chiar dimpotrivă, cea mai înaltă aspirație posibilă pentru omenire, conform Cuvântului făgăduinței divine, este „restabilirea” — să fie restabilită la perfecțiunea deplină a naturii umane, pierdută în Eden, răscumpărată la Calvar. Fapt. 3:19-23.

La fel am putea discuta zeci de declarații din Noul Testament, care nu se aplică la omenire în general, ci numai la Biserica consacrată, concepută din nou de Spiritul sfânt la o natură nouă, spirituală. Ar fi folositor pentru toți să observe atent saluturile cu care apostolii își încep diferitele ((307)) lor epistole. Ele nu sunt adresate omenirii în general, cum mulți presupun, ci Bisericii, „sfinților”, „casei credinței”.

De aceea, să se aibă în vedere că în discuția noastră din acest capitol despre ce este omul, noi nu discutăm despre ce este Biserica, „noua creație” în Cristos Isus, nici ce este natura spirituală la care membrii Bisericii sunt deja concepuți de Spirit și dacă sunt credincioși vor fi făcuți părtași primei învieri în cea mai deplină măsură. Dimpotrivă, noi discutăm despre primul Adam și despre copiii lui. Vrem să știm cine și ce suntem prin natură, ca rasă — ce este omul? Astfel putem înțelege cel mai bine de la ce a căzut omul, în ce a căzut omul, din ce a fost răscumpărat omul și la ce va fi restabilit omul, precum și alte subiecte înrudite cu acestea.

Omul — corp, spirit, suflet

Acceptând definiția obișnuită a cuvântului „animal” — „un organism viu, simțitor”, nu trebuie să ezităm deloc în a-l clasifica pe om ca cel mai însemnat dintre animale și rege peste animalele pământului, și până aici Scripturile sunt în deplin acord cu deducțiile științei. Să observăm textul care deschide acest capitol: în el profetul David arată în mod special că omul, prin natura sa, este inferior îngerilor și este rege și cap peste toate creaturile pământești, reprezentantul lui Dumnezeu pentru toate ordinele inferioare de ființe simțitoare.

Scripturile nu declară nicăieri, nici direct, nici prin implicație, că fiecărei ființe umane îi este transmisă o bucată, o parte sau o scânteie din ființa divină. Aceasta este o presupunere fără temei din partea celor care doresc să construiască o teorie dar nu le ajunge materialul pentru ea. Și această ipoteză fără temei, că o parte din Dumnezeu se transmite fiecărei creaturi umane la naștere, a devenit baza multor învățături false, în mod grosolan păgubitoare pentru caracterul divin — lipsite de respect față de înțelepciunea, dreptatea, iubirea și puterea divină.

((308))

Această presupunere, că o scânteie din ființa divină îi este transmisă la naștere fiecări creaturi umane, este cea care a făcut necesară teoria unui iad de chin veșnic. Sugestia este că dacă omul ar fi fost creat cum au fost create celelalte animale, el ar fi putut muri ca și celelalte animale, fără frica unei eternități de chin; dar fiindcă Dumnezeu i-a dat omului o scânteie din propria Sa viață, omul este prin urmare veșnic, fiindcă Dumnezeu este veșnic: și ca atare este imposibil ca Dumnezeu să nimicească creația Sa, chiar dacă o astfel de nimicire ar putea fi de dorit. Și dacă omul nu poate fi nimicit, se susține că el trebuie să existe toată eternitatea undeva: și deoarece marea majoritate a oamenilor sunt răi, după cum se știe, și numai o „turmă mică” sunt evlavioși și plăcuți lui Dumnezeu, se susține că acei neevlavioși trebuie să aibă un viitor de chin, pe măsura viitorului de fericire acordat puținilor evlavioși. Altfel, se admite că ar fi mai mult în interesul omului, mai mult spre slava lui Dumnezeu și mai mult spre pacea și prosperitatea Universului dacă toți cei răi ar putea fi distruși. Se pretinde că Dumnezeu, având puterea să creeze, nu are puterea să și nimicească pe om, propria Sa creație, pentru că o scânteie de viață divină a fost unită cu el într-un fel inexplicabil. Sperăm să arătăm că toată această teorie este falsă: că este nu numai fără suport scriptural, ci este o născocire a Veacurilor Întunecate, foarte clar contrazisă de Scripturi.

Scripturile recunosc că omul este compus din două elemente: trup și spirit. Acestea două formează sufletul, ființa simțitoare, inteligența, omul însuși, ființa sau sufletul. Termenul „trup” se aplică numai la organismul fizic. Nu se referă nici la viața care-l însuflețește, nici la ființa simțitoare care este rezultatul însuflețirii. Un trup nu este un om, deși n-ar putea exista un om fără trup. Spiritul vieții nu este un om, deși n-ar putea exista om fără spiritul vieții. Cuvântul „duh” în Vechiul Testament este tradus din cuvântul ebraic ruah. Semnificația lui primară este suflare, și de aici avem expresia „suflarea vieții”, sau „duhul vieții”, fiindcă scânteia de viață odată pornită, este susținută prin suflare.

((309))

Dar cuvintele „duhul vieții” înseamnă mai mult decât numai suflare; ele se referă la scânteia vieții însăși, fără de care suflarea ar fi cu neputință. Această scânteie de viață o primim de la tatăl nostru, fiind hrănită și dezvoltată prin mama noastră*. Este cu totul neadevărat că scânteia vieții umane este transmisă în chip miraculos, după cum nu este transmisă nici scânteia vieții animale. Animalele inferioare, calul, câinele, vitele etc. sunt concepute de masculii și născute de femelele din genurile lor respective, exact în același mod cum se reproduce și specia umană, și nimic din Scripturi nu sugerează contrariul. Este numai invenție umană, menită a susține o teorie falsă, cea care pretinde intervenție divină în nașterea odraslei umane. A presupune că Dumnezeu este creatorul direct al fiecărui prunc născut în lume înseamnă a presupune ceea ce contestă Scripturile, deoarece în acest fel El ar fi autorul păcatului, al confuziei și al imperfecțiunii, în timp ce Scripturile declară: „lucrarea Lui este perfectă” (Deut. 32:4). Nu, nu! Cei cu defecte și deformați mintal, fizic și moral nu sunt opera lui Dumnezeu. Ei sunt mult îndepărtați, mult căzuți de la starea părinților lor perfecți, Adam și Eva, singurii pentru a căror creare Dumnezeu Își ia responsabilitatea. Cei care pretind că Dumnezeu creează pe fiecare ființă umană pretind că Dumnezeu este răspunzător de toată debilitatea mintală, boala psihică și prostia din lume: dar atât știința cât și Biblia declară că copiii moștenesc de la părinții lor viciile și virtuțile, slăbiciunile și talentele. Apostolul declară foarte lămurit: „Prin neascultarea unui singur om ... a intrat păcatul în lume și prin păcat [ca rezultat al păcatului] moartea, și astfel moartea a trecut asupra tuturor oamenilor, căci toți [prin ereditate] au păcătuit”. Profetul se referă la același lucru când spune: „Părinții au mâncat aguridă [păcat], și copiilor li s-au strepezit dinții” — toți sunt degradați. Rom. 5:19, 12; Ier. 31:29, 30; Ezec. 18:2.

*Vezi pag. 98

((310))

Dar cineva ar putea întreba: Nu este posibil ca Dumnezeu să fi implantat o scânteie din divinitatea Sa nemuritoare în primii noștri părinți, și astfel acea scânteie coboară volens-nolens la urmași? Să examinăm declarația scripturală cu privire la acest subiect, și făcând astfel să ne amintim că în afară de relatarea Scripturilor nu există altă revelație deschisă cuiva, ca atare putem cunoaște tot ce se poate cunoaște asupra acestui subiect. Ce aflăm în relatarea din Geneza? Aflăm într-adevăr că crearea omului este menționată în mod deosebit, în timp ce aceea a creației animale nu este menționată atât de deosebit. Aflăm însă că declarațiile sunt făcute într-un limbaj foarte simplu și că ele nu conțin nici o sugestie referitoare la împărțirea vreunei scântei supraomenești de existență. Conform relatărilor Genezei, superioritatea omului față de animale constă nu în faptul că el are alt fel de suflare sau spirit, ci în faptul că are o formă nobilă, un corp superior, un organism mai fin — înzestrat cu un creier care-i permite să raționeze asupra unor planuri care depășesc mult inteligența animalelor inferioare, a creației brute. Aflăm deci că în aceste privințe a fost creat omul o asemănare naturală a Creatorului său — care este o ființă spirituală. Ioan 4:24.

Duhul omului

După cum am văzut deja*, în versiunea comună a Bibliei noastre cuvântul „duh” este tradus din cuvântul ebraic ruah și din cuvântul grecesc pneuma; de aceea, pentru a putea aprecia corect termenul duh din Cuvântul lui Dumnezeu, trebuie să ținem întotdeauna minte sensul dat cuvintelor originale, din care este tradus. După cum am văzut, „duh” înseamnă în primul rând vânt, iar în al doilea rând a fost făcut să se aplice la orice putere nevăzută. În legătură cu Dumnezeu, după cum am văzut, înseamnă că El este puternic, dar nevăzut; și folosit în legătură cu influența și lucrarea lui Dumnezeu sugerează că acestea sunt făcute de o putere nevăzută. Se aplică la minte, deoarece ea este o putere nevăzută și intangibilă; ((311)) cuvintele sunt de asemenea invizibile, dar puternice; viața, deși atotimportantă și atotpătrunzătoare, este o putere sau o însușire nevăzută, ca electricitatea: de aceea cuvântul „duh” este aplicat la toate aceste diferite lucruri. Ca urmare, Scripturile vorbesc despre duhul minții noastre, puterea nevăzută a minții; despre duhul unui om, puterile mintale și voința omului; despre duhul vieții, puterea de viață, care însuflețește trupurile noastre și întreaga creație; despre duhul lui Dumnezeu, puterea sau influența pe care o exercită Dumnezeu, fie asupra celor însuflețite, fie asupra celor neînsuflețite; despre duhul înțelepciunii, o minte înțeleaptă; despre duhul iubirii, o minte sau o dispoziție însuflețită de iubire; despre duhul răului și al răutății, o minte sau o dispoziție însuflețită de răutate; despre duhul adevărului, influența sau puterea exercitată de adevăr; despre duhul lumii, influența sau puterea pe care o exercită lumea. În mod asemănător, ființele cerești sunt descrise ca ființe spirituale, adică ființe nevăzute, care posedă putere, inteligență etc. Aceasta se aplică nu numai la Dumnezeu, Tatăl, despre care Domnul nostru Isus a spus: „Dumnezeu este Duh”, ci și la Domnul nostru Isus de la învierea Sa, căci este scris despre El: „Domnul este Duhul”. Se aplică de asemenea la îngeri și la membrii Bisericii, care au asigurarea că la întâia înviere fiecare biruitor va avea un corp spiritual. Se mai aplică în Scripturi și la Satan și la asociații lui, ființe spirituale, nevăzute dar puternice.

*Vezi pagina 172

Duh cu referire la natura nouă în Noul Testament

Analizând folosirea cuvântului duh în legătură cu omul, remarcăm:

(1) Cuvintele „duh” și „duhovnicesc” sunt folosite adeseori în Noul Testament cu referire la: (a) voință, în special la mintea cea nouă a „sfinților”, concepută de Cuvântul și Spiritul lui Dumnezeu. „Creațiile noi în Hristos” sunt chemate la o schimbare de natură, de la cea umană la cea spirituală, și au făgăduința că, dacă vor fi credincioase până la moarte, vor avea la înviere (b) corpuri spirituale asemenea corpului învierii lui Cristos și asemenea persoanei glorioase a Tatălui ceresc. Având în vedere aceasta, perspectiva lor viitoare, speranța Bisericii este numită (c) spirituală ((312)) și cerească, spre deosebire de speranțele și făgăduințele care vor fi moștenite de omenire în timpul Mileniului. Duh mai este folosit (d) când se referă la îngeri, care prin natură sunt ființe spirituale — nu ființe de carne. Însă ideea de invizibilitate este întotdeauna legată de cuvintele „duh” și „duhovnicesc”, oriunde și oricând sunt folosite.

Urmează câteva exemple în care sunt folosite aceste cuvinte:

(a) „Pavel și-a pus în duh [trad. reviz., subsol — n. e.] [pneuma — minte, voință] să se ducă la Ierusalim.” Fapt. 19:21.

(a) „Pe când Pavel îi aștepta în Atena, i se întărâta duhul [pneuma — mintea, simțămintele] la vederea acestei cetăți pline de idoli.” Fapt. 17:16.

(a) „Pavel era dedicat în duh [pneuma — în minte, era stimulat în minte] și mărturisea evreilor că Isus era Hristosul.” Fapt. 18:5 [trad. lit. nouă, 2001, subsol — n. e.].

(a) „El [Apolo] era învățat în ce privește Calea Domnului, avea un duh înfocat [pneuma — minte arzătoare] și vorbea și învăța amănunțit pe oameni.” Fapt. 18:25.

(a) „Dumnezeu, căruia Îi slujesc în duhul meu [pneuma — mintea mea cea nouă, inima mea cea nouă, voința mea cea reînnoită], în Evanghelia Fiului Său, îmi este martor.” Rom. 1:9.

(a) „Măriți dară pe Dumnezeu în corpul vostru și în spiritul vostru [pneuma — mintea], care sunt ale lui Dumnezeu.” 1 Cor. 6:20 [B. I. — n. e.]

(a) Căci eu, măcar că n-am fost la voi în trup, dar fiind de față în duh [pneuma — în minte], am și judecat, ca și când aș fi fost de față.” 1 Cor. 5:3.

(a) „În frumusețea nepieritoare a unui duh [pneuma — minte dispoziție] blând și liniștit.” 1 Pet. 3:4.

(b) „Este semănat trup natural și înviază trup duhovnicesc [pneumatikos].” 1 Cor. 15:44.

(b) „Dacă este un trup natural, este și un trup duhovnicesc [pneumatikos].” 1 Cor. 15:44.

(b) „Dar întâi vine nu ce este duhovnicesc [pneumatikos].” 1 Cor. 15:46.

((313))

(b) „Ce este duhovnicesc [pneumatikos] vine pe urmă.” 1 Cor. 15:46.

(c) „Gândirea Duhului [pneuma — gândirea controlată de Spiritul sau voința sfântă a lui Dumnezeu] este viață și pace.” Rom. 8:6.

(c) „Voi care sunteți duhovnicești [pneumatikos — concepuți de spirit și stăpâniți de mintea cea nouă] să-l îndreptați cu duhul [pneuma — dispoziția] blândeții.” Gal. 6:1.

(c) „Dumnezeul și Tatăl Domnului nostru Isus Hristos, care ne-a binecuvântat cu orice binecuvântare duhovnicească [pneumatikos — binecuvântare spirituală] în locurile cerești, în Hristos.” Efes. 1:3.

(c) „Fiți plini de Duh [pneuma — Spiritul sfânt al lui Dumnezeu], vorbind între voi cu psalmi, cu cântări de laudă și cu cântări duhovnicești [pneumatikos — cântări în acord cu spiritul vostru cel nou].” Efes. 5:18, 19.

(c) „Să vă umpleți de cunoașterea deplină a voii Lui, în orice fel de înțelepciune și de pricepere duhovnicească [pneumatikos — înțelegerea tuturor chestiunilor legate de noua voastră relație cu Dumnezeu și cu planul Său].” Col. 1:9.

(c) „Și voi ... sunteți zidiți ca o casă duhovnicească [pneumatikos — o familie sau casă de un ordin sau fel spiritual].” 1 Pet. 2:5.

(d) „Ne-a ieșit înainte o sclavă, care avea un duh [pneuma — o putere invizibilă] de ghicire” — prin legătură cu ființe spirituale decăzute. Fapt. 16:16.

(d) „Pavel ... s-a întors și a zis duhului [pneuma — ființei spirituale rele care o poseda pe femeie]: ... îți poruncesc să ieși din ea!” Fapt. 16:18.

(d) „Și ieșeau afară din ei duhurile [pneuma] rele.” Fapt. 19:12,13.

(d) „Dar duhul [pneuma] cel rău le-a răspuns.” Fapt. 19:15.

(d) „Saducheii zic că nu este ... nici înger, nici duh [pneuma — ființă spirituală].” Fapt. 23:8.

(d) „Dar dacă i-a vorbit un duh [pneuma] sau un înger?” Fapt. 23:9.

((314))

Cuvântul duh în Vechiul Testament

(2) Cuvântul „duh” a fost folosit de oameni în general, mai ales în Vechiul Testament, dar întotdeauna fie cu referire la (e) spiritul vieții, scânteia însuflețitoare pe care Dumnezeu a aprins-o la început în Adam și care de atunci (deteriorată) a trecut la toți urmașii lui — care este o putere sau caracteristică nevăzută, fie (f) cu referire la spiritul minții, voinței — o putere nevăzută care stăpânește viața.

Ruah, pneuma — o putere însuflețitoare

Când vorbim despre crearea omului, prin aceasta înțelegem spiritul vieții — suflarea vieții. Scripturile arată clar că acest spirit al vieții este comun tuturor creaturilor lui Dumnezeu, și nu este posedat exclusiv de om, după cum următoarele citate scripturale vor demonstra clar:

(e) „Orice făptură ... care are suflare de viață [ruah — duhul sau suflarea vieții întregii cărni].” Gen. 6:17; 7:15.

(e) „Tot ce avea suflare de duh de viață [ruah — spiritul sau puterea vieții] în nările sale.” Gen. 7:22.

(e) „Duhul tatălui lor, Iacov, s-a înviorat [ruah — puterile vitale sau de viață ale lui Iacov s-au înviorat]”. Gen. 45:27.

(e) „Samson a băut, duhul [ruah] i s-a întremat și s-a înviorat [puterea, vigoarea, energia i-a revenit]”. Jud. 15:19.

(e) „El ține în mână ... suflarea [ruah] oricărui trup omenesc. [Spiritul vieții întregii omeniri este în puterea divină.]” Iov 12:10.

(e) „Dumnezeule, Dumnezeul duhurilor [ruah — puterea vieții, spiritul vieții] oricărui trup! Un singur om a păcătuit și să Te mânii împotriva întregii adunări?” Num. 16:22.

Teoria că deosebirea între om și animal constă într-un spirit de viață diferit, un alt fel de viață, și că la moarte unul merge în sus iar altul în jos, pare să fie foarte veche printre filosofii lumii; fiindcă-l găsim pe Solomon, înțeleptul, întrebând:

(e) „Cine știe [cine poate dovedi] dacă suflarea [ruah — spiritul vieții] fiilor oamenilor se duce în sus și dacă suflarea ((315)) [ruah — spiritul vieții] animalului se duce în jos, în pământ?” (Ecl. 3:19-21). Solomon arată cum înțelege el, chiar înaintea acestei întrebări zicând:

(e) „Căci soarta fiilor oamenilor [moartea] și a animalelor este aceeași; aceeași soartă au amândoi: cum moare unul, așa moare și celălalt, toți au aceeași suflare [ruah — spirit de viață, suflare de viață] și omul nu întrece cu nimic pe animal” — În această privință, în chestiunea posedării unui alt fel de viață — faptul că îl întrece trebuie căutat și găsit în altă parte, după cum vom vedea.

(e) „În mâinile Tale îmi încredințez duhul [ruah — spiritul vieții sau energia vitală].” Ps. 31:5.

Aceasta a fost exprimarea profetică a cuvintelor Domnului nostru când murea. El primise spiritul vieții în dar de la Tatăl: în ascultare de planul Tatălui, El devenise om spre a fi Răscumpărătorul omului: și când Și-a predat spiritul vieții sau energia vitală, El a declarat că Se baza pe făgăduința lui Dumnezeu că-I va da iarăși spiritul vieții printr-o înviere.

Omenirea a primit spiritul vieții de la Dumnezeu, izvorul vieții, prin tatăl Adam. Adam a pierdut prin neascultare dreptul la puterea sau spiritul vieții, și treptat a pierdut posesia lui — murind încet, timp de nouă sute treizeci de ani. Apoi trupul s-a întors în țărână cum a fost înainte de creare, iar spiritul vieții, privilegiul de a trăi, puterea sau permisiunea de a trăi, s-a întors la Dumnezeu care a dat acest privilegiu sau putere: întocmai cum orice alt privilegiu sau favoare se întoarce la cel care l-a dat dacă nu sunt respectate condițiile (Ecl. 12:7). Nimic din acest text nu dă de înțeles că spiritul vieții „își ia zborul înapoi la Dumnezeu”, cum vor unii să reprezinte; căci spiritul vieții nu este o inteligență, nici o persoană, ci doar o putere sau un privilegiu care a fost pierdut și ca atare se întoarce la dătătorul originar al acelei puteri sau al acelui privilegiu. Ideea este că omul după ce a păcătuit n-a mai avut drepturi de viață: întoarcerea drepturilor sale pierdute la Dumnezeu și a cărnii sale în ((316)) țărână i-a redus starea exact la ceea ce a fost înainte de a fi creat.

Dar după cum Domnul nostru Isus a avut speranță în făgăduința divină pentru o întoarcere a „spiritului vieții” Sale, sau a puterilor și drepturilor de viață sub aranjamentul divin, tot așa, datorită sacrificiului răscumpărător al Domnului nostru sunt deschise pentru toată omenirea anumite speranțe și făgăduințe prin „Isus, Mijlocitorul legământului celui nou” (Evr. 12:24). De aceea credincioșii „nu se întristează ca ceilalți care n-au nădejde”. Răscumpărătorul nostru a cumpărat spiritul drepturilor vieții pe care tatăl Adam l-a pierdut pentru sine și pentru familia sa. Acum, prin urmare, și credincioșii își pot încredința în ceea ce-i privește pe ei înșiși (și, printr-o cunoștință a planului lui Dumnezeu, în ceea ce-i privește și pe alții), spiritele (puterile lor de viață) în mâna lui Dumnezeu, așa cum au făcut Domnul nostru și Ștefan — plini de credință că făgăduința lui Dumnezeu a unei învieri se va împlini. O înviere pentru lume va însemna o reorganizare a corpului uman și o vitalizare sau o însuflețire cu energia vieții, spiritul vieții (în ebraică, ruah; în greacă, pneuma). Pentru Biserica Evangheliei, părtași la „întâia [cea mai însemnată] înviere” va însemna acordarea spiritului vieții sau energiei vieții (în ebraică, ruah; în greacă, pneuma) unui corp spiritual. 1 Cor. 15:42-45.

În imaginea aceea grăitoare a învierii pământești dată în profeția lui Ezechiel (37:5-10, 13, 14) este prezentată clar relația corpului cu spiritul vieții, „duhul”. Nu este important că profetul îl folosește numai ca simbol, ilustrația arată (dovedește) totuși că organismul uman nu are viață până când primește ruah — suflarea vieții — care, după cum este arătat în altă parte, este comună tuturor animalelor, nimeni neputând trăi fără ea. Să observăm foarte critic declarațiile lui Ezechiel:

(e) „Iată, voi face să intre în voi un duh [ruah — spiritul vieții, energia vieții] — și veți trăi.”

((317))

(e) „Voi face să crească pe voi carne, vă voi acoperi cu piele, voi pune un duh [ruah — spiritul vieții, energia vieții] în voi și veți trăi.”

(e) „M-am uitat și iată, li s-au pus tendoane, carnea a crescut și le-a acoperit pielea pe deasupra; dar nu era duh [ruah — spiritul vieții, energia vieții] în ele.”

(e) „El mi-a zis: «Prorocește și vorbește duhului [ruah — spiritul vieții, energia vieții — nota marginală, suflare] ... și zi duhului [ruah — spiritul vieții, suflarea vieții]: «Așa vorbește Stăpânul Domnul: «Duhule, vino din cele patru vânturi [ruah], suflă peste morții aceștia, ca să trăiască!»”

(e) „Am prorocit, cum îmi poruncise El. Și duhul [ruah — spiritul vieții, suflarea vieții, energia vieții] a intrat în ei și ei au prins viață.”

(e) „Și veți ști că Eu sunt Domnul, când vă voi deschide mormintele și vă voi face să ieșiți din mormintele voastre, poporul Meu! Voi pune Duhul Meu [ruah — spiritul vieții, suflarea vieții] în voi și veți trăi.”

Adam a avut privilegiul să păstreze veșnic, dacă era ascultător, spiritul vieții sau puterea vieții dată lui de către Creator. El a pierdut acest drept prin neascultare și dreptul la viață a revenit la marele Dătător; nu ca o persoană, nici ca un lucru, ci ca un drept sau privilegiu, spiritul vieții se întoarce sau revine la Dumnezeu, care a dat acel drept sau privilegiu condiționat, și ale cărui condiții au fost încălcate. Ecl. 12:7.

(e) „Omul nu este stăpân pe suflarea [ruah — spiritul vieții, scânteia vieții] lui ca s-o poată reține.” Ecl. 8:8.

Prin harul lui Dumnezeu, toate acele drepturi de viață sau privilegii pe care fiecare om le predă lui Dumnezeu prin moarte, au fost cumpărate cu sângele prețios, iar cumpărătorul este anunțat ca noul Dătător de viață, regenerator sau tată pentru rasă, care va da viață, și aceasta mai abundent, tuturor celor care în final Îl vor primi.

Vom da numai un exemplu din Noul Testament:

„Trupul fără duh [pneuma — scânteia vieții, suflarea vieților] este mort.” Iac. 2:26.

((318))

Ruah, pneuma — mintea, voința

Întrucât mintea sau voința este o putere sau influență invizibilă, ea este reprezentată prin aceleași cuvinte în limbile ebraică și greacă, după cum ne vor arăta următoarele exemple:

(f) „Ana a răspuns și i-a zis: «Nu, domnul meu, eu sunt o femeie cu duhul [ruah — mintea, dispoziția] plin de durere».” 1 Sam. 1:15.

(f) „Nebunul își arată toată patima [ruah — planurile, gândurile, mintea, scopul].” Prov. 29:11.

(f) „Duhul [ruah — mintea, curajul] îmi este copleșit.” Ps. 77:3.

(f) „Duhul [ruah — mintea] meu caută cu stăruință.” Ps. 77:6.

(f) „Sufletul [ruah — dispoziția, mintea] credincios ține ce i s-a încredințat.” Prov. 11:13.

(f) „Toate căile omului sunt curate în ochii lui, dar Cel care cântărește duhurile [ruah — mintea, gândurile, motivele] este Domnul.” Prov. 16:2.

(f) „Mândria merge înaintea distrugerii și un duh [ruah — dispoziție, voință, minte] îngâmfat înaintea căderii.” Prov. 16:18.

(f) „Mai bine este să fii într-un duh [ruah — minte, dispoziție] smerit.” Prov. 16:19 [trad. lit. nouă, 2001 — n. e].

(f) „Deșertăciune și goană după vânt [ruah — minte, dispoziție].” Ecl. 6:9.

(f) „Mai bun este un duh [ruah — minte, dispoziție] răbdător decât un duh [ruah — minte, dispoziție] îngâmfat.” Ecl. 7:8,9 (trad. lit. nouă, 2001 — n. e.).

Câteva ilustrații din Noul Testament:

(f) Iar copilul [Ioan] creștea și se întărea în duh [pneuma — minte, caracter].” Luca 1:80.

(f) „În activitate, nu fiți leneși; în duh [pneuma — minte, dispoziție, caracter] fiți fierbinți, slujind Domnului.” Rom. 12:11.

(f) „Și noi n-am primit duhul [pneuma — dispoziția, mintea] lumii.” 1 Cor. 2:12.

(f) „N-am avut liniște în duhul [pneuma — mintea] meu.” 2 Cor. 2:13.

(f) Ați fost înnoiți în duhul [pneuma — caracterul, dispoziția] minții voastre.” Efes. 4:23.

((319))

(f) „Frumusețea nepieritoare a unui duh [pneuma — minte, dispoziție] blând și liniștit.” 1 Pet. 3:4.

Aceste exemple scripturale de folosire a cuvintelor originale arată că acest cuvânt, duh, este un echivalent bun, deoarece noi nu vorbim numai despre duhul vieții, ci și despre un duh blând, un duh bun, un duh sau o dispoziție mânioasă, un duh amarnic și un duh înfocat: și de asemenea folosim aceste expresii și în privința animalelor inferioare și în privința omului. Faptul pe care-l dovedim este cu prisosință demonstrat — și anume, că duhul nu este omul real, nici alt om, ci că acest cuvânt, când este folosit în legătură cu crearea omului, înseamnă pur și simplu scânteia vieții sau puterea vieții, care este comună tuturor animalelor.

Neșama — suflarea vieților

Deși cuvântul ruah este uneori tradus „suflare”, totuși evreii aveau un alt cuvânt pentru „suflare”, și anume, neșama. El apare de douăzeci și șase de ori, și este tradus de nouăsprezece ori „suflare” — o dată „inspirație”, de două ori „spirit”, o dată „suflete”, de trei ori „explozie, suflu, suflare”. Ca exemple referitoare la sensul acestui cuvânt, și că el înseamnă pur și simplu putere de viață și în nici un sens nu dă nici o idee de viață veșnică sau nemurire, observăm următoarele modalități de folosire a cuvântului:

„Domnul Dumnezeu a făcut pe om din țărâna pământului, i-a suflat [nafah] în nări suflarea [neșama] vieților [haia].” [redarea autorului — n. e.] Gen. 2:7.

„Și a pierit orice făptură care se mișca pe pământ, atât păsările cât și vitele și animalele sălbatice, tot ce se mișca pe pământ și toți oamenii. Tot ce avea suflare [neșama] de duh de viață [haia] în nările sale, tot ce era pe pământul uscat a murit.” Gen. 7:21, 22.

Aceste două prime apariții ale cuvântului neșama în Biblie sunt cu prisosință suficiente pentru a dovedi ceea ce susținem noi, că acest cuvânt nu se referă nicidecum la nemurire, nici la un principiu legat de nemurire, ci se referă ((320)) numai la vitalitate, la puterea vieții. Ni se spune că această putere de viață i-a fost dată lui Adam, și aceeași putere de viață, după cum se spune în al doilea text citat, a fost în toate animalele de pe uscat, atât în păsări, în vite, în animale slăbatice și în tot ce se mișcă pe pământ, cât și în om, iar când a fost lipsit de această suflare de viață, declarația este că, drept rezultat, toate aceste suflete sau ființe au murit — atât omul cât și creaturile inferioare. Ele au murit la fel, cu deosebirea că în privința omului există un scop divin, care la timpul potrivit s-a îngrijit de o răscumpărare, și mai departe la timpul potrivit va aduce făgăduita eliberare de sub puterea morții, printr-o înviere a ființei, a sufletului.

Un suflet uman

Citind relatarea creației în Geneza, mulți au observat faptul declarat, că atunci când Dumnezeu a format pe om din țărâna pământului și i-a dat suflare (duh) de viață, „omul a devenit un suflet viu”. Pentru cititorul obișnuit, această declarație, luată în legătură cu ideea generală greșită despre sensul cuvântului „suflet”, prezentată greșit de către cei care ar fi trebuit să-l informeze corect și care ar fi trebuit ei înșiși să înțeleagă subiectul, este suficientă să-l nedumerească, șil face să creadă că există cumva o bază pentru eroarea predominantă pe care el n-o înțelege, dar care, presupune el, învățătorii teologi aleși de el au investigat-o și au dovedit-o fără nici o îndoială.

Neînțelegând sensul cuvântului suflet, mulți se simt liberi să-l folosească într-o manieră nesocotită și ca atare inversează declarația scripturală, și în loc să spună că omul este un suflet, spun că omul are un suflet, care este o idee foarte diferită. Este necesar, de aceea, ca fiecare căutător al adevărului, pe cât este posibil, să-și dezbrace mintea de prejudecată cu privire la acest subiect, și în special la lucruri și aspecte despre care el admite că nu le înțelege; pentru că este o tendință naturală să se dea atribute și puteri lucrurilor ((321)) tainice și neînțelese. Astfel ideea generală cu privire la suflet este că el este uimitor de inteligent, posedând puteri minunate, că este indestructibil, intangibil și incomprehensibil.

Se spune că un episcop metodist a dat următoarea definiție sufletului, care desigur se potrivește bine cu așa-zisele teorii „ortodoxe”, chiar dacă este absurdă când este analizată îndeaproape: „Este fără interior sau exterior, fără corp, fără formă sau părți, și s-ar putea pune un milion într-o coajă de nucă”. Aceste diferite lucruri se afirmă despre suflet, pentru a ajuta să se lărgească o teorie care este complet eronată. Teoria este că sufletul este ființa reală, o scânteie din dumnezeire, având calitate dumnezeiască și viață inteligentă etc., deosebit și aparte de corp; și că el locuiește în corpul uman o vreme și-l folosește drept casă, iar când corpul este sleit sau inapt, îl abandonează. Fiindcă nimeni n-a văzut vreodată un suflet intrând într-un corp, și fiindcă un suflet nu poate fi găsit în timp ce este în corp, nici prin cea mai atentă cercetare și cu toate mijloacele perfecționate, cum ar fi microscopul, aparatele fotografice și „Roentgen”, de aceea se presupune că este „fără corp, fără formă și fără părți”; și deoarece se presupune că este atât de mic încât nu poate fi văzut la microscop, se poate spune la fel de bine că într-o coajă de nucă se pot pune cincizeci de milioane. Într-adevăr, episcopul a dat o definiție excelentă nimicului; și toți vor fi de acord că o sută de milioane de nimicuri pot încăpea în cea mai mică coajă de nucă și mai rămâne loc liber.

Dar ce temelie există pentru o astfel de speculație fantezistă? Noi răspundem: este complet fără temei. Este rezultatul faptului că omul a acceptat propria sa teorie despre o viață viitoare și a respins teoria și planul divin. Teoria umană spune: Trebuie să fie ceva ce nu moare, altminteri n-ar putea exista nici o viață viitoare. Teoria divină spune: Același Dumnezeu care a creat la început, poate și să învie morții. Acesta este conflictul între Cuvântul lui Dumnezeu și toate teoriile oamenilor de pe pământ, atât printre cei civilizați cât și printre barbari: toate ((322)) teoriile umane învață că omul nu moare, și deci nu are nevoie de un Dătător de viață și de o înviere. Teoria Bibliei este că omul moare și că fără Dătătorul de viață și fără înviere moartea ar pune capăt într-adevăr la toate și n-ar mai exista nici o viață viitoare.

Pentru a sprijini această teorie, lumea și toate cărțile religioase ale ei (cuprinzând, ne pare rău că trebuie să spunem, majoritatea lucrărilor de escatologie scrise de creștini mărturisiți) învață doctrina nemuririi sufletului — că în om există un suflet care are viață separată de corpul său și că el este nemuritor, indestructibil, și de aceea este destinat unei eternități de durere sau plăcere. Atunci ajungem la întrebarea:

Ce este un suflet?

Dacă examinăm această întrebare din punctul de vedere al Bibliei, vom afla că omul are un trup și are un spirit, dar este un suflet. Știința este de acord cu Scripturile în aceasta. Într-adevăr, una dintre științe, frenologia, se preocupă să studieze craniile oamenilor și ale animalelor inferioare ca indexuri și să descifreze din ele trăsăturile naturale și caracteristicile proprietarilor acestora: și nu constată oare toți oamenii că au o anumită capacitate să judece caracterul din punct de vedere fizionomic? Toți pot deosebi între un intelectual și un debil mintal, între un binevoitor blând și un brutal înrăit. Cei care n-au învățat că organismul (forma corporală) este indisolubil legat de natură, caracter și dispoziție, n-au folosit lecțiile vieții și sunt nepregătiți să judece asupra subiectului nostru sau a oricărui alt subiect.

Cuvântul „suflet”, cum se găsește în Scripturi, înseamnă ființă simțitoare; adică, o ființă care posedă puteri de simțire, simțuri. Cu mintea eliberată de prejudecăți, să mergem cu această definiție la relatarea din Geneza cu privire la crearea omului, și să observăm că: (1) a fost format organismul sau corpul; (2) i s-a dat spiritul vieții numit „suflare de viață” și (3) a rezultat un suflet viu sau o ființă simțitoare. Acest lucru este ((323)) foarte simplu și ușor de înțeles. Arată că trupul nu este sufletul, și nici spiritul sau suflarea vieții nu este sufletul, ci că atunci când acestea două au fost unite de către Domnul, însușirea sau starea care a rezultat a fost omul viu, ființa vie — un suflet viu, care poseda puteri de percepție. Nu există nimic misterios în aceasta — nu este nici o aluzie că o scânteie de divinitate a fost insuflată în om, după cum n-a fost nici în animalele inferioare. Într-adevăr, în timp ce crearea animalelor inferioare este trecută cu vederea și nu este descrisă în mod special, putem ști că și în cazul lor procesul trebuie să fi fost cumva asemănător. Știm că n-ar putea exista un câine fără un organism sau corp de câine, și nici fără spiritul sau suflarea vieții în acel corp. Corpul câinelui dacă n-ar fi însuflețit, n-ar fi câine; se cere întâi infuzarea scânteii de viață, a suflării vieții, atunci ar începe viața câinelui. Același lucru s-ar aplica la toate animalele.

În deplin acord cu aceasta, atragem acum atenția asupra unui fapt care va surprinde pe mulți, și anume că, potrivit relatării scripturale, fiecare câine este un suflet, fiecare cal este un suflet, fiecare vacă este un suflet, fiecare pasăre și fiecare pește este un suflet. Aceasta înseamnă că toate sunt creaturi simțitoare, care posedă puteri de percepție. Este adevărat, unele dintre ele sunt pe un plan mai înalt și unele pe un plan mai jos decât altele; dar cuvântul suflet în mod potrivit și scriptural se aplică atât la planurile inferioare cât și la om, cea mai înaltă, cea mai nobilă dintre ele — la pești, reptile, păsări, animale, om. Toate sunt suflete. Să se observe, noi nu spunem că ele au suflete în sensul obișnuit și greșit al termenului, totuși ele au suflete în sensul că au viață, ființă, existență — ele sunt suflete vii. Să dovedim aceasta:

În capitolele 1, 2 și 9 din Geneza, cuvintele „suflet viu” sunt aplicate în limba ebraică la animalele inferioare de nouă ori, dar traducătorii (ca și cum au fost atenți să apere ciudățenia falsă dar obișnuită în privința sufletului, provenită din filosofia platonică) și-au apărat cu sârguință lucrarea, așa că, pe cât posibil, cititorul este ținut în ignoranță de acest ((324)) fapt — că acest cuvânt, suflet, este comun pentru creaturile inferioare și se aplică la ele ca și la om în uzanța scripturală inspirată. Cum se putea întâmpla altfel decât că în toate aceste cazuri, și în multe alte exemple din scripturi, ei au ascuns cu grijă ideea, folosind un alt cuvânt pentru a traduce cuvântul ebraic, care în cazul omului este redat „suflet”? Cu atâta grijă au apărat acest punct, încât numai într-un loc din Biblie acest cuvânt este tradus „suflet” în legătură cu creaturile inferioare, și anume în Numeri 31:28, și acolo, foarte evident, au fost obligați să arate situația, datorită construcției deosebite a frazei — nici o altă traducere nefiind în mod rațional posibilă. Pasajul spune:

„De la oștenii care au fost la război, ia dare pentru Domnul, câte un suflet la cinci sute, din oameni, din vite, din asini și din oi” [Num. 31:28 — B. B., n. e.]. Se va observa că aici cuvântul „suflet” este folosit atât în privința creaturilor inferioare cât și în privința omului; și astfel ar apărea și în altă parte în Scripturi, dacă traducătorii ar fi fost liberi de deformările și răstălmăcirile falselor lor teorii în privința acestui subiect.

Să observăm acum nouă texte din Geneza, în care cuvântul ebraic original suflet (nefeș) survine în legătură cu animalele inferioare:

„Dumnezeu a zis: «Să mișune apele de viețuitoare» îebr., nefeș — sufleteș».” Gen. 1:20. Să observăm că traducerea marginală este suflete [K. J. — n. e.], și că aceasta a fost în a cincea zi sau perioadă de creare, cu mult înainte de crearea omului.

„Dumnezeu a creat animalele cele mari și toate viețuitoarele [ebr., nefeș — suflete vii] care se mișcă și de care mișună apele” (Gen. 1:21). Și aceasta a fost în „ziua” a cincea, înainte de crearea omului. Acestea au fost suflete-pești.

„Dumnezeu a zis: «Să dea pământul viețuitoare [ebr., nefeș — suflete vii] după specia lor, vite, reptile și animale sălbatice»” (Gen. 1:24). Acestea au fost suflete de uscat, superioare peștilor — dar omul, sufletul sau ființa umană, nu fusese creat încă.

((325))

„Și Dumnezeu a zis: ... «și tuturor animalelor pământului, tuturor păsărilor cerului și tuturor vietăților care se mișcă pe pământ, care au în ele o suflare de viață [suflet viu — nefeș] le-am dat ca hrană toată iarba verde»” (Gen. 1:30). Aici sunt specificate animalele inferioare, și în mod clar se spune că toate acestea sunt suflete vii — exact în aceiași termeni în care se referă la om.

„Și Domnul Dumnezeu făcuse din pământ toate animalele câmpului și toate păsările cerului ... și orice nume pe carel dădea omul fiecărei viețuitoare [ebr., suflete vii — nefeș], acela-i era numele” (Gen. 2:19). Aici nu este necesar nici un comentariu: nu poate fi nici o îndoială că sufletul nu este o parte sau o însușire exclusiv umană, ci dacă este corect înțeles este aplicabil la toate creaturile simțitoare, de la cele mai joase până la cele mai înalte — toate creaturile care posedă simțire.

„Tot ce se mișcă și are viață să vă slujească de hrană ... numai carne cu viața ei [ebr., carne, suflet — nefeș] adică sângele ei, să nu mâncați” (Gen. 9:3, 4). Despre animalele pe care omul le poate mânca se spune nu numai că posedă suflet sau ființă, ci se spune și că sângele lor reprezintă existența, ființa sau sufletul lor, și ca atare omului îi este interzis să folosească sângele ca hrană — interzis să cultive setea de sânge.

„Iată, Eu fac un legământ cu voi [Noe] și cu sămânța voastră care va veni după voi; cu toate viețuitoarele [ebr., suflete vii — nefeș] care sunt cu voi, atât păsările cât și vitele și toate animalele de pe pământ care sunt cu voi” (Gen. 9:9, 10). O declarație foarte clară că toate creaturile vii sunt suflete ca și omul — cu toate că sunt inferioare lui în natură, organism etc.

„Iată semnul legământului pe care-l fac între Mine și voi și între toate viețuitoarele [ebr., suflete vii — nefeș]” (Gen. 9:12). Ce ar putea fi mai explicit decât aceasta?

„Eu Îmi voi aduce aminte de legământul dintre Mine și voi și dintre toate viețuitoarele [ebr., toate sufletele vii — nefeș] de orice fel.” Gen. 9:15.

((326))

Exact aceeași expresie este repetată în versetul 16. Și nu mai este loc de critică în privința înțelesului când vălul erorii de traducere este ridicat și vedem ideea pe care Dumnezeu a voit s-o primim din Cuvîntul Său.

Am putea continua la fel prin alte cărți ale Bibliei, dar am citat suficient pentru a dovedi oricărei minți raționale ceea ce susținem noi — că în utilizarea scripturală cuvântul suflet se aplică la fel de potrivit la animalele inferioare ca și la om; și ca atare toate pretențiile sau teoriile construite pe ideea că speranțele omului într-o viață viitoare și superioritatea lui actuală asupra animalelor inferioare rezultă din faptul că el este un suflet, iar ele nu sunt suflete, este o teorie falsă și are nevoie de reconstrucție radicală dacă vrem să vedem chestiunea din adevăratul punct de vedere, al revelației divine.

Dar nimeni să nu ne înțeleagă greșit că noi învățăm că deoarece toate creaturile care trăiesc, care se mișcă, de la cea mai mică până la elefant și de la mormoloc la balenă, sunt suflete vii, de aceea toate acestea trebuie să aibă o viață viitoare, fie prin transfer la stările spirituale, fie printr-o înviere viitoare. O astfel de idee ar fi o absurditate evidentă — nebunie — fără umbră de rațiune. Miliarde de suflete vii de pe aceste planuri inferioare ale naturii animale se nasc în fiecare minut, în timp ce alte miliarde mor în fiecare minut.

Argumentarea noastră este că omul este un suflet sau o ființă de ordinul cel mai înalt — rege și domn peste ordinele de suflete inferioare sau de ființe simțitoare, totuși una dintre ele — un suflet animal uman, pământesc; dar la origine atât de minunat constituit (Adam), încât a fost în mod potrivit descris ca fiind în asemănarea lui Dumnezeu — chipul Celui care l-a creat.

Ca suflet omul se deosebește de animalele sau de sufletele inferioare datorită organismului său superior: superioritatea lui este indicată nu numai prin forma sa verticală; ea este dovedită și prin înzestrările sale mintale superioare, care sunt asemenea lui Dumnezeu și sunt reflectate în înfățișarea sa. Omul a fost creat în asemănarea divină prin înzestrările sale mintale și morale mai degrabă decât prin forma fizică. În timp ce multe din ordinele de suflete sau ființe animale posedă puteri de judecată și le ((327)) demonstrează în mii de feluri, totuși fiecare are un nivel peste care nici un progres nu se poate face; dar puterile de judecată ale omului sunt aproape nelimitate, fiindcă a fost creat „după chipul lui Dumnezeu”, „după asemănarea” Celui care l-a creat. Și în ciuda căderii omului în păcat și a miilor lui de ani de întuneric dens și degradare, putem încă vedea asemănarea cu Dumnezeu — în special la cei care au acceptat slujba lui Cristos de reconciliere cu Dumnezeu și au devenit iarăși „copii ai lui Dumnezeu”, și care caută să se conformeze chipului Fiului iubit al lui Dumnezeu.

Pentru a ilustra: caii, câinii, păsările pot fi învățate semnificația multor cuvinte, așa încât să poată înțelege multe lucruri ce aparțin vieții. Ele își demonstrează adeseori puterile de gândire, iar unele pot număra — chiar până la douăzeci: dar cine ar încerca să-l învețe pe un cal sau pe un câine sau pe o pasăre algebra sau geometria sau astronomia? Cel mai înalt dintre animalele inferioare poate fi învățat un anumit grad de onestie morală și de obligație față de stăpânii lor — să nu omoare oile, să nu muște, să nu dea cu picioarele etc., dar cine ar încerca să-și învețe animalele necuvântătoare Decalogul? Ele pot fi învățate un anumit fel de iubire față de stăpânul lor și față de prietenii lui, dar cine s-ar gândi să le învețe să-L iubească sau să-L venereze pe Dumnezeu, sau mai mult decât simpla tolerare a dușmanilor care le-au tratat cu cruzime.

Punctul care trebuie observat este că toate aceste deosebiri nu sunt datorită faptului că animalele inferioare au un alt fel de suflare sau duh de viață, căci, după cum am văzut, „toți au aceeași suflare” (Ecl. 3:19); nici fiindcă omul este un suflet și animalul inferior nu este, căci, după cum am văzut, toate sunt suflete. Dar, după cum am găsit și după cum toți oamenii pot mărturisi, fiecare are o organizare corporală diferită care-i dă fiecăruia caracteristicile sale specifice, și numai aceasta îl plasează pe unul mai sus, iar pe altul mai jos pe scara inteligenței. Să se observe de asemenea că nici mărimea nici greutatea nu dau virtute și superioritate, altfel elefantul și balena ar fi domnii pământului; superioritatea constă în „calitatea organică”, reprezentată mai cu seamă în structura și funcțiile creierului.

((328))

De aceea, omul este cel mai înalt tip al creației pământești — „din pământ, făcut din țărână” — și superioritatea lui constă în superioritatea înzestrării sale mintale — nu o dezvoltare, ci un dar de la Creatorul său.

„Sufletul care păcătuiește, acela va muri”

Cu totul în armonie cu cele precedente, dar în dezacord cu gândirea obișnuită asupra acestui subiect, găsim că Scripturile declară în mod repetat că sufletul moare, în timp ce filosofia umană și teologia din cărțile de cântări declară în mod foarte accentuat că este indestructibil. Citim de exemplu că Domnul nostru, când a devenit prețul de răscumpărare pentru noi, „Șia dat sufletul [ființa] la moarte”. „Sufletul Său se va fi făcut o jertfă pentru vină” [Isa. 53:10, 12 — trad. lit. nouă, 2001, n. e.]. Acest lucru a fost necesar deoarece sufletul lui Adam a fost condamnat la moarte, iar făgăduința pentru omenire este o răscumpărare a sufletului sau a ființei din puterea morții. „Dar mie Dumnezeu îmi va răscumpăra sufletul din mâna Locuinței Morților [șeol — starea morții]” (Ps. 49:15). Și, după cum am văzut, deoarece toate sufletele sunt astfel răscumpărate prin unica răscumpărare, despre toți prietenii noștri — despre toată omenirea — se spune că „au adormit în Isus”. 1 Tes. 4:14.

Remarcăm aici că apostolul nu se putea referi în această expresie numai la sfinți, ca atunci când vorbește despre cei care sunt „în Hristos”; căci cei la care se referă ca și „creații noi” sunt numai cei concepuți de Dumnezeu prin Spirit, la moștenire împreună cu Cristos, ca Biserica Sa, membri ai corpului Său. Însă în cei „adormiți în Isus” este cuprins tot neamul omenesc, deoarece Domnul nostru Isus a fost ispășire pentru păcatele noastre, și nu numai pentru ale noastre, ci și pentru păcatele întregii lumi, și în virtutea acestui sacrificiu El este Dătătorul nostru de viață, și nu numai al nostru, ci și Dătătorul de viață al întregii lumi — mărturia și ocazia de acceptare fiind pentru majoritatea încă în viitor. 1 Ioan 2:2; 1 Tim. 2:4-6.

Că acesta este gândul apostolului se vede din acest context: el îndeamnă aici pe credincioși să nu se întristeze ca ceilalți care ((329)) n-au nici o nădejde; și dă ca motiv al speranței acest fapt, că Isus a murit pentru păcatul omului și a înviat spre a fi îndreptățitorul omului, și ca atare toți sunt „adormiți în Isus”, sau sunt legal eliberați de sentința morții și supuși lui Isus, pentru a fi aduși din morți prin putere divină. Dacă apostolul ar fi spus sau dacă ar fi vrut să spună că numai sfinții vor fi astfel binecuvântați prin Isus, putem ușor vedea că credincioșii de atunci și de atunci încoace ar fi avut foarte puțină mângâiere în cuvintele lui, deoarece marea majoritate a prietenilor celor credincioși de atunci și de atunci încoace nu pot fi numiți sfinți: și dacă trezirea din somnul morții este o binecuvântare intenționată numai pentru sfinți, ideea aceasta, în loc să fie o binecuvântare, ar fi tocmai contrariul, un chin, un necaz. Dar apostolul se referă la întreaga lume că este astfel adormită în Isus, deși nimeni nu știe acest lucru din acest punct de vedere decât Tatăl ceresc și poporul Său consacrat, pe care El l-a instruit prin Cuvântul adevărului în privința planurilor Sale îndurătoare pentru viitor, pentru ca ei să se poată bucura de lungimile și lărgimile, de înălțimile și adâncimile bunătății divine, și „să nu se întristeze ca ceilalți, care n-au nădejde [așa de solidă]”.

După cum somnul natural, dacă este adânc, este o stare de totală inconștiență, tot așa este și moartea, somnul figurat — este o perioadă de absolută inconștiență — ba chiar mai mult, este o perioadă de absolută inexistență, decât că ființa este păstrată în scopul și puterea Tatălui. De aceea trezirea din moarte, pentru cei restabiliți, va însemna o revenire a stării de conștiență exact din momentul și de la punctul în care a fost pierdută prin moarte. Nu va exista nici o apreciere a timpului în acel interval. Momentul trezirii va urma momentului morții în ceea ce privește aprecierea conștientă a timpului.

Această situație a fost observată în legătură cu persoanele care au suferit leziuni ce au cauzat presiune asupra creierului și astfel conștiința a fost temporar suspendată, fără stingerea vieții. În astfel de cazuri, când presiunea asupra creierului a fost îndepărtată prin trepanare, conștiința pacientului ((330)) revenind brusc, s-au cunoscut numeroase cazuri când acesta a completat propoziția care fusese întreruptă de comoția care i-a întrerupt gândirea: pentru că puterea divină va reproduce exact toate circumvoluțiunile fiecărui creier și le va da viață. Astfel, la trezire omenirea va reveni la viață cu aceleași cuvinte și gânduri cu care a murit. Dar să nu uităm că aici ne referim la omenire în general, nu la clasa aleasă și specială selecționată din lume, adică Biserica, trupul lui Cristos, care vor avea parte de întâia înviere și în multe privințe vor avea o experiență diferită.

Dar deși, datorită planului divin și răscumpărării, moartea adamică a fost schimbată dintr-o nimicire într-o suspendare a existenței numită somn, totuși găsim că Scripturile afirmă foarte clar că, după reînsuflețire sau trezire din somnul morții, va depinde de fiecare individ dacă va merge mai departe spre perfecțiune și viață, sub conducerea, guvernarea și supravegherea Cristosului glorios, sau dacă el cu voia, deliberat și cu încăpățânare va alege calea păcatului. Dacă o va alege pe cea din urmă, va primi pedeapsa destinată inițial tatălui Adam, și anume moartea, dar nu va mai fi moartea adamică, pedeapsa păcatului lui Adam: aceasta este numită Moartea a Doua. Despre Moartea a Doua nu se vorbește nicăieri că este un somn și nicăieri nu se face nici cea mai vagă aluzie că va fi o trezire din ea. Dimpotrivă, este numită „pierzare veșnică de la fața Domnului”. 2 Tes. 1:9.

Despre această clasă răscumpărată și trezită, care în general își va avea încercarea în timpul Veacului Milenar, Scripturile spun: „Sufletul care păcătuiește, acela va muri” (Ezec. 18:20). Că această scriptură nu se aplică în general în prezent este evident din trei motive:

(1) Ar fi fără sens în prezent când toți mor — sfinți și păcătoși.

(2) Forma exprimării arată că este a doua sentință și că este bazată pe acțiunea individuală, și aceasta n-ar putea fi aplicabilă în prezent, pentru că acum toți mor din cauza ((331)) neascultării „unui singur om” și din cauza sentinței morții care a venit peste el, și indirect afectează toată rasa lui. Rom. 5:12.

(3) Contextul arată că acest pasaj se referă mai cu seamă la cei care s-au eliberat de păcatul adamic ce predomină astăzi în general. Aplicabilitatea lui specială, prin urmare, trebuie să aparțină veacului viitor, Veacul Milenar. Să remarcăm conexiunile, neuitând că legământul legii din Veacul Iudeu a fost asemănător cu legământul din Veacul Milenar, în afară de faptul că acesta din urmă va avea un Mijlocitor mai bun, în stare și dispus să sprijine și să ajute pe toți care vor căuta să umble în dreptate, fără să le impute neajunsurile neintenționate.

Contextul declară: Nu se va mai folosi proverbul acesta în Israel: Părinții au mâncat aguridă și copiilor li s-au strepezit dinții. Dimpotrivă, fiecare suflet va fi responsabil în fața lui Dumnezeu pentru el însuși, și „sufletul care păcătuiește, acela va muri. Fiul nu va purta nelegiuirea tatălui său, și tatăl nu va purta nelegiuirea fiului său. Dreptatea celui drept va fi peste el, și răutatea celui rău va fi peste el” (Ezec. 18:2, 4, 20). Este evident că acest timp n-a sosit încă. Copiilor li se mai „strepezesc dinții” încă, din cauza aguridei păcatului pe care au mâncat-o părinții lor; noi suntem încă sub legea eredității; toți mor încă pentru păcatul lui Adam și nu pentru păcatul individual. Ca dovadă la aceasta să remarcăm faptul incontestabil că aproape jumătate din familia umană moare în fragedă copilărie, fără să atingă anii puterii de judecată sau responsabilității proprii. Cine nu poate vedea că pruncul de câteva zile sau luni, în suferință și muribund, nu moare pentru propriile lui păcate, ci moare pentru că este un membru al rasei adamice care este încă sub blestemul pronunțat împotriva tatălui Adam „vei muri negreșit”? El a moștenit o parte din blestem, și de asemenea va moșteni o parte din binecuvântarea lui Dumnezeu prin Cristos, la trezirea viitoare asigurată prin meritul marii Ispășiri încheiate la Calvar.

((332))

Dacă mergem la Ieremia 31:29-34, găsim încă o referință exact la aceleași condiții menționate de Ezechiel, numai că în Ieremia ni se dau detalii mai explicite, care arată că această condiție nu aparține veacului actual, ci unui veac viitor. Ieremia declară:

„În zilele acelea nu se va mai zice: «Părinții au mâncat aguridă, și copiilor li s-au strepezit dinții», ci fiecare [care va muri], va muri pentru nelegiuirea lui; oricărui om care va mânca aguridă, i se vor strepezi dinții!”

Cuvintele „în zilele acelea” se referă în mod clar la timpurile restabilirii viitoare, sub domnia lui Cristos, și nu la timpul actual al domniei păcatului și morții. Observați că profetul continuă să descrie și alte aspecte ale Veacului Milenar, spunând despre Noul Legământ care trebuie să fie încheiat cu Israel și cu Iuda, legământul veșnic, sub care vor obține partea lor mult așteptată din binecuvântările și făgăduințele avraamice. Compară cu Romani 11:26-31.

Aceeași idee, că moartea va fi iarăși pedeapsa păcatului pentru toți cei răscumpărați din moartea adamică, dacă după ce vin la o cunoștință a harului lui Dumnezeu primesc acel har în zadar, este arătată prin cuvintele Domnului nostru: „Nu vă temeți de cei care ucid trupul, dar nu pot ucide sufletul [nu vă temeți de cei care vă iau viața prezentă, care oricum este deja sub sentința morții; ci amintiți-vă că ați fost răscumpărați și că este posibilă pentru voi o viață viitoare, și că nimeni nu vă poate deposeda de ceea ce a pregătit Dumnezeu pentru voi prin răscumpărarea în Isus Cristos]; ci temeți-vă mai degrabă de Acela care poate să piardă și sufletul și trupul în gheenă” (Mat. 10:28). Aici este subliniată în mod clar puterea lui Dumnezeu de a nimici sufletul, și aceasta printr-o autoritate care nu poate fi pusă la îndoială. Suntem conștienți că o teologie falsă a căutat să denatureze Scripturile, și de aceea susține că aceasta înseamnă că Dumnezeu este în stare să distrugă fericirea sufletului în gheenă, dar că El nu este în stare să distrugă sufletul în sine. ((333)) Noi răspundem că aceasta este o denaturare a Scripturilor, și stricarea lor într-o manieră care nu întârzie să aducă consecințe rele asupra celor care „strică Cuvântul lui Dumnezeu”. În altă parte* arătăm că acest cuvânt „gheena” folosit aici înseamnă „Moartea a Doua” — nimicirea totală — a tuturor sufletelor care nu vor asculta de Marele Profet al lui Dumnezeu, când, la timpul potrivit, El va vorbi clar întregului popor, așa cum vorbește acum în pilde și cuvinte tainice, explicate numai Bisericii. Fapt. 3:23; Mat. 13:11.

*„Ce spun Scripturile despre iad?”

Noi pretindem, de aceea, că Scripturile declară fără umbră de îndoială că omul este un suflet sau o ființă; că dreptul său la existență sub aranjamentul divin a fost pierdut prin păcat, iar el este acum sub blestemul sau pedeapsa sentinței divine, moartea; că toate privilegiile și drepturile omului au fost cumpărate de către Omul Isus Cristos, care S-a dat pe Sine ca răscumpărare pentru toți; că drept urmare moartea nu trebuie considerată ca moarte, nimicire completă, ci numai ca un „somn” temporar, din care omenirea va fi trezită de către Răscumpărătorul lor în dimineața învierii din Veacul Milenar.

Confuzie prin traduceri greșite

Nu trebuie să ne surprindă când aflăm că, având vederi foarte eronate referitor la ce este sufletul, ce este spiritul, ce este omul real, traducătorii versiunii comune a Bibliei noastre engleze au fost în mare încurcătură: și în străduința lor de a forța traducerea ca să fie în armonie cu ideile lor preconcepute asupra acestui subiect, ei au înzecit confuzia cititorului englez obișnuit. Ei au acoperit și au deformat înțelesul cuvintelor așa încât să fie extrem de dificil pentru cititorul englez să vadă prin ceea ce acum este o dublă dificultate: (1) învățătura falsă asupra acestui subiect, și (2) traducerile greșite care sprijină acea învățătură falsă.

((334))

Totuși, prin providența divină noi trăim acum într-o zi prevăzută cu tot felul de ajutoare, așa încât un bărbat sau o femeie cu educație chiar medie, având ajutoarele în față, pot obține o vedere mai bună a întregului subiect decât au avut înșiși traducătorii. Există acum trei lucrări care dau cititorului englez o pătrundere suficient de clară în Versiunea engleză Comună a Bibliei și arată exact cum a fost tradus originalul din ebraică și greacă. (1) Concordanța ebraică și greacă a Sfintelor Scripturi pentru cititorul englez [nesectară]. (2) Concordanța analitică a Bibliei, de prof. Young [presbiterian]. (3) Concordanța completă, de dr. Strong [metodist]. Toate aceste trei lucrări dau fiecare cuvânt al Scripturilor și arată originalul din care provin. Și chiar dacă am menționat denominațiile reprezentate în aceste trei concordanțe, nu este decât corect să spunem că, după câte am observat până acum, nu s-a permis ca prejudecățile denominaționale să intervină în corectitudinea nici uneia din ele. Deși sunt întocmite cumva pe baze diferite, mărturia lor este armonioasă și corectă, deosebirile dintre ele fiind cele de conveniență și utilitate.

Examinând aceste lucrări de referință, ce găsim? Următoarele: cuvântul ebraic nefeș, care în general este tradus „suflet” (de 436 ori) în tot Vechiul Testament și care are semnificația de „ființă simțitoare”, este tradus [în limba engleză — n. e.] în treizeci și șase de feluri diferite, după cum urmează: „fiecare” de patru ori; „poftă” de două; „animal” o dată, „corp” de patru; „suflare” o dată; „viețuitoare” de nouă îvezi Gen. 1:21, 24; 2:19; 9:10, 12, 15, 16; Lev. 11:46, de două oriș; „mort” de cinci; „ucigător” o dată; „dorință” de trei; „nemulțumire” o dată; „pești” o dată [Isa. 19:10, după K. J. — n. e.]; „duh” de două, „lacom” o dată; „avut” o dată; „el” o dată (Ps. 105:18); „inimă” de cincisprezece; „inimos” o dată; „ea însăși” o dată; „pe ea” o dată; „el însuși” de patru; „viață” de o sută; „a pofti ceva” de două; „om” de două; „eu” de trei (Num. 23:10; Jud. 16:30; 1 Împ. 20:32); „minte” de cincisprezece; „de moarte” o dată; „eu însumi” o dată (Ps. 131:2); „unul” o dată (Lev. 4:27); „a sa proprie” o dată (Prov. 14:10); „oamenii, persoanele” de douăzeci și patru (Gen. 14:21; 36:6; Num. 31:19; 35:11, 15, 30; Deut. 10:22; 27:25; Ios. 20:3, 9); ((335)) „plăcere” de trei; „sine” de douăzeci și una; „ucis” o dată; „lucru” de două (Lev. 11:10; Ezec. 47:9); „voință” de trei; „al tău” de trei ori.

Cuvântul grecesc psuche (ființă simțitoare) din Noul Testament, corespunzător lui nefeș, este tradus „suflet” de cincizeci și șase de ori; de asemenea este tradus „minte” de trei ori [Fapt. 14:2; Fil. 1:27; Evr. 12:3, după K. J. — n. e.]; „inimă” o dată (Efes. 6:6); „viață” de patruzeci și una de ori.

Printre aceste diferite traduceri, nici una n-a servit mai bine la ascunderea adevărului ca și cea din urmă. Ea a ajutat să dea impresia că viața este un lucru, iar sufletul sau ființa este un alt lucru, și a nutrit ideea că un om ar putea să-și piardă viața, fără să-și piardă sufletul sau ființa. Cele ce urmează sunt cazuri în care cuvântul psuche este tradus viață, dar ar fi prevenit confuzia mai bine dacă ar fi fost tradus ființă sau suflet:

„Căci au murit cei care căutau să ia viața [psuche — sufletul, ființa] Copilașului.” Mat. 2:20.

„Nu vă îngrijorați de viața [psuche — sufletul, ființa] voastră, ce veți mânca.” Mat. 6:25.

„Oare nu este viața [psuche — sufletul, ființa] mai mult decât hrana?” Mat. 6:25.

„Cine își va fi găsit viața [psuche — sufletul, ființa] o va pierde; și cine își va fi pierdut viața [psuche — sufletul, ființa] pentru Mine, o va găsi.” Mat. 10:39.

„Oricine va vrea să-și scape viața [psuche — sufletul, ființa], o va pierde; dar oricine își va pierde viața [psuche — sufletul, ființa] pentru Mine, o va găsi.” Mat. 16:25.

„Fiul Omului n-a venit să I se slujească, ci ... să-Și dea viața [psuche — sufletul, ființa] ca răscumpărare pentru mulți.” Mat. 20:28.

„Este îngăduit în sabat ... să scapi viața [psuche — sufletul, ființa] cuiva, sau s-o pierzi?” Marcu 3:4.

„Căci oricine va voi să-și scape viața [psuche — sufletul, ființa], o va pierde; dar oricine își va pierde viața [psuche — sufletul, ființa] pentru Mine și pentru Evanghelie, o va salva. Și ce folosește unui om să câștige toată lumea, dacă își pierde sufletul [psuche — viața, ființa]? Sau ce va da un om în schimb pentru sufletul [psuche — ((336)) viața, ființa] său?” (Ce puțini cititori englezi știu că „viață” și „suflet”, ambele folosite de două ori în acest text, sunt din același cuvânt grecesc, psuche.) Marcu 8:35-37.

„Fiul Omului n-a venit să I se slujească, ci ... să-Și dea viața [psuche — sufletul, ființa] ca preț de răscumpărare pentru mulți.” Marcu 10:45.

„Este îngăduit ... a scăpa un suflet [psuche — viață, ființă] sau a-l pierde?” Luca 6:9.

„Oricine va voi să-și scape viața [psuche — sufletul, ființa], o va pierde; dar oricine își va pierde viața [psuche — sufletul, ființa] pentru Mine, o va mântui. Și ce ar folosi un om să câștige toată lumea, dacă s-ar distruge sau s-ar pierde pe sine însuși?” Luca 9:24, 25.

„Fiul Omului a venit nu ca să piardă sufletele [psuche — viețile, ființele] oamenilor, ci ca să le mântuiască.” Luca 9:56.

„Nu vă îngrijorați cu privire la viața [psuche — sufletul, ființa] voastră, ce veți mânca, nici cu privire la trupul vostru, cu ce vă veți îmbrăca. Viața este mai mult decât hrana și trupul mai mult decât îmbrăcămintea.” Luca 12:22, 23.

„Dacă vine cineva la Mine și nu urăște [iubește mai puțin] pe tatăl său, pe mama sa, pe soția sa, pe copiii săi, pe frații săi, pe surorile sale, ba chiar însăși viața [psuche — sufletul, ființa] sa, nu poate fi ucenicul Meu.” Luca 14:26.

„Cine va căuta să-și scape viața [psuche — sufletul, ființa], o va pierde; și cine o va pierde, o va păstra.” Luca 17:33.

Ideea din acest din urmă text și din câteva din cele anterioare este că poporul Domnului nu trebuie să uite că existența lor actuală sau ființa lor este oricum sub sentința morții; dar harul divin a dat răscumpărarea — nu o continuare a ființei, ci o resuscitare, o înviere, o viață din nou. Chemarea Veacului Evanghelic este să ne dăm viața în serviciul Domnului, ca jertfe vii, urmând exemplul Răscumpărătorului nostru — făgăduința fiind aceea că toți credincioșii în Cristos care fac acest lucru cu credincioșie, vor primi o parte cu El în natura divină, prin lucrarea primei învieri. Astfel ei își vor primi înapoi sufletul, ființa, existența — cu „viață [zoee] ... din belșug”. Ioan 10:10.

((337))

„Păstorul cel bun Își dă viața [psuche — sufletul, ființa] pentru oi [Domnul nostru «Și-a dat sufletul la moarte»; Și-a dat «sufletul Său o jertfă pentru vină»].” Isa. 53:10, 12 [trad. lit. nouă, 2001 — n. e.]; Ioan 10:11.

„Eu Îmi dau viața [psuche — sufletul, ființa] pentru oi.” Ioan 10:15.

„Îmi dau viața [psuche — sufletul, ființa], ca iarăși s-o iau” [conform făgăduinței și puterii divine, prin înviere]. Ioan 10:17.

„Cine își iubește viața [psuche — sufletul, ființa], o va pierde; și cine își urăște viața [psuche — sufletul, ființa] în lumea aceasta, o va păstra pentru viața veșnică.” Ioan 12:25.

Ideea de aici este că credincioșia față de Dumnezeu în condițiile actuale rele înseamnă în mod necesar nemulțumire de condițiile actuale și o dorință de a le sacrifica pe toate în serviciul lui Dumnezeu, al dreptății și al semenilor noștri — și astfel, conform prevederii divine, să fim socotiți vrednici de existență (suflet, ființă) în condițiile mai favorabile ale dispensației viitoare. Cel care iubește condițiile prezente ale lucrurilor și care prețuiește bucuriile și plăcerile din prezent mai mult decât dreptatea și ascultarea de Dumnezeu, se va dovedi nevrednic de existența viitoare pe care Dumnezeu ne-a oferit-o, nevrednic să i se restabilească sufletul, ființa, prin întâia înviere.

„Îți vei da viața [psuche — sufletul, ființa] pentru Mine?” Ioan 13:38.

„Nimeni nu are o iubire mai mare decât acel care își dă viața [psuche — sufletul, ființa] pentru prietenii săi.” Ioan 15:13.

„Bărbați care și-au expus viața [psuche — sufletul, ființa].” Fapt. 15:26.

„Nu vă tulburați, căci sufletul [psuche — viața, ființa] lui este în el [n-a murit, nu și-a sfârșit existența]”. Fapt. 20:10.

„Dar eu nu țin numaidecât la viața [psuche — sufletul, ființa, existența] mea, ca și cum mi-ar fi scumpă, ci vreau numai să-mi sfârșesc cu bucurie calea.” Fapt. 20:24.

Apostolul Pavel învățase să vadă corect existența prezentă, că este de mică valoare în comparație cu cea viitoare promisă la înviere. El n-a socotit-o „scumpă”, prețioasă, în sensul de a o ((338)) prețui mai mult decât pe Domnul și favoarea Domnului și ocaziile de a servi cauza Domnului. El a fost dispus să cheltuiască și să fie cheltuit în serviciul Învățătorului, în speranța ajungerii la întâia înviere, după cum ne spune explicit în Filipeni 3:8-11.

„Bărbaților, călătoria văd că nu se va face fără primejdie și fără multă pierdere, nu numai pentru încărcătură și pentru corabie, dar chiar și pentru viețile [psuche — sufletele, ființele] noastre.” Fapt. 27:10.

„Nici unul dintre voi nu va pieri”, nu-și va pierde viața [psuche — sufletul, ființa]. Fapt. 27:22.

„Am rămas eu singur și caută să-mi ia viața!” [psuche — sufletul, ființa]. Rom. 11:3.

„Care și-au pus capul în joc, ca să-mi scape viața [psuche — sufletul, ființa].” Rom. 16:4.

„Căci pentru lucrul lui Hristos a fost el aproape de moarte și și-a pus viața [psuche — sufletul, ființa] în primejdie, ca să împlinească ce lipsea slujbei voastre pentru mine.” Filip. 2:30.

„El Și-a dat viața [psuche — sufletul, ființa — «S-a dat pe Sine Însuși la moarte»; Și-a dat «viața ca jertfă pentru vină»] pentru noi; și noi trebuie să ne dăm viața [psuche — sufletul, ființa] pentru frați.” 1 Ioan 3:16.

„Și a treia parte din făpturile care erau în mare și aveau viață [psuche — suflet, ființă], a murit.” Apoc. 8:9.

„Ei ... nu și-au iubit viața [psuche — sufletul, ființa] chiar până la moarte.” Apoc. 12:11.

Odată ce ne-am clarificat în minte acest subiect al sufletului și am obținut o înțelegere clară în privința felului în care cuvintele nefeș și psuche sunt folosite peste tot în Scripturi de către scriitorii inspirați, este înlăturată toată taina care a fost ascunsă până acum sub vălul cuvintelor enigmatice, suflet și duh, care, nu numai pentru cei ignoranți, ci și pentru mulți dintre cei educați, au însemnat ceva ce nu se poate defini, nu se poate descrie și nu se poate înțelege.

Dar nimeni să nu înțeleagă că trupul este sufletul: aceasta ar fi o eroare, după cum arată clar cuvintele Domnului nostru: „Ci ((339)) temeți-vă mai degrabă de Acela care poate să piardă și sufletul și trupul”. Pe de altă parte însă, nu poate exista un suflet, o ființă simțitoare fără trup — ceresc sau pământesc, spiritual sau animal.

Mergând la relatarea din Geneza despre crearea omului, vedem că întâi a fost format corpul, dar n-a fost om, suflet sau ființă, până când a fost însuflețit. El avea ochi, dar nu vedea; urechi, dar nu auzea; gură, dar nu vorbea, limbă, dar nu gusta; nări, dar n-avea simțul mirosului; inimă, dar nu bătea; sânge, dar era rece, fără viață; plămâni, dar nu se mișcau. Nu era om, ci un corp neînsuflețit, fără viață.

Al doilea pas în procesul creării omului a fost să-i dea vitalitate corpului „creat” în mod potrivit și pregătit în toate privințele; și acest lucru este descris prin cuvintele „i-a suflat în nări suflare de viață”. Când o persoană sănătoasă se îneacă și viața îi este suspendată complet, se spune că se face resuscitare prin mișcarea brațelor și astfel a plămânilor asemenea unor foale, și astfel se restabilește treptat suflarea în nări. În cazul lui Adam, desigur că nu s-a cerut nici un efort din partea Creatorului să determine organismul perfect pe care El îl crease să respire oxigenul dătător de viață din atmosferă.

Când a intrat suflarea care dă viață, plămânii s-au dilatat, corpusculii sanguini au fost oxigenați și au trecut la inimă, care la rândul ei i-a trimis în toate părțile corpului, trezind la simțire și energie toți nervii care erau pregătiți dar care până atunci erau în stare adormită. Într-un moment energia a ajuns la creier și au început percepția, gândirea, privirea, pipăitul, mirosul și gustul. Ceea ce fusese un organism uman fără viață, a devenit un om, o ființă simțitoare: s-a ajuns la starea de „suflet viu” menționată în text. Cu alte cuvinte, termenul „suflet viu” înseamnă nici mai mult nici mai puțin decât „ființă simțitoare”, adică, o ființă capabilă de senzații, percepții, gândire.

Mai mult, chiar dacă Adam a avut un organism perfect, a fost necesar să-și întrețină viața, sufletul sau ființa simțitoare, împărtășindu-se din fructele pomilor vieții. Iar când a păcătuit, Dumnezeu l-a izgonit din grădină ... ca „nu cumva să-și întindă ((340)) mâna, să ia și din pomul [plural, pomi sau grup de pomi] vieții, să mănânce din el și să trăiască în veci [adică, mâncând continuu]” (Gen. 3:22). Cum se risipește ceața și tainele în fața luminii adevărului care strălucește din Cuvântul lui Dumnezeu!

Deși, din cauza căderii sale în păcat și moarte, starea omului este departe de cea care a fost în perfecțiunea ei originară când cel mai mare Judecător a spus că era „foarte bună”, așa încât unii, prin cultivarea părților de gândire inferioare și nefolosirea facultăților intelectuale superioare, au împiedicat creșterea părților creierului care reprezintă aceste facultăți superioare, totuși aceste părți sunt acolo și pot fi dezvoltate, ceea ce nu este cazul la specimenele cele mai aproape de perfecțiune din creația animală inferioară. Așa deci, prin faptul că la înzestrat pe om cu un organism superior și mai fin, Creatorul l-a făcut să se deosebească de animalele inferioare. Ele au carne și oase asemănătoare, respiră același aer, beau aceeași apă și mănâncă hrană asemănătoare, și toate sunt suflete sau creaturi care posedă inteligență; dar omul, prin corpul său mai bun, posedă capacitate de inteligență mai mare și este tratat de Creator ca fiind pe un plan cu totul diferit. În măsura în care păcatul degradează pe om de la asemănarea lui originară cu Creatorul său, se spune despre el că este „animalic” — asemănându-se mai mult cu animalele inferioare, lipsite de sensibilități mai înalte și mai fine.

Cei cărora au început să li se deschidă ochii înțelegerii în privința acestui subiect, așa încât văd că cuvântul „suflet” înseamnă inteligență, ființă, iar cuvântul „suflare” sau „duh de viață” înseamnă puterea divină de a trăi, pot vedea mai ușor, din cele arătate mai sus, că fiecare creatură care posedă conștiința vieții are, întâi de toate, un corp sau un organism; apoi, spiritul vieții care o însuflețește, și în al treilea rând, ca rezultat are existență, ființă, suflet. O ilustrație care ajută pe unii să înțeleagă ideea este asemănarea între căldură și suflet. Dacă se pune o bucată de cărbune în condiții favorabile, permițându-se acces la oxigenul din aer, și apoi se aprinde, se va produce ceva nou — căldură. Cărbunele nu este căldură, ((341)) deși el are unele însușiri care în condiții favorabile vor produce căldură; nici oxigenul nu este căldură, dar și el în condiții favorabile poate fi un element în producerea căldurii. Tot astfel, făcând analogia, trupul nu este sufletul, cu toate că trupul are însușirile necesare sufletului; nici suflarea sau spiritul vieții nu este sufletul — ci este puterea care vine de la Dumnezeu și care este necesară pentru producerea unei creaturi simțitoare. Trupul, când este unit cum se cuvine cu suflarea sau spiritul vieții, produce un lucru nou — o ființă, un suflet, o creatură simțitoare.

Iar procesul disoluției, moartea, este în armonie cu aceste fapte. Dacă suflarea sau spiritul vieții se retrage, rezultă moartea. Acum întrebarea este: Ce moare? Moare suflarea sau spiritul vieții? Desigur că nu; aceasta niciodată n-a avut o ființă simțitoare, este un principiu sau o putere, ca electricitatea; nu are gândire, nu are simțire; n-ar putea muri. Moare corpul? Răspundem: Nu. Corpul își poate pierde viața cu care Tatăl l-a însuflețit, însă corpul de la sine, fără suflarea sau spiritul vieții, nu are conștiință, nu are sentimente, nu are simțire, și, prin urmare, nu s-ar putea spune că moare; el a fost neînsuflețit înainte de a fi intrat în el suflarea sau spiritul vieții; el a fost însuflețit în timp ce suflarea sau spiritul vieții a fost în el; el devine iarăși neînsuflețit sau mort când spiritul vieții este retras.

Atunci ce moare? Răspundem că sufletul este acela care moare — ființa simțitoare încetează a exista. Să ne amintim că ființa simțitoare a rezultat din unirea suflării sau spiritului de viață cu un organism și că separarea sau disoluția acestora două cauzează încetarea ființei, sufletului — moartea. Că acest lucru este adevărat în legătură cu animalele inferioare, nimeni nu va pune la îndoială nici măcar o clipă; dar nu este oare tot atât de adevărat în legătură cu omul, animalul cel mai nobil, creat în chipul intelectual și în asemănarea morală a lui Dumnezeu? Este tot atât de adevărat și ar trebui să fie la fel de evident pentru orice minte rațională. Ne dăm seama că unele scripturi ar putea fi distorsionate și înțelese greșit, ca să ((342)) contrazică această afirmație, dar la timpul cuvenit le vom analiza și se va găsi că sunt în acord absolut cu aceste prezentări.

Să luăm o altă ilustrație a legăturii dintre corpul uman sau animal, spirit și suflet: o lumânare neaprinsă ar corespunde cu un corp uman neînsuflețit sau un cadavru; aprinderea lumânării ar corespunde cu scânteia de viață dată inițial de Creator; flacăra sau lumina corespunde cu ființa simțitoare, sau inteligența, sau calitatea de suflet; aerul oxigenat din atmosferă care se unește cu carbonul lumânării ca să întrețină flacăra corespunde cu suflarea vieții sau spiritul vieții care se unește cu organismul fizic spre a produce sufletul sau ființa inteligentă. Dacă s-ar întâmpla un accident care ar distruge lumânarea, flacăra desigur ar înceta; la fel, dacă un corp uman sau animal ar fi distrus, cum ar fi prin boală sau prin accident, sufletul, ființa, inteligența, personalitatea, ar înceta. Sau dacă aerul ar fi oprit ca să nu ajungă la flacără, printr-un stingător sau mucarniță, sau prin scufundarea lumânării în apă, lumina sar stinge chiar dacă lumânarea ar rămânea nevătămată. Tot astfel sufletul, viața, existența omului sau a animalului ar înceta dacă suflarea vieții ar fi oprită prin înec sau asfixiere, în timp ce corpul ar fi relativ sănătos.

După cum în condiții prielnice lumânarea aprinsă ar putea fi folosită la aprinderea altor lumânări, dar odată ce flacăra sar stinge lumânarea nu s-ar putea nici ea reaprinde și n-ar putea aprinde nici alte lumânări, tot așa corpul uman sau animal în timp ce este viu, ca suflet sau ființă vie, prin aranjamentul divin, poate produce sau da naștere la alte suflete sau ființe — urmași: dar îndată ce scânteia vieții dispare, sufletul sau ființa încetează, și toată puterea de a gândi, de a simți și a se înmulți încetează. În armonie cu aceasta citim în Scripturi despre copiii lui Iacov: „Toate sufletele ieșite din coapsele lui Iacov erau în număr de șaptezeci de suflete” (Exod. 1:5). Iacov a primit scânteia sa de viață și organismul său fizic, și ca atare produsul unit al acestora, sufletul său sau ființa inteligentă, de la Isaac, și prin urmare de la Adam, singurul căruia Dumnezeu i-a dat ((343)) în mod direct viață. Și Iacov a dat mai departe viața, organismul și sufletul urmașilor săi, și așa este cu toată omenirea.

O lumânare poate fi reaprinsă de către oricine are posibilitatea; dar prin aranjament divin corpul uman lipsit de scânteia vieții „rămâne întins”, se întoarce în țărâna din care a fost luat, iar scânteia vieții nu poate fi reaprinsă decât prin putere divină, printr-un miracol. Făgăduința învierii este deci o făgăduință de reaprindere, deșteptare a existenței animale sau a sufletului; și deoarece nu poate fi nici un suflet sau ființă fără corp și fără puterea de viață sau spiritul restabilit, înseamnă că o înviere făgăduită sau o restaurare a sufletului sau a ființei presupune corpuri noi, organisme noi. Astfel Scripturile ne asigură că nu trupurile umane care se întorc în țărână vor fi restaurate, ci la înviere Dumnezeu va da corpuri noi așa cum va binevoi El. 1 Cor. 15:37-40.

Aici apostolul declară că la înviere va fi o clasă specială socotită vrednică de o natură nouă, spirituală în loc de umană sau de carne; și după cum trebuie să așteptăm, el arată că această mare schimbare de natură se va face prin aceea că acestora li se va da un alt fel de corp. Lumânarea poate iarăși servi aici ca ilustrație: presupunând că natura de carne sau umană este ilustrată printr-o lumânare de seu, corpul cel nou ar putea fi ilustrat printr-o lumânare de ceară cu flacără mai vie, sau chiar printr-un aparat cu arc electric.

Dacă o putere și o înțelepciune mai mici decât ale Creatorului ar garanta învierea, ne-am putea teme pe bună dreptate de ceva întrerupere sau greșeală prin care s-ar pierde identitatea, în special la cei cărora li se acordă marea schimbare de natură prin partea lor la prima (principala) înviere la ființă spirituală. Dar noi putem încredința în siguranță acest lucru și toate lucrurile Celui cu care avem de-a face în chestiunea aceasta. Cel care ne cunoaște înseși gândurile le poate reproduce în creierul nou, așa încât nici o lecție valoroasă sau nici o experiență prețioasă nu va fi pierdută. El este prea înțelept ca să greșească și prea bun ca să fie nedrept; și tot ceea ce a promis va îndeplini într-un mod cu mult mai bun decât putem noi cere sau gândi.

((344))

Mulți presupun că trupurile îngropate trebuie să fie restabilite atom cu atom, dar, dimpotrivă, apostolul spune: „Ce semeni [în moarte], semeni nu trupul care va fi”. Dumnezeu Își propune să restabilească prin puterea învierii sufletul, ființa simțitoare; și la înviere El va da fiecărei persoane (fiecărui suflet sau ființe simțitoare) un astfel de corp cum înțelepciunea Sa infinită binevoiește să-i dea; Bisericii, „mireasa” aleasă în acest veac, corpuri spirituale; clasei restabilirii corpuri umane, dar nu cele pierdute în moarte. 1 Cor. 15:37, 38.

După cum în crearea lui Adam unirea unui organism cu suflarea de viață a produs o ființă simțitoare sau un suflet, tot așa disoluția acestora, indiferent din ce cauză, pune capăt ființei simțitoare — oprind gândurile și simțămintele de toate felurile. Sufletul (adică ființa simțitoare) încetează; corpul se întoarce în țărână așa cum a fost, în timp ce spiritul sau suflarea vieții se întoarce la Dumnezeu care i-a dat-o lui Adam și rasei lui prin el (Ecl. 12:7). Se întoarce la Dumnezeu în sensul că nu mai este sub control uman, ca în procreare, și nu mai poate fi recuperat decât prin putere divină. Recunoscând acest fapt, cei instruiți de Domnul își încredințează speranța de viață viitoare prin înviere lui Dumnezeu și lui Cristos, care este acum reprezentantul Său înălțat (Luca 23:46; Fapt. 7:59). Astfel deci, dacă Dumnezeu n-ar fi făcut nici o pregătire pentru viața viitoare a omului printr-o răscumpărare și o înviere promisă, moartea ar fi fost sfârșitul oricărei speranțe pentru omenire. 1 Cor. 15:14-18.

Dar Dumnezeu a făcut pregătire pentru ca noi să trăim din nou; și de când a făcut cunoscut planul Său îndurător, cei care vorbesc și scriu în mod inteligent despre acest subiect (de exemplu, scriitorii inspirați ai Scripturilor), ca prin consens general, vorbesc despre intervalul de inconștiență dintre moarte și dimineața învierii, în care sensibilitatea (ființa simțitoare) este suspendată, ca despre un „somn”. Întradevăr, ilustrația este excelentă; fiindcă momentul trezirii li se va părea ca momentul imediat următor morții. ((345)) De exemplu, citim că Domnul nostru vorbind despre moartea lui Lazăr a spus: „Lazăr, prietenul nostru, doarme, dar Mă duc săl trezesc din somn”. Apoi, fiindcă ucenicii nu înțelegeau, el a zis: „Lazăr a murit” (Ioan 11:11, 14). Dacă teoria că în moarte există conștiență ar fi corectă, nu este oare interesant că Lazăr n-a dat nici o relatare despre experiența sa în timpul celor patru zile? Nimeni nu va pretinde că el a fost într-un „iad” de chin, fiindcă Domnul nostru l-a numit „prieten”; și dacă el ar fi fost în fericire cerească, Domnul nostru nu l-ar fi chemat afară din ea, căci acesta ar fi fost un act neprietenesc. Dar, după cum a exprimat Domnul nostru, Lazăr a dormit, iar El l-a trezit la viață, la conștiență, la ființa sa simțitoare, sau la sufletul său revenit sau reînsuflețit; și aceasta a fost evident o favoare mult apreciată de Lazăr și de prietenii săi.

Scripturile sunt străbătute de ideea că acum noi suntem în noaptea morții și a somnului, în comparație cu dimineața trezirii și a învierii. „Seara vine plânsul, iar dimineața vine veselia” (Ps. 30:5) — dimineața învierii când cei care dorm vor ieși din mormânt, cum zice profetul: „Treziți-vă și cântați, cei care locuiți în țărână [țărâna pământului]!” Isa. 26:19.

Apostolii au folosit și ei frecvent această figură de stil potrivită, plină de speranță și pace. De exemplu, Luca spune despre Ștefan, primul martir: „a adormit” (Fapt. 7:60); și în relatarea vorbirii lui Pavel în Antiohia el folosește aceeași expresie: „David ... a adormit” [Fapt. 13:36 — trad. lit. nouă, 2001, n. e.]. Petru folosește aceeași expresie spunând: „De când au adormit părinții noștri” (2 Pet. 3:4). Pavel a folosito de multe ori, după cum arată următoarele citate:

„Dacă-i moare soțul [în greacă, adoarme].” 1 Cor. 7:39.

„Cei mai mulți sunt încă în viață, iar unii au adormit.” 1 Cor. 15:6.

„Dacă nu este o înviere a morților ... într-adevăr cei care au adormit în Hristos au pierit.” 1 Cor. 15:13-18.

„Hristos a înviat dintre cei morți, pârga celor adormiți.” 1 Cor. 15:20.

„Iată, vă spun o taină: nu toți vom adormi.” 1 Cor. 15:51.

((346))

„Nu voim, fraților, să fiți în necunoștință despre cei care au adormit.” 1 Tes. 4:13.

„Dumnezeu va aduce înapoi [dintre morți] împreună cu El pe cei care au adormit în Isus.” 1 Tes. 4:14.

Când vine împărăția, timpul învierii, „noi cei vii care rămânem până la prezența Domnului, nu vom lua-o înaintea celor care au adormit.” 1 Tes. 4:15.

Aceeași idee este prezentată și de către profetul Daniel; descriind învierea el spune: „Mulți dintre cei care dorm în țărâna pământului se vor trezi” — și descrierea arată că printre aceștia care dorm sunt incluși atât cei buni cât și cei răi (Dan. 12:2). Ei „au adormit” în pace, ca să aștepte ziua Domnului — ziua lui Cristos, Ziua Milenară — deplin convinși că El (Cristos) are puterea să păstreze ceea ce ei I-au încredințat până în ziua aceea (2 Tim. 1:12). Aceeași idee străbate și de-a lungul Vechiului Testament — din momentul când Dumnezeu i-a vestit la început lui Avraam Evanghelia unei învieri: expresia „el a adormit cu părinții săi” este foarte obișnuită în Vechiul Testament. Dar Iov exprimă chestiunea în cuvinte foarte convingătoare, zicând: „Ah! de ai voi să mă ascunzi în Locuința Morților, de m-ai acoperi până-Ți va trece mânia!” Timpul de moarte prezent este timpul mâniei lui Dumnezeu — blestemul morții fiind asupra tuturor, din cauza încălcării inițiale. Totuși, ni se promite că la timpul cuvenit blestemul va fi ridicat și prin Răscumpărătorul va veni binecuvântarea la toate familiile pământului; și astfel Iov continuă: „Încă aș mai trage nădejde în tot timpul suferințelor mele, până mi se va schimba starea în care mă găsesc. Atunci m-ai chema (Ioan 5:25) și Ți-aș răspunde; și Ți-ar fi dor de lucrarea mâinilor Tale” (Iov 14:14, 15). Iar noi, care trăim în timpurile Noului Testament, citim răspunsul Domnului nostru: „Cei morți vor auzi glasul Fiului lui Dumnezeu [chemându-i să se trezească și să ajungă la o deplină cunoaștere a lui Dumnezeu și la o deplină ocazie de viață veșnică]”. Ioan 5:25, 28, 29.

Acest somn-„moarte” este o perioadă de inconștiență în mod atât de complet, încât cei treziți nu vor fi conștienți de trecerea ((347)) timpului. Într-adevăr, „somn” este numai un termen acomodat, fiindcă în realitate morții sunt morți, complet nimiciți, în afară de faptul că înțelepciunea lui Dumnezeu le păstrează identitatea și a decretat prin Cristos trezirea lor — reorganizarea și resuscitarea lor. Iar aceasta va fi de fapt o creare din nou — o manifestare a puterii divine mai mare decât a fost crearea inițială a lui Adam și a Evei. Va fi crearea din nou a cincizeci de miliarde în loc de două persoane. Va fi reproducerea unei infinite varietăți în loc de una. Numai Dumnezeul nostru posedă asemenea înțelepciune și putere omnipotentă; El este în stare și vrea să înfăptuiască. Unul din beneficiile care rezultă din permisiunea răului este faptul că eradicarea lui va manifesta toate trăsăturile caracterului divin așa cum altfel n-ar fi putut fi manifestate și cunoscute. Dreptatea divină va străluci înaintea îngerilor și a oamenilor, la fel iubirea divină, la fel puterea divină, și în final înțelepciunea divină în pregătirea și permiterea unei astfel de manifestări a caracterului lui Dumnezeu va fi văzută și de asemenea posedată de toate creaturile Sale.

Mărturia scripturală cu privire la necesitatea unei învieri din morți este foarte clară și explicită — și cum ar putea fi o înviere a morților dacă nu sunt morți, ci, după cum susțin unii, „toți cei ce par a muri sunt mai vii ca oricând”, contrazicând astfel cele cinci simțuri ale oricărei ființe inteligente, precum și declarația clară a Scripturii, că „pentru cel care este împreună cu cei vii este nădejde; căci un câine viu face mai mult decât un leu mort. Cei vii [chiar și cei mai puțin inteligenți] măcar știu că vor muri; dar cei morți nu știu nimic și nu mai au nici o răsplată, fiindcă până și amintirea li se uită [în mod foarte general]. Și dragostea lor, și ura lor, și invidia lor, de mult au și pierit, și ei niciodată [în ebraică, olam — o perioadă lungă, nedefinită] nu vor mai avea parte [interes] de tot ce se face sub soare. ... Tot ce găsește mâna ta să facă, fă cu toată puterea ta. Căci în Locuința Morților* în care mergi [sufletul, ființa ((348)) simțitoare], nu este nici lucrare, nici plan, nici cunoștință, nici înțelepciune.” Ecl. 9:4-10; Isa. 26:14.

*Șeol — starea sau condiția morții în ceea ce privește sufletul, în contrast cu groapă, mormânt pentru un corp mort, care în ebraică este qeber. Vezi Ps. 30:3; 49:15; 89:48, unde șeol este redat groapă [în limba engleză — n. e.]. Vezi 2 Cron. 34:28; Iov 10:19; Ps. 88:5, unde qeber este redat mormânt. Sufletul Domnului nostru a mers în șeol, starea morții (Ps. 16:10; Fapt. 2:27), dar „groapa [qeber, mormânt] Lui a fost rânduită împreună cu cei răi ... și cu cel bogat.” Isa. 53:9.

„Așa distrugi Tu speranța omului [în el însuși]. Îl urmărești întruna și se duce; îi schimonosești fața, și apoi îi dai drumul. Dacă fiii lui ajung în cinste, el nu știe nimic; dacă sunt înjosiți, habar n-are.” Iov 14:19-21; Isa. 63:16.

Să remarcăm semnificația cuvintelor apostolului în renumitul său tratat despre înviere, din 1 Corinteni 15:12-54. El spune:

„Iar dacă se vestește că Hristos a înviat dintre cei morți, cum zic unii dintre voi că nu este o înviere a morților?”

Dacă morții nu sunt morți, ci mai vii ca oricând, atunci nici unul nu este mort și desigur că n-ar putea fi nici o înviere a morților. Apostolul n-a susținut o astfel de teorie, ci chiar contrariul, că morții au pierit la fel ca animalele dacă Dumnezeu nu i-ar învia; iar speranțele noastre pentru ei sunt speranțe zadarnice dacă n-ar fi speranța învierii. Să remarcăm bine fiecare cuvânt al acestei argumentări convingătoare făcute de către unul din cei mai mari logicieni ai pământului. El spune:

„Dacă nu este o înviere a morților, nici Hristos n-a înviat [ci este încă mort]. Și dacă Hristos n-a înviat [ci este încă mort], atunci într-adevăr este zadarnică propovăduirea noastră și este zadarnică și credința voastră [pentru că un Cristos mort nar putea ști nimic și n-ar putea ajuta pe nimeni]. Ba încă suntem descoperiți și ca martori mincinoși ai lui Dumnezeu [suntem înșelători răi în loc de ambasadori rânduiți divin], fiindcă am mărturisit cu privire la Dumnezeu că a înviat pe Hristos, când nu L-a înviat, dacă este adevărat că morții nu înviază. Căci dacă morții nu înviază, nici Hristos n-a înviat”.

((349))

Să se observe că apostolul nu insistă în argumentarea Sa în privința unei învieri a corpului, ci în privința unei învieri a ființei, sau a sufletului; „că sufletul Lui nu va fi lăsat în șeol, în hades” (Fapt. 2:31, 32). Dacă Pavel susținea teoria populară din zilele noastre în privința învierii, el ar fi spus ceva cam așa: Unii dintre voi vorbiți despre o înviere a corpului ca și cum ar fi o problemă importantă; dar de fapt corpul este o „povară”, o piedică, o „închisoare” pentru suflet, care se simte cu mult mai bine când este „eliberat”. Învierea corpului, oricând ar veni, ar fi o calamitate și ar implica o „încătușare din nou” a sufletului și o limitare a puterilor lui.

Apostolul n-a spus nimic de felul acesta fiindcă ar fi fost contrar adevărului. El a învățat o înviere a sufletului sau a ființei simțitoare din starea de inconștiență, din moarte; dar a negat învierea corpului care moare, zicând: „Ce semeni, semeni nu trupul care va fi ... . Apoi [la învierea sufletului sau ființei] Dumnezeu îi dă un trup [nou] după cum voiește; și fiecărei [fel de] semințe îi dă un [fel potrivit de] trup al ei” (1 Cor. 15:37, 38). Masele omenirii de sămânță sau fel uman vor primi corpuri umane; dar nu aceleași corpuri care s-au prefăcut în țărână și ale căror fragmente sau atomi au trecut în organisme infinitezimale vegetale și animale. Biserica va primi corpuri spirituale ca și cel al Domnului lor înviat și complet diferite de corpurile lor pământești — așa încât apostolul declară: „Ce vom fi nu s-a arătat încă. Dar știm că, atunci când Se va arăta El, vom fi ca El, pentru că Îl vom vedea așa cum este” — nu cum a fost. 1 Ioan 3:2.

Dar să urmărim mai departe argumentarea apostolului. El spune:

„Și dacă Hristos n-a înviat, credința voastră este zadarnică, voi sunteți încă în păcatele voastre și atunci, într-adevăr, cei care au adormit în Hristos au pierit.” Vers. 17, 18.

Cei care pretind că sufletul nu poate muri și de aceea nu moare, și care, prin urmare, neagă învierea sufletului sau a ființei simțitoare, și în consecință sunt forțați de argumentul ((350)) lor să pretindă că referințele scripturale la înviere vorbesc numai despre corp, sunt în încurcătură în privința acestor cuvinte inspirate ale apostolului, neștiind ce să facă cu ele. Dacă ei pretind că Domnul nostru a fost viu, „mai viu ca oricând”, în cele trei zile în care Scripturile declară că a fost mort, și se gândesc la corpul învierii Sale ca fiind acela lovit și rănit, pus în mormântul lui Iosif, cum pot pretinde că credința într-un Cristos care n-a murit (dar care numai Și-a lepădat corpul timp de trei zile) este o credință „zadarnică”? Cum pot ei recunoaște că o astfel de credință nu eliberează de condamnare? Cum pot ei pretinde că acel Cristos „mai viu ca oricând”, „eliberat” de corpul Său de carne nu poate mântui pe păcătoși și ca atare toți cei care au adormit în Cristos au „pierit”?

Întreaga lor teorie este în contradicție cu prezentarea scripturală a faptelor. Ei neagă că un suflet poate pieri (în greacă, apolloomee — fi distrus), pe când apostolul spune că poate; și la fel spune și Domnul nostru — „Acela [Dumnezeu] poate să piardă și sufletul și trupul”. Negând că moartea este un somn, ei neagă și că unii „au adormit în Hristos” așteptând o trezire în dimineața învierii, în timp ce apostolii, Domnul nostru și toți sfinții profeți împreună declară că este un „somn” din care numai puterea lui Dumnezeu poate trezi sufletul, ființa simțitoare la conștiență, indiferent pe care plan de existență. Căci, să se observe că acei care trec prin „schimbarea” primei învieri la natură divină vor fi suflete, tot așa cum au fost și în natura lor pământească. Despre Dumnezeu se spune că este un suflet, fiind folosit același cuvânt, psuche — „Dacă cineva dă înapoi, sufletul [psuche — ființa simțitoare] Meu nu găsește plăcere în el.” Evr. 10:38.

Filosofia platonică (că omul nu moare și nu poate muri, ci numai pare că moare) predomina în toată Grecia pe vremea primei veniri și a constituit marele obstacol pentru propășirea Evangheliei printre neamuri. De exemplu, citim că atunci când Pavel a predicat în Atena a fost ascultat ca un mare învățător de către filosofi până când a ajuns la subiectul învierii din morți — le era deajuns; nu-i mai interesa; se ((351)) considerau mult mai avansați față de ideea evreilor, că morții nu pot avea o existență viitoare decât prin înviere. „Când au auzit ei de învierea morților [și astfel au observat că Pavel nu era de acord cu teoria lor că morții sunt mai vii ca oricând], unii își băteau joc, iar alții ziceau: «Asupra acestor lucruri te vom asculta altădată».” Fapt. 17:32.

Ideea păgână că moartea nu este moarte, ci un pas spre stări de viață mai largi, nu pătrunsese în nici o măsură gândirea evreiască până la vremea primei veniri. Fariseii erau secta principală a evreilor și Domnul nostru a spus că ei erau succesorii și reprezentanții legii mozaice, zicând: „Cărturarii [scriitorii] și fariseii stau pe scaunul lui Moise” (Mat. 23:2). Saducheii, mai puțin numeroși decât fariseii, urmau ca sectă în privința influenței: erau de fapt necredincioși. Ei negau complet viața viitoare, susținând că omul moare exact cum moare animalul și că nu va fi nici o înviere a morților. Ei nu credeau în nici o făgăduință mesianică, negau și inteligențele supraomenești, cum ar fi îngerii etc. Este adevărat, Iosefus atrage atenția asupra unei secte numite esenieni, despre care el spune că susțineau teoria platonică răspândită printre neamuri, în sensul că omul de fapt nu moare niciodată, ci face numai un pas înainte în dezvoltarea vieții la momentul crucial numit moarte. Trebuie însă să ne amintim că Iosefus a scris istoria evreilor pe când se afla la curtea romană, și a scris-o cu intenția de a influența mintea împăratului și a curții sale în favoarea evreilor. Romanii ajunseseră să-i privească pe evrei, după cum declară Scripturile că sunt, „un popor încăpățânat și răzvrătit”, și în mod firesc au ajuns la concluzia că într-un fel sau altul cauza dispoziției lor răzvrătite ar fi religia lor. Aceasta era o presupunere adevărată; este fără îndoială un fapt că adevărurile revelației divine tind să producă un spirit de libertate oriunde sunt aplicate — doborând larga distincție între preoți și popor, regi și supuși, învățând că toți sunt supuși unui singur mare Judecător și Rege. Dar Iosefus dorea să contracareze această estimare corectă a poporului evreu și a religiei lui; și ca atare el a forțat adevărul în străduința sa de ((352)) a-și dovedi susținerea și de a arăta curții romane că religia evreilor era practic la fel ca diferitele religii păgâne: (1) în privința stării de conștiență a morților și (2) în privința credinței în chinul veșnic*. Pentru a-și dovedi susținerea, el citează secta esenienilor, ca și cum ei ar fi fost secta religioasă principală printre evrei. Dimpotrivă, ei erau atât de neînsemnați, încât nici măcar nu sunt menționați în Noul Testament, și evident n-au intrat niciodată în conflict nici cu Domnul nici cu apostolii, în timp ce fariseii și saducheii sunt menționați continuu și frecvent.

*Evreii nu credeau în chinul veșnic, cu excepția a foarte puțini dintre ei; dar împărații romani favorizau această teorie pentru că le creștea influența asupra poporului de rând. Mai târziu împărații au adoptat titlul „Pontifex Maximus”, conducător religios principal — mai târziu adoptat însă de papalitate pentru papi.

„Pentru El toți sunt vii” — Luca 20:37, 38

După ce Domnul nostru le-a răspuns doctorilor în lege, cărturarilor și fariseilor și i-a dezarmat, saducheii și-au dat aere, gândind că pot să-și arate superioritatea poziției lor necredincioase, prin combaterea doctrinelor Domnului nostru. Acestor saduchei, care pretindeau că morții sunt morți pentru totdeauna, Domnul nostru le-a spus: „Dar că morții înviază, a arătat însuși Moise, în locul unde este vorba despre «rug», când numește pe Domnul: «Dumnezeul lui Avraam, Dumnezeul lui Isaac și Dumnezeul lui Iacov». Dar El nu este un Dumnezeu al celor morți, ci al celor vii, căci pentru El toți sunt vii”. Luca 20:37, 38.

Domnul nostru sugerează că aceasta constituie în sine o dovadă că „morții înviază”, pentru că Dumnezeu în mod sigur nu Sar referi astfel la ființe șterse pentru totdeauna din existență. El arată apoi că planul lui Dumnezeu pentru o înviere este fixat, iar cei pe care oamenii îi numesc „morți” „pentru El toți sunt vii” — din punctul de vedere al lui ((353)) Dumnezeu ei numai „dorm”. Cuvântul lui Dumnezeu spune despre aceștia că sunt „adormiți”, și nu nimiciți. Cu toate că sentința originară a fost la nimicire, aceasta este acum plătită prin răscumpărare. Astfel Moise zice: „Tu întorci pe oameni în țărână și zici [la înviere]: «Întoarcețivă, fiii oamenilor!»” (Ps. 90:3; 103:4). Când spune, „Eu sunt Dumnezeul lui Avraam”, Dumnezeu vorbește nu numai despre lucruri trecute ca fiind prezente, dar și despre lucruri viitoare ca întâmplate deja. Rom. 4:17.

Trupul, duhul și sufletul Bisericii

— 1 Tes. 5:23 —

Cuvintele trup, suflet și duh sunt folosite la figurat în legătură cu întreaga Biserică. De exemplu, apostolul spune: „Și duhul vostru, sufletul vostru și trupul vostru să fie păzite întregi, fără vină, la venirea Domnului nostru Isus Hristos”. Această rugăciune trebuie înțeleasă că se aplică la Biserică în întregime — Biserica aleasă, ale căror nume sunt scrise în ceruri. Duhul adevărat a fost păstrat în turma mică. Trupul ei se poate discerne și astăzi, în ciuda mulțimii de neghină care vrea să-l ascundă și să-l sufoce. Iar sufletul ei, activitatea ei, inteligența ei, ființa ei simțitoare, sunt dovedite pretutindeni, ridicând un stindard pentru popor — crucea, răscumpărarea.

În nici un alt mod n-am putea aplica cuvintele apostolului; pentru că, oricât de mult s-ar deosebi oamenii în privința păstrării spiritelor și sufletelor individuale ale oamenilor cărora li se adresează, toți vor fi de acord că trupurile lor nau fost păstrate, ci s-au întors în țărână ca și ale altora. Pe lângă aceasta, cuvintele trup, suflet și spirit sunt la singular, și nu la plural.

Ce semnificație are „Șeol” sau „hades”, unde merg toate sufletele?

Se susține că, deoarece se spune că sufletele merg în șeol, hades, de aceea sufletul omului trebuie să fie ceva tangibil și ((354)) conștient după disoluție — după separarea spiritului vieții de organism sau corp. De aceea, este potrivit să examinăm Cuvântul Domnului în această privință și să vedem: Ce este șeol, hades?

Cuvântul ebraic șeol apare de șaizeci și cinci de ori în scripturile Vechiului Testament. De trei ori este tradus „groapă”, de treizeci și una de ori „mormânt” și de treizeci și una de ori „iad” [în K. J. — n. e.]. Toate acestea sunt traduceri greșite, dacă le comparăm cu utilizarea actuală generală a cuvintelor iad, mormânt și groapă. [În traducerile Cornilescu, cuvintele „șeol” și „hades” sunt redate în general prin expresia „Locuința Morților” — n. e.]

Sensul cuvântului ebraic „șeol” (hades fiind echivalentul lui grecesc) cu greu poate fi exprimat printr-un cuvânt englezesc: înseamnă ascuns sau stins, sau tăinuit — condiția sau starea morții: nu este un loc, ci o stare, și poate cuvântul uitare din limba noastră corespunde mai bine decât oricare altul cuvântului șeol din limba ebraică și cuvântului hades din limba greacă. Nimic din cuvântul șeol nu înseamnă bucurie sau suferință, sau vreun simțământ; relațiile lui contextuale trebuie să ne îndrume în aceasta. De aceea să examinăm utilizările cuvintelor șeol și hades, și să stabilim din corespondență tot ce putem în privința cuvântului „iad”. Vom găsi clar declarat în Scripturi că toată lumea are parte de șeol, hades, uitare, buni sau răi, la fel; că acolo nu este nici lumină, nici cunoștință, nici înțelepciune, nici plan; că acolo nici o limbă nu laudă pe Domnul, nici nu-I hulește numele; că este o stare de liniște absolută și în toate modurile o stare nedorită, decât doar dacă este însoțită de speranța învierii.

Se va observa de asemenea că „sufletele”, atât bune cât și rele, merg în această stare — șeol, uitare — ca să aștepte chemarea Dătătorului de viață în dimineața Veacului Milenar. Nu se poate nega că traducătorii Versiunii Comune a Bibliei noastre au fost uneori neconsecvenți, dar îndemnăm ca acest lucru să nu fie pus cu totul pe seama lipsei de onestie, chiar dacă în multe cazuri poate părea că le-a cam lipsit: mai degrabă să ((355)) credem că a fost rezultatul confuziei de gândire în acest subiect, introdusă de lungile secole de învățătură falsă venită din „veacurile întunecate”. Un alt lucru care se poate spune spre atenuarea vinei în privința muncii traducătorilor este că în „engleza veche” cuvântul iad nu avea o astfel de semnificație cum are în engleza modernă. În nici un sens al cuvântului acesta nu însemna sau nu implica un loc de flăcări și tortură, sau necaz sau durere, ci mai mult ideea de groapă — condiție ascunsă, uitare. Folosind cuvântul iad, probabil traducătorii sau justificat în parte, pe baza semnificației lui vechi, a sensului primar al lui, așa cum este dat în dicționarele engleze neabreviate.

Examinând următoarele utilizări ale cuvântului șeol, cititorul este îndemnat să observe care ar fi înțelesul pasajului, dacă cuvântul șeol ar fi tradus în fiecare caz „iad de foc” sau „loc de chin”, iar apoi să observe de asemenea cum, în fiecare caz, traducerea ar fi cu totul clară și potrivită contextului dacă ar fi tradus uitare. Acestea dovedesc în concluzie că „sufletele” merg în șeol, uitare, și că acolo nu sunt în chin, nici nu au vreo cunoștință sau înțelepciune sau lucrare sau bucurie sau durere sau simțire de vreun fel, ci pur și simplu așteaptă în uitare „glasul arhanghelului și trâmbița lui Dumnezeu”.

„Plângând mă voi coborî la fiul meu în Locuința Morților [în șeol, în uitare]!” Gen. 37:35.

Așa plângea Iacov pe fiul său Iosif, despre care credea că a murit de o moarte violentă.

„Dacă i s-ar întâmpla [lui Beniamin] vreo nenorocire în călătoria pe care o faceți, cu durere îmi veți coborî perii mei cei albi în Locuința Morților [șeol, uitare].” Gen. 42:38.

Acestea au fost cuvintele lui Iacov când s-a despărțit de Beniamin și când se temea ca acesta să nu fie ucis, cum presupunea că s-a întâmplat cu Iosif.

Exact aceleași cuvinte sunt repetate în împrejurări similare, în capitolul 44:29, când frații lui Iosif îi relatează acestuia porunca tatălui lor la plecare în privința lui Beniamin. Iar în versetul 31, frații declară iarăși chestiunea ((356)) ca pentru ei înșiși, zicând: „Robii tăi vor coborî cu durere în Locuința Morților [în șeol, în uitare] perii albi ai slujitorului tău, tatăl nostru”.

Aici avem patru cazuri în care șeol a fost tradus „Locuința Morților”, și invităm pe toți să se gândească ce nepotrivit era să fi folosit cuvântul iad, cu ideea obișnuită, comună, aceea de foc, chin și suferință. Evident că traducătorii au fost cu totul convinși că acest cuvânt, iad, așa cum este înțeles în general, ar da idei foarte greșite cu privire la așteptările lui Iacov pentru el însuși, și ale fiilor săi cu privire la el: ca atare au tradus aici „Locuința Morților”. Totuși, ei nu credeau, nici majoritatea oamenilor nu cred, că Iacov a mers în mormânt, sau că se gândea că merge în mormânt. Patriarhul nu se gândea nici la îngroparea corpului său în mormânt, căci atunci fără îndoială ar fi folosit pentru mormânt același cuvânt ebraic pe care l-a folosit când vorbea despre mormântul Rahelei, și anume, qebura (Gen. 35:20); sau ar fi folosit același cuvânt (qeber) pe care l-a folosit fiul său Iosif, când a vorbit despre mormântul lui Iacov, pe care însuși Iacov pusese să-l pregătească înainte de a muri (Gen. 50:5). Dimpotrivă, vedem că Iacov vorbea despre sine însuși ca despre un suflet sau o ființă — că dezamăgirea pricinuită de pierderea lui Beniamin îl va doborî în uitare, în starea morții, la vârsta lui acum înaintată și cu sănătatea firavă.

„Dar, dacă Domnul va face un lucru nemaiauzit, dacă pământul își va deschide gura ca să-i înghită cu tot ce au, așa încât se vor coborî de vii în Locuința Morților [șeol, uitare].” Num. 16:30.

„Și s-au coborât astfel de vii în Locuința Morților [șeol, uitare] ... pământul i-a acoperit de tot, și au pierit din mijlocul adunării.” Num. 16:33.

Aceste două texte, care se referă la Core, Datan și Abiram, arătând cum au fost distruși, nu puteau fi în mod logic traduse „în iad”, de teama de a dovedi că pretinsul loc de chin ((357)) este sub suprafața acestui pământ. Dar cât de simplă este declarația atunci când este corect înțeleasă: pământul și-a deschis gura și i-a înghițit, iar ei au ieșit din mijlocul activităților vieții, în uitare, în inconștiență.

„Căci focul mâniei Mele s-a aprins și va arde până în cea mai adâncă Locuință a Morților [șeol, uitare], va nimici pământul și roadele lui, va arde temeliile munților.” Deut. 32:22.

Aici desigur este o mențiune despre foc, dar nu despre focul literal. Întregul context arată că este vorba despre focul mâniei lui Dumnezeu, cum urmează declarația: „Vor fi topiți de foame, stinși de friguri și de boli cumplite. ... Afară vor pieri de sabie și înăuntru vor pieri de groază”. Nu suntem lăsați să presupunem în privința felului în care a fost împlinită această profeție, deoarece apostolul Pavel, vorbind sub inspirația Spiritului sfânt, se referă la acest pasaj și îl aplică la Israelul trupesc și la necazul care a venit peste ei ca națiune când L-au respins pe Domnul Isus și la rândul lor au fost și ei respinși de Domnul. Apostolul spune că mânia a venit peste ei la maximum (1 Tes. 2:16): mânia divină i-a ars și a continuat să-i ardă până când ca popor au suferit pentru păcatele lor naționale. După ce mânia divină le va fi ars încălcările naționale, căutândui chiar până la cea mai adâncă stare de uitare (șeol), El le va vorbi pașnic, spunând Bisericii: „«Mângâiați, mângâiați pe poporul Meu», zice Dumnezeul vostru. «Vorbiți inimii Ierusalimului și strigați-i că timpul lui de suferință s-a sfîrșit, că nelegiuirea lui este iertată; căci a primit din mâna Domnului de două ori cât toate păcatele lui»” (Isa. 40:1, 2). Atunci va veni și eliberarea lui Iacov prezisă de apostolul Pavel pe baza declarației divine: „Acesta va fi legământul Meu pentru ei, când le voi șterge păcatele” (Rom. 11:26, 27). Aceeași idee că mânia divină împotriva lui Israel, care arde până în cea mai adâncă uitare, va fi urmată de binecuvântarea divină, este arătată în context. Vezi Deut. 32:26-43.

((358))

„Domnul omoară și dă viață, El coboară în Locuința Morților [șeol, uitare] și El scoate de acolo [prin înviere din uitare, din șeol].” 1 Sam. 2:6.

„Legăturile Șeolului [uitării] [iadului — K. J., n. e.] mă înconjuraseră.” 2 Sam. 22:6.

Profetul David a spus aici că viața lui era în primejdie, dar că Dumnezeu l-a scăpat din mâna lui Saul. Contexul însă arată foarte clar că psalmistul vorbește profetic despre Cristos și despre timpul eliberării depline a Corpului lui Cristos, care este Biserica, din lumea rea de acum în gloriile lumii care vine, arătând (vers. 8-18) că eliberarea corpului lui Cristos va fi tocmai înaintea unui mare timp de necaz și de manifestare a puterii și indignării divine împotriva răutății.

„Să nu lași ca perii lui cei albi să se coboare în pace în Locuința Morților [șeol, uitare] ... Să-i cobori perii albi însângerați în Locuința Morților [șeol, uitare].” 1 Împ. 2:6, 9.

Aici David vorbea, arătându-i fiului său Solomon, că Ioab era un om periculos, un om sângeros, meritând pe drept o răsplătire înainte de moarte. Traducătorii evident au gândit că deși Ioab era un om rău, nu se potrivea să traducă aici cuvântul șeol prin iad, deoarece contextul vorbește despre peri albi, în timp ce teoria lor susține că perii sunt îngropați cu tot restul corpului fizic, iar sufletul gol sau spiritul merge în iad. De aceea au preferat să traducă aici șeol prin cuvântul englezesc mormânt. Dar având ideea corectă în minte, nu există nici o dificultate în legătură cu coborârea perilor albi ai lui Ioab și ai lui Iacov împreună în șeol, uitare, starea morții. Cuvintele „peri albi” și „căruntețe” sunt doar figuri de stil care înseamnă vârstă înaintată.

„Cum se risipește norul și trece, așa nu se va mai ridica cel care se coboară în Locuința Morților [șeol, uitare].” Iov 7:9.

Iov arată aici nimicirea totală a sufletului sau a ființei omului prin moarte. Totuși, în versetul 21 el încheie ((359)) argumentul cu declarația: „Căci acum voi adormi în țărână și când mă vei căuta, nu voi mai fi”. Intervalul morții este numit somn, întocmai cum Veacul Milenar este numit dimineață, iar veacul actual o noapte de plânset și de necaz, de moarte și de jale. Domnul îl va căuta pe Iov dimineața, prin puterea învierii, și chiar dacă el nu va mai fi, chiar dacă moartea va fi făcut o nimicire completă, totuși cazul nu este peste puterea divină, și de aceea, când va veni timpul Domnului, „Îi va fi dor de lucrarea mâinilor Sale”, după ce ziua răzbunării Domnului va fi trecut, iar timpurile de înviorare vor fi venit — atunci El îi va chema, iar Iov și toți ceilalți îi vor răspunde. Vezi Iov 14:14, 15.

„Cât cerurile-i de înaltă: ce poți face? Mai adâncă decât Locuința Morților [șeol, uitare]: ce poți ști?” Iov 11:8.

Aceste cuvinte sunt ale lui Țofar, unul dintre mângâietorii greșiți ai lui Iov, pe care Domnul i-a mustrat. Prin această declarație el încearcă să-i arate lui Iov că principiile guvernării divine sunt de nepătruns pentru omenire: ca o ilustrație a lipsei complete de cunoștință a omului despre Dumnezeu, el se referă la șeol și le compară pe cele două; după cum în șeol nu este nici o cunoștință, la fel, pretinde el, nu poate fi nici o cunoștință despre înțelepciunea și planul divin.

„Ah! de ai voi să mă ascunzi în Locuința Morților [șeol, uitare], de m-ai acoperi până-Ți va trece mânia și de mi-ai rândui un timp și apoi Îți vei aduce iarăși aminte de mine!” Iov. 14:13.

Aici este cea mai simplă și cea mai explicită declarație a speranței lui Iov. El nu dorea o continuare a condițiilor actuale de păcat, tristețe, necaz și durere; el era cu totul doritor să fie ascuns în uitare până la timpul când blestemul, „mânia”, va fi ridicat de pe pământ, iar în locul lui vor veni timpurile de împrospătare. Dar el nu dorea să fie șters pentru totdeauna. O, nu! Având încredere în prevederea ((360)) divină pentru o viață viitoare prin înviere, el se roagă ca Dumnezeu la timpul potrivit, după ce blestemul păcatului va fi fost îndepărtat, să-Și ducă aminte de el și să-l cheme din uitare, din nou la ființă, prin puterile restabilirii care vor fi exercitate atunci prin Cristos. Vezi Fapt. 3:19-21.

„Dacă aștept, Șeolul [uitarea] îmi este locuință, îmi fac culcușul în întuneric; strig gropii [stricăciunii, subsol — n. e.]: «Tu ești tatăl meu!» și viermilor: „Voi sunteți mama și sora mea!»” Iov 17:13, 14.

Ce expresiv este acest limbaj! Uitarea este locuința sau patul, și este plină de întuneric — sufletul lui Iov, ființa sa doarme, este neînsuflețită, așteptând dimineața învierii în timp ce corpul său este dat stricăciunii.

„Unde mai este atunci speranța mea? Și cine mai poate vedea nădejdea mea? Ea se va coborî cu mine îseparatș la porțile Locuinței Morților [șeol, uitare] când vom merge împreună să ne odihnim în țărână.” Iov 17:15, 16.

Slujitorul lui Dumnezeu își exprimă speranța sau încrederea, dar întreabă câți pot avea o astfel de încredere. El își exprimase deja speranța că moartea sa va fi numai un somn din care se va trezi dimineața. Dar deși fiecare merge separat în șeol, în uitare, fie că are această speranță fie că nu, toți găsesc odihnă în țărână.

„Își petrec zilele în prosperitate și se coboară într-o clipă în Locuința Morților [șeol, uitare].” Iov 21:13.

Iov descrie aici calea prosperă a unora care nu sunt poporul Domnului — comparând-o cu necazurile avute de unii care sunt poporul Domnului și care vin sub nuiaua disciplinării divine, ca să-i potrivească și să-i pregătească pentru lucrurile mai bune ce vor urma.

„Cum sunt sorbite de secetă și de căldură apele zăpezii, așa înghite Locuința Morților [șeol, uitare] pe cei ce păcătuiesc.” Iov 24:19.

Toată omenirea a păcătuit și deci toată omenirea este supusă morții și merge în uitare. Singura nădejde este în Cel ((361)) care ne-a răscumpărat din moarte și care „dimineața” ne va scoate din uitare, conform făgăduinței Sale generoase. Însă Iov în acest exemplu se referă în mod special la răufăcători, care-și grăbesc moartea printr-un curs rău.

„Înaintea Lui Locuința Morților [șeol, uitare] este dezgolită, adâncul [nimicirea, subsol — n. e.] n-are acoperiș.” Iov 26:6.

Iov arată aici atotînțelepciunea Creatorului, care nu numai că știe sfârșitul de la început, ci orice lucru secret al uitării este deschis privirii Sale de nepătruns.

„Căci în moarte nu este aducere aminte de Tine; și în Locuința Morților [șeol, uitare] cine Te va lăuda?” Ps. 6:5.

Ce declarație clară, categorică avem aici, dovedind că în moarte omul este inconștient! Să se observe de asemenea că declarația nu se referă la cei răi, ci la slujitorii lui Dumnezeu care doresc să-I mulțumească și să-L laude pentru îndurările Sale. De asemenea să observăm că nu se referă la trupul de carne mort, care este înmormântat în qeber, ci la sufletul care merge în șeol, uitare.

„Cei răi se întorc în Locuința Morților [șeol, uitare] [iad — B. B., n. e.]; toate neamurile care uită pe Dumnezeu.” Ps. 9:17.

Cuvântul ebraic șub din acest text este tradus potrivit „se întorc”. Acesta dă ideea că există recuperare din șeol, din uitare, și că unii astfel recuperați se vor întoarce în uitare din pricina răutății lor și din pricină că au uitat pe Dumnezeu. Eliberarea din șeol a omenirii în general va avea loc în timpul Veacului Milenar, ca rezultat al prețului de răscumpărare sfârșit la Calvar. Totuși, cei odată treziți și aduși la cunoștința adevărului, care atunci vor fi păcătoși cu voia, se vor întoarce din nou în uitare — „Moartea a Doua”, din care nu va mai fi nici o răscumpărare, nici o restabilire. Că acest pasaj nu este aplicabil la masele omenirii (la păgâni) care n-au cunoscut niciodată pe Dumnezeu, este foarte evident — din însăși declarația lui se vede că se referă la cei care-L uită pe Dumnezeu după ce au fost aduși la o cunoaștere clară a Lui și la o responsabilitate corespunzătoare.

((362))

„Căci nu vei lăsa sufletul meu Locuinței Morților [șeol, uitare] [iad — B. B., n. e.], nu vei îngădui ca sfântul Tău să vadă putrezirea.” Ps. 16:10.

Apostolul Petru, vorbind în ziua Cincizecimii sub influența deplină a Spiritului sfânt, ne explică semnificația adevărată a acestei declarații, arătând că n-ar putea fi adevărată despre David însuși, căci sufletul lui David a fost lăsat în șeol și carnea lui a văzut putrezirea. El spune despre David: „A murit și a fost îngropat; și mormântul lui este în mijlocul nostru până în ziua de azi”. „David nu s-a suit în ceruri.” Fapt. 2:27-34.

Cuvintele apostolului sunt categorice și cu totul convingătoare în două puncte: (1) că sufletul lui David a mers în șeol, în uitare, și a rămas acolo, și până la timpul când vorbea Petru nu mersese în ceruri; (2) că sufletul lui Isus Cristos a mers de asemenea în șeol, în uitare, însă n-a rămas acolo fiindcă a fost înviat a treia zi — și după aceea S-a înălțat la cer.

Aceste declarații clare din partea unei surse inspirate ar trebui să clarifice subiectul pentru toți căutătorii sinceri ai adevărului. Ele pun în fața noastră următoarele fapte: (1) Sufletul (ființa) Domnului nostru Isus a mers în uitare, în șeol, în moarte. (2) El a fost mort părți din trei zile. (3) El a înviat, a fost însuflețit, scos din uitare, la natură divină, a treia zi, prin puterea Spiritului sfânt al lui Dumnezeu, și a devenit „pârga celor adormiți”. Ființa sau sufletul Domnului nostru n-a existat cât a fost mort: „S-a dat pe Sine Însuși la moarte; Și-a dat viața ca jertfă pentru vină”. Dar sufletul Său (ființa) a fost reînsuflețit la înviere, dându-I-se un corp nou, spiritual*.

*Vol. II, pag. 109

„Mă înfășuraseră legăturile Șeolului [uitare][durerile iadului, Ps. 17:6 — B. B., n. e.] și mă prinseseră lațurile morții.” Ps. 18:5

O expresie figurată, de spaimă și teamă de moarte.

„Doamne, Tu mi-ai scos sufletul din Locuința Morților ((363)) [șeol, uitare] [iad — B. B., Ps. 29:3, n. e.]; Tu m-ai ținut cu viață în mijlocul celor care se coboară în groapă.” Ps. 30:3.

Aceasta este o mulțumire pentru însănătoșirea de o boală gravă, care-i amenința viața.

„Să rămână de rușine cei răi, ei să tacă în Locuința Morților! [șeol, uitare] [„să se coboare în iad” — Ps. 30:17, B. B., n. e.]. Să amuțească buzele mincinoase.” Ps. 31:17, 18.

Aici, ca și în altă parte, psalmistul dorește curățirea pământului de cei care iubesc și practică răutatea. Aceasta nu se referă deloc la o viață viitoare, nici nu implică o speranță într-o înviere. Când Împărăția va fi a Domnului și El va fi cârmuitor printre neamuri, iar legile dreptății și adevărului vor fi stabilite, și mila și iubirea vor aduce fiecărei creaturi cea mai deplină ocazie de cunoștință și recuperare din păcat, poate că unii care acum sunt răi vor căuta dreptatea, justiția, și vor fi ascunși sub mila dreptății lui Cristos și în cele din urmă vor ajunge la viață veșnică prin El. Nici profetul David, nici altcineva n-a putut obiecta la o asemenea reformare, nici la acordarea vieții veșnice acelora complet reformați și readuși în armonie cu Dumnezeu.

„Sunt duși ca o turmă [ca oile — B. I., n. e.] în Locuința Morților [șeol, uitare]; moartea se hrănește cu ei, iar dimineața vor stăpâni peste ei oamenii drepți; frumusețea lor va fi sortită mistuirii în Locuința Morților [șeol, uitare], căci nu va fi altă locuință pentru ei. Dar mie Dumnezeu îmi va răscumpăra sufletul din mâna Locuinței Morților [șeolului, uitării]. Ps. 49:14, 15.

Că șeol nu înseamnă mormânt în sensul obișnuit, ci așa cum îl traducem noi, uitare, se vede clar din acest text; căci oile nu sunt îngropate în morminte, deși toate oile merg în uitare, sunt uitate, sunt ca și cum n-ar fi fost. Profetul arată aici încrederea sa în înviere, că Dumnezeu îi va răscumpăra sufletul din șeol, uitare. Aceasta este în deplină armonie cu ceea ce spune apostolul Petru, că „David nu s-a suit în ceruri”. Sufletul lui David a mers în șeol, în uitare, și singura speranță ((364)) a lui David a fost în răscumpărarea sufletului său din șeol, din uitare, la viață, de către Răscumpărătorul la înviere. Mai mult, chiar și cei care merg în uitare ca oile trebuie să iasă din uitare, fiindcă acest pasaj spune clar că în „dimineața” învierii, în dimineața Milenară, cei drepți „vor stăpâni” peste aceștia, îi vor conduce, îi vor stăpâni, îi vor judeca în dreptate. La fel spune și apostolul: „Sfinții vor judeca lumea”. 1 Cor. 6:2.

„Să vină moartea peste ei și să se coboare de vii în Locuința Morților! [șeol, uitare] [în iad — Ps. 54:16, B. B., n. e.] Căci răutatea este în locuința lor, în mijlocul lor.” Ps. 55:15.

Această scriptură, de obicei greșit înțeleasă, a fost o mare piatră de poticnire pentru mulți din poporul Domnului. Ei au zis: Cum se poate ca un om bun ca David să se roage ca vrăjmașii Săi să meargă în iad — în chin veșnic? Un om bun nu s-ar ruga așa, și nici n-a fost acesta sensul rugăciunii lui David. După cum am văzut, cuvântul șeol nu conține nici o idee de foc sau de flăcări sau de chin sau de ceva de felul acesta, ci pur și simplu înseamnă uitare, stingerea vieții. Înseamnă deci că rugăciunea lui David sau dorința lui pentru vrăjmașii săi, împotrivitorii dreptății, a fost o dorință cu totul potrivită, în cea mai deplină armonie cu legile celor mai civilizate popoare din această zi cu cea mai mare iluminare. Astăzi legile popoarelor civilizate declară că toți ucigașii vor fi executați și în general ele stipulează metodele de execuție care se presupun a fi cele mai ușoare și mai puțin dureroase. Legea spune astfel, ca și David: Să meargă acești vinovați în șeol, în uitare — să moară. Cu toate acestea, Dumnezeu în îndurarea Sa a răscumpărat cu sângele prețios al lui Cristos atât pe cel mai josnic păcătos, cât și pe cel mai puțin josnic, pentru că „prin harul lui Dumnezeu, El a gustat moartea pentru toți”. „Hristos Isus S-a dat pe Sine Însuși ca preț de răscumpărare pentru toți; această mărturie a fost dată la timpul ei.” Dacă unii dintre semenii noștri sunt mai stricați decât noi, aceasta poate fi, după câte știm noi, din cauza influențelor deosebit de înrobitoare ale Adversarului asupra lor (2 Cor. 4:4), sau din cauza unei moșteniri mai rele. În orice caz, prevederea lui Dumnezeu este ca fiecare individ din ((365)) neamul omenesc să aibă o ocazie deplină, corectă, imparțială, să decidă asupra alegerii sale pentru dreptate și viață, sau pentru nedreptate și Moartea a Doua — să se întoarcă în șeol. Toate acestea sunt deplin garantate pentru noi în Noul Legământ, asigurat și sigilat pentru noi prin meritul sângelui prețios al lui Cristos.

„Căci mare este bunătatea Ta față de mine și Tu mi-ai mântuit sufletul din adânca Locuință a Morților [șeol, uitare]” [„iadul cel mai de jos” — B. B., n. e.]. Ps. 86:13.

Cuvintele „adânca Locuință a Morților” înseamnă aici „adâncimea uitării”. Putem considera în mod potrivit că profetul Îl personifică aici pe Domnul Isus, așa cum face în mulți psalmi ai săi. Dacă este așa, cuvintele „adâncimea uitării” ar avea o aplicabilitate deosebită. În cazul omenirii, moartea este numai un somn, iar uitarea ei este numai temporară, din care va fi o trezire la înviere, ca rezultat al răscumpărării. Dar în cazul Domnului nostru Isus a fost diferit: deoarece a luat locul păcătosului (Adam), pentru El moartea trebuie să fi însemnat pedeapsa extremă a păcatului, adică o uitare veșnică, în afară de cazul că prin harul și puterea Tatălui, El era înviat din morți și devenea Eliberatorul celor pe care i-a răscumpărat.

„Sufletul mi s-a săturat de rele și viața mi se apropie de Locuința Morților [șeol, uitare]”. Ps. 88:3.

Și aici tristețea apropierii morții este descrisă poetic și pe scurt.

„Este oare vreun om care să trăiască și să nu vadă moartea, care să poată să-și scape sufletul din mâna [puterea] Șeolului [uitării]?” Ps. 89:48; [iadului — Ps. 88:47, B. B., n. e.].

Cât de concordantă este această întrebare și răspunsul pe care-l implică, cu toate faptele cazului așa cum le-am văzut până acum, și ce lipsite de armonie sunt aceste cuvinte cu ideea generală asupra subiectului discutat! Ideea generală este că nici un om, nici un suflet nu moare; că momentul morții este momentul unei creșteri a vieții; ca atare sufletul este superior puterilor șeolului, uitării — că sufletul nu ((366)) poate muri: că, departe de a intra în discuție dacă el se poate elibera pe sine din puterea șeolului, nu încape nici o discuție că șeolul nu are nici o putere de a atinge sufletul. Cât de consecvente sunt scripturile și adevărul! Cât de inconsecventă este filosofia platonică în general acceptată!

„Mă înfășuraseră legăturile morții și mă atinseseră sudorile Locuinței Morților [șeolului, uitării] [infernului — B. I., n. e.]; eram pradă necazului și durerii.” Ps. 116:3.

Aici iarăși este înfățișată grăitor frica de moarte.

„Unde mă voi duce departe de Duhul Tău [puterea Ta — să scap sau să fiu ascuns de puterea divină] și unde voi fugi departe de fața Ta? Dacă mă voi sui în ceruri, Tu ești acolo; dacă îmi voi face patul în Locuința Morților [șeol, uitare] [iad — Ps. 138:8, B. B., n. e.] iată-Te și acolo.” Ps. 139:7, 8.

Conform ideii predominante, aceasta ar însemna că Dumnezeu este un locuitor permanent al camerei de tortură pe care ar reprezenta-o șeolul. Dimpotrivă, profetul privește puterea divină dintr-un punct de vedere larg și ne spune rezultatul cercetărilor sale, că în tot universul nu există nici un loc inaccesibil puterii divine. Chiar și uitarea morții îi este supusă Domnului nostru, care spune: „Eu țin cheile morții și ale hadesului [uitării]”. Încrederea noastră în Dumnezeu — în atotputernicia Sa — constituie baza credinței noastre în învierea morților.

„Cum se brăzdează și se spintecă pământul, așa ni se risipesc oasele la gura Șeolului [uitării].” Ps. 141:7.

Semnificația acestui pasaj este foarte ascunsă, dar în orice caz nu are nimic în ea favorabil ideei obișnuite a unui iad de chin. Traducerea lui Young redă acest verset: „Ca unul care muncește și brăzdează pământul au fost risipite oasele noastre la porunca lui Saul”.

„Hai să-i înghițim de vii, ca Locuința Morților [șeolul, uitarea].” Prov. 1:12.

Acesta se presupune a fi felul de vorbire al ucigașilor, care și-ar distruge repede victimele și ar vrea ca ele să dispară din vedere și din memorie — în uitare.

((367))

„Picioarele ei coboară la moarte, pașii ei dau în Locuința Morților [șeol, uitare].” Prov. 5:5.

Aici sunt prezentate poetic ispitele unei femei rele și rezultatele lor dăunătoare: căile ei duc la nimicire, la moarte, la uitare.

„Casa ei este drumul spre Locuința Morților [șeol, uitare] [iad — B. B., n. e.], coborând spre locașurile morții.” Prov. 7:27.

O expresie asemănătoare cu cea precedentă, dar care face dovada că iadul la care se referă nu este în flăcări, nici un loc de chin, ci locașurile întunecate ale morții, neființei, uitării.

„Oaspeții ei sunt în adâncimile Locuinței Morților [șeolului, uitării] [iadului — K. J., n. e.]”. Prov. 9:18.

Aici, în limbaj hiperbolic, invitații femeii desfrânate sunt reprezentați ca morți, că și-au pierdut respectul de sine și toată demnitatea de om — fără îndoială că ei sunt pe calea morții, căci calea desfrânării grăbește boala și moartea. Ei sunt pe calea uitării, nu numai în sens fizic, dar și în sensul pierderii respectului și influenței printre oameni.

„Locuința Morților [șeolul, uitarea] [iadul — B. B., n. e.] și Adâncul sunt cunoscute Domnului, cu cât mai mult inimile fiilor oamenilor!” Prov. 15:11.

Ar trebui să se observe că aici nu se face nici o aluzie la chin, ci chiar dimpotrivă, șeolul, uitarea este asociată cu nimicirea.

„Înțeleptul merge pe cărarea vieții ce duce în sus, ca să ocolească drumul iadului [șeolului, uitării] care merge în jos”. Prov. 15:24 . [B. B. — n. e.]

Traducătorii noștri au făcut ca acest text să le favorizeze foarte bine teoria că cei drepți merg sus în cer, iar cei răi merg jos în iad. Să remarcăm traducerea din Versiunea Revizuită: „Pentru cel înțelept cărarea vieții duce în sus, ca să-l abată de la Locuința Morților [șeol, mormânt], de jos”. Ideea corectă ar putea fi redată în mod cuvenit astfel: Pentru cei înțelepți cărarea vieții este o cărare în sus spre dreptate, ca ei să poată fi eliberați din uitare prin puterea învierii.

„Lovindu-l cu nuiaua, îi scoți sufletul din Locuința Morților [șeol, uitare] [iad — K. J., n. e.]”. Prov. 23:14.

((368))

Poate că nu este necesar să explicăm că acest text nu învață că după moarte corpul trebuie bătut pentru ca sufletul să poată fi scos din iadul de chin. Înțelesul este indicat clar de context. Îndemnul este ca copilul să nu fie cruțat de nuia, dacă trebuie, pentru că în felul acesta mulți ani folositori se pot adăuga la viața lui — sufletul (ființa) lui va fi ferit de o uitare prematură și poate va fi salvat de Moartea a Doua — de a se întoarce în uitare.

„După cum Locuința Morților [șeolul, uitarea] [iadul — B. B., n. e.] și adâncul nu se pot sătura, tot așa nici ochii omului nu se pot sătura.” Prov. 27:20.

Aceasta, departe de a însemna un iad arzând, de proporții atât de imense încât nu poate fi umplut niciodată, înseamnă doar că nu există limite în privința capacității morții — uitarea și nimicirea nu pot fi supraaglomerate.

„Trei lucruri sunt nesățioase, patru lucruri nu zic niciodată: «Destul!»: Locuința Morților [șeolul, uitarea], un pântece care nu poate purta copii, pământul, care nu este sătul de apă, și focul, care nu zice niciodată: «Destul!»” Prov. 30:15, 16.

În textul acesta, ca și în cel precedent, se spune despre moarte, uitare, că nu are nici un sfârșit în privința capacității ei și nu poate fi prea mult pentru ea.

„Tot ce găsește mâna ta să facă, fă cu toată puterea ta. Căci în Locuința Morților [șeol, uitare], în care mergi, nu este nici lucrare, nici plan, nici cunoștință, nici înțelepciune.” Ecl. 9:10.

Aici este o declarație foarte clară în privința iadului, șeolului, uitării. Aceasta se aplică nu numai la cei răi, ci și la cei drepți — la toți cei care intră în moarte. În șeol, în uitarea morții, nu există nici lucrare bună, nici lucrare rea, nici laudă la adresa lui Dumnezeu, nici blestem la adresa lui Dumnezeu, nici gândire bună, nici gândire rea, nici cunoștință sfântă, nici cunoștință nesfântă, nici înțelepciune cerească, nici alt fel de înțelepciune. Cum ar putea fi declarată această chestiune mai clar sau mai categoric?

„Gelozia este neînduplecată ca Șeolul [uitarea]”. Cânt. Cânt. 8:6.

((369))

Aici starea morții, uitarea, este înfățișată ca însăși personificarea neînduplecării. Ea înghite întreaga familie umană, fără nici o excepție, atât în privința caracterului, cât și a stării.

„De aceea Locuința Morților [șeolul, uitarea] [iadul — B. B., n. e.] își și deschide gura și își lărgește peste măsură gâtul.” Isa. 5:14.

Aici profetul folosește cuvântul șeol, uitare, pentru a descrie pierderea prestigiului, înjosirea, dezonoarea asupra Israelului. Ei ajunseseră ca morți, trecuseră în uitare în mare număr. Pasajul nu face nici o referire la un mormânt literal, nici la un iaz de foc.

„Locuința Morților [șeolul, uitarea] [iadul — B. B., n. e.] se mișcă până în adâncimile ei, ca să te primească la sosire.” Isa. 14:9.

Acesta este un limbaj adânc simbolic. Se aplică la Babilon. Împlinirea lui, credem noi, este încă în viitor și acum este foarte aproape. Babilonul cel Mare va fi înghițit; ca o piatră aruncată în mare, nu se va mai găsi și va fi uitat — va merge în uitare, în șeol (Apoc. 18:21). Acest lucru este arătat de context, care spune: „Iată, asupritorul nu mai este, cel care strângea aurul [cetatea de aur — K. J., n. e.] a încetat.” Vezi vers. 4-8.

„Strălucirea ta s-a coborât și ea în Locuința Morților [șeol, uitare].” Isa. 14:11.

Aceasta este o continuare a aceleiași imagini simbolice a nimicirii Babilonului mistic, a cărui măreție va fi curând un lucru al trecutului — îngropată în uitare, nu într-un iad arzând.

„Pentru că ziceți: «Noi am făcut un legământ cu moartea, am făcut o alianță cu Locuința Morților [șeolul, uitarea].»” [iadul, șeolul în subsol — B. B., n. e.]. Isa. 28:15.

Aici Domnul prezice strâmtorare groaznică, poticnire și cădere printre cei care prin doctrine false au ajuns să nesocotească învățătura scripturală că plata păcatului este moartea. Acest timp de răsplătire pentru cei care au falsificat Cuvântul lui Dumnezeu, și care, în loc să fie sfințiți prin adevăr, preferă eroarea, acest timp deci, este aproape. Marele adversar al nostru, Satan, se folosește de credința greșită care predomină asupra acestui subiect pentru a prinde în capcană lumea cu ((370)) diferitele doctrine false prezentate pe această premisă falsă. El deja a indus în eroare pe papiști și întreaga lume păgână în privința rugăciunilor și a slujbelor pentru morți, despre care se crede că nu sunt morți, ci foarte vii în chinurile purgatoriului. Iar acum, prin Spiritism, Teosofie și Știința Creștină, același Adversar face atacuri speciale împotriva protestanților, care, din pricina credinței lor că morții nu sunt morți, sunt foarte expuși acestor influențe înșelătoare.

Creștinii din diferite denominații au „făcut un legământ cu moartea” și spun că ea este un prieten, în timp ce Scripturile spun că este cel mai mare vrăjmaș al omului și este plata păcatului său. Creștinii nominali sunt de acord cu mormântul; ei îl consideră a fi numai o magazie pentru corpul pământesc de care se consideră scăpați. Neputând vedea că moartea (uitarea) este plata păcatului, ei sunt gata să creadă minciuna lui Satan, că plata păcatului este chinul veșnic. Neputând crede că moartea este plata păcatului, ei sunt gata să nege că moartea lui Cristos a fost remediul, prețul corespunzător pentru eliberarea omului, și astfel toate aspectele îndurătoare ale planului divin de răscumpărare și restabilire sunt mai mult sau mai puțin ascunse vederii lor și sunt greu de înțeles.

„Și legământul vostru cu moartea va fi nimicit și alianța voastră cu Locuința Morților [șeolul, uitarea] [iadul, șeolul — B. B. subsol, n. e.] nu va dăinui.” Isa. 28:18.

Astfel Domnul declară că în cele din urmă El va convinge lumea de adevărurile declarației scripturale cu privire la starea de moarte și de uitare; dar va fi printr-un mare timp de necaz și confuzie pentru cei care sunt sub această înșelare și care refuză să asculte glasul Cuvântului Domnului asupra acestui subiect.

„Ziceam: «În mijlocul vieții mele trebuie să mă duc la porțile Locuinței Morților! [șeolului, uitării] [infernului — B. I., n. e.]. Sunt lipsit de restul anilor mei!»” Isa. 38:10.

Acestea sunt cuvintele lui Ezechia, împăratul bun al lui Iuda, pentru care s-a făcut o minune, prelungindu-i-se zilele. ((371)) În aceste cuvinte el spune care erau gândurile sale pe când era bolnav. De bună seamă el nu voia să spună că se aștepta să meargă într-un iad de chin veșnic, și traducătorii au fost destul de înțelepți să vadă că dacă în acest caz ar fi tradus șeol prin iad, s-ar fi ridicat semne de întrebare și investigații din partea cititorilor, ceea ce ar fi adus adevărul despre acest subiect mai repede în atenția generală. Împăratul spune doar că se simțea aproape de moarte, de uitare, și că era pe punctul de a fi lipsit de restul zilelor sale, de care se aștepta pe bună dreptate să se bucure.

„Căci nu Locuința Morților [șeolul, uitarea] Te laudă, nu moartea Te sărbătorește.” Isa. 38:18.

Acestea sunt cuvintele lui Ezechia, parte din aceeași descriere a bolii sale, a fricii sale de moarte, a mărturiei sale despre bunătatea și îndurarea Domnului în faptul că i-a prelungit viața, și a mulțumirii sale Domnului. El spune: „Tu ai găsit plăcere să-mi scoți sufletul [ființa] din groapa nimicirii”. Traducătorii n-au redat „căci nu iadul te laudă”, fiindcă altfel cei cu o minte cercetătoare ar fi întrebat la ce fel de iad se referă. Ezechia asociază ideea morții cu uitarea, șeolul, și le folosește ca sinonime, declarând apoi: „Cel viu, da, cel viu Te va lăuda, ca mine astăzi”. Cu alte cuvinte, un om viu poate lăuda pe Domnul, dar dacă un om este mort, dacă sufletul său a mers în șeol, în uitare, el nu poate lăuda pe Domnul, nici nu-și poate aminti îndurările Sale — până când, în dimineața învierii, după cum spune Iov, Domnul îl va chema și toți îi vor răspunde.

„Și te-ai dus la împărat cu untdelemn ... și te-ai plecat până la Locuința Morților [șeol, uitare]” [infern — B. I., n. e.]. Isa. 57:9.

Aceasta este o expresie figurată. Nu se referă la un iad, un infern de chin, nici la un mormânt literal. Îl reprezintă pe Israel ca o femeie care-l neglijează pe soțul ei, Domnul, căutând alianță cu împărații pământului, până la uitare — până la măsura că a devenit moartă la figurat, uitând ((372)) pe Domnul și principiile adevărului Său și dreptatea care este prin credință.

„În ziua când s-a coborât în Locuința Morților [șeol, uitare] [infern — B. I., n. e.], am răspândit jalea ... . De vuietul căderii lui am făcut să se cutremure popoarele, când l-am aruncat în Locuința Morților [șeol, uitare] ... . S-au coborât și ei cu el în Locuința Morților [șeol, uitare], la cei care au pierit uciși de sabie.” Ezec. 31:15-17.

Aici Domnul, prin profet, descrie în limbaj figurat căderea Babilonului. După cum s-a văzut până aici, căderea Babilonului și descrierile extravagante ale lui s-au aplicat în parte la Babilonul literal, și în parte mai mare se vor aplica și la căderea și prăbușirea completă a Babilonului mistic. Vechiul popor al Babilonului a fost învins de mezi și perși, și a intrat în uitare, în starea de moarte ca popor: Babilonul modern mistic trebuie la fel să cadă în uitare, ca să nu se mai ridice.

„Cei puternici dintre cei viteji vor vorbi în Locuința Morților [șeol, uitare] [infern — B. I., n. e.] despre el cu cei care-l sprijineau.” Ezec. 32:21.

Aici națiunea egipteană care a trecut în uitare și celelalte națiuni puternice care au mers în uitare înainte de căderea Egiptului, sunt reprezentate ca vorbind Egiptului în privința căderii lui. Astfel noi zicem că istoria ne spune anumite lucruri — că istoria își repetă lecțiile.

„Ei nu zac împreună cu vitejii, căzuți dintre cei necircumciși, care sunt coborâți în Locuința Morților [șeol, uitare] [infern — B. I., n. e.] împreună cu armele lor de război.” Ezec. 32:27.

Aici profetul prezice distrugerea Meșecului și Tubalului, cum și ele vor merge în uitare împreună cu armele lor de război. Armele de război pot într-adevăr merge în uitare, și mulțumim Domnului că nu s-a făcut nici o prevedere pentru restabilirea lor în veacul glorios care trebuie să vină, când Emanuel Își va fi stabilit Împărăția, căci făgăduința clară este: „El a pus capăt războaielor până la marginea pământului”. Ps. 46:9.

((373))

„Îi voi răscumpăra din puterea Șeolului [uitării] [infernului — B. I., n. e.], îi voi scăpa de la moarte. Moarte, unde îți este ciuma? Locuință a Morților [șeol, uitare], unde îți este nimicirea? Mila va fi ascunsă de ochii Mei.” Osea 13:14.

Cine nu este deja convins că șeol nu înseamnă un loc de chin, poate fi cel puțin mângâiat prin acest text, în care Domnul declară fără condiții că șeolul va fi nimicit. Dacă, prin urmare, cineva mai crede și susține că este un loc de tortură, să admită cel puțin și că nu va continua toată eternitatea, deoarece însuși Domnul i-a hotărât nimicirea.

Dar ce minunat de clară și armonioasă este toată această declarație privită din punctul de vedere cel adevărat. Prețul de răscumpărare a fost deja plătit de către scumpul nostru Răscumpărător, iar lucrarea de eliberare a omenirii din șeol, din uitarea morții, așteaptă numai până când Biserica, Trupul lui Cristos, va fi fost aleasă dintre oameni și glorificată împreună cu Domnul și Capul ei, Isus Cristos. Imediat ce învierea Bisericii va fi completă (întâia înviere sau învierea principală), atunci, spune apostolul, „se va împlini cuvântul care este scris: «Moartea a fost înghițită de biruință. Unde îți este țepușul, moarte? Unde îți este biruința, moarte?»” 1 Cor. 15:54, 55.

Înghițirea morții de biruință va fi lucrarea Veacului Milenar și va fi treptată, întocmai cum și înghițirea omenirii în moarte a fost treptată. În cele din urmă sentința morții care zace acum peste omenire și șeolul, uitarea impusă peste omenire de această sentință, vor trece cu desăvârșire, pentru că toți au fost răscumpărați de puterea ei. Sub noile condiții, sub Noul Legământ, cu prevederile lui îmbelșugate, nimeni nu va merge iarăși în moarte (uitare), decât cei care vor fi păcătoși cu voia pentru ei înșiși. Aceasta va fi Moartea a Doua, din care nu va fi nici o speranță de revenire.

„Chiar dacă s-ar strecura până în Locuința Morților [șeol, uitare], și de acolo îi va smulge mâna [puterea] Mea.” Amos 9:2.

((374))

În acest limbaj adânc figurat Domnul arată caracterul complet al puterii și controlului Său peste omenire, referindu-Se mai cu seamă la Israel. Ca popor, precum și ca indivizi, ei n-au putut scăpa de judecățile divine, și chiar dacă ei trebuiau să meargă în moarte, individual și național, totuși, toate făgăduințele lui Dumnezeu, precum și amenințările, vor fi împlinite. Totuși, după ce rostește răsturnarea lor completă și împrăștierea printre toate neamurile pământului, cum o vedem împlinită astăzi, făgăduința Domnului este (versetele 11-15): „În ziua aceea [în zorii Zilei Milenare] voi ridica din căderea lui cortul lui David ... . Voi aduce înapoi pe captivii poporului Meu Israel ... și nu vor mai fi smulși din țara pe care le-am dato, zice Domnul Dumnezeul tău!” Nimeni nu s-ar gândi să se strecoare într-un loc de chin veșnic: dar Israelul ca popor s-a strecurat în uitare națională. Totuși Dumnezeu va îndrepta aceasta.

„Din adâncimile Locuinței Morților [șeolului, uitării] [infernului — B. I., n. e.] am strigat și mi-ai auzit glasul.” Iona 2:2.

Adâncimile Locuinței Morților [pântecele infernului — B. I., n. e.] în care a fost Iona și din care a strigat către Domnul și a fost eliberat, a fost pântecele marelui pește care-l înghițise. Pentru el era pântecele uitării, nimicirii, morții, dacă n-ar fi fost eliberat din el.

„De altfel vinul este înșelător; și cel mândru nu stă liniștit, ci își lărgește dorința ca Locuința Morților [șeolul, uitarea] [infernul — B. I., n. e.], este nesățios ca moartea, așa că pe toate neamurile vrea să le strângă la el, și pe toate popoarele le trage la el.” Hab. 2:5.

Aici se pare că se face referire la un popor ambițios, agresiv. Ar putea fi aplicat foarte potrivit la popoarele din prezent, care cutreieră lumea ca să aducă popoarele mai mici și mai puțin civilizate sub stăpânirea și patronajul lor. Ori sar putea referi la Omul Păcatului și la influența sa în toată lumea, prin care își scoate veniturile de la toate neamurile de ((375)) sub soare. În orice caz, ideea este că lăcomia este ca moartea (uitarea), prin aceea că ea nu are niciodată destul; capacitatea ei nu poate fi satisfăcută.

„Hades” în Noul Testament

Cuvântul grecesc hades din Noul Testament este echivalentul exact al cuvântului ebraic șeol. Cea mai sigură dovadă a acestui lucru este faptul că apostolii, când citează din Vechiul Testament, redau șeol prin hades. Cele ce urmează sunt toate cazurile din Noul Testament în care survine cuvântul hades:

„Și tu, Capernaum, care ai fost înălțat până la cer, vei fi coborât până la Locuința Morților [hades, uitare]” [iad — B. I., n. e.]. Mat. 11:23.

În mod sigur n-a fost adevărat că cetatea Capernaum a mers în chin veșnic, nici că a mers în mormânt, în sensul obișnuit al cuvântului, ci în mod absolut a fost adevărat că a mers în uitare, în nimicire.

„Și Eu de asemenea îți spun: Tu ești Petru și pe această stâncă voi zidi Biserica Mea și porțile Locuinței Morților [hadesului, uitării] [iadului — B. I., n. e.] nu o vor birui.” Mat. 16:18.

Petru tocmai mărturisise că Domnul Isus era Unsul, Fiul Dumnezeului celui viu, Mesia. Acest adevăr este stânca puternică pe care trebuie zidită întreaga Biserică a lui Cristos, ca pietre vii, căci nu este dat alt nume prin care trebuie să fim mântuiți. Domnul nostru spune că Petru era una din aceste pietre vii, iar Petru spune (1 Pet. 2:5) că toți credincioșii consacrați sunt și ei pietre vii, zidiți pe această mare stâncă de temelie, Cristos, Unsul. Aceste pietre vii sunt zidite ca o locuință a lui Dumnezeu, prin spirit, pentru a fi un templu glorios în care să locuiască El și prin care El va binecuvânta toate familiile pământului. În ciuda acestui fapt, că Dumnezeu îi acceptă pe cei care cred în Cristos și îi socotește ca membri ai acestui templu viitor, El îi permite ((376)) morții să biruie pe poporul Său acum: ei merg în moarte (uitare), aparent ca alții: ei au prin urmare nevoie de asigurarea încurajatoare a Domnului, că moartea nu-i va birui, că ușile uitării nu vor rămânea închise pentru totdeauna; că după cum El a rupt simbolic zăvoarele morții și a venit la înviere prin puterea Tatălui, la fel și Biserica va fi eliberată de puterea morții — de uitare, și va avea parte în învierea Sa, „întâia înviere”. Desigur că aceasta este în armonie cu toată mărturia scripturală și desigur că nici o altă interpretare a cuvintelor Domnului nostru n-ar avea nici un sens.

„Și tu, Capernaum, care ai fost înălțat până la cer, vei fi coborât până în Locuința Morților [hades, uitare]” [iad — B. I., n. e.]. Luca 10:15.

Capernaumul a fost mult înălțat, mult privilegiat, prin aceea că L-a avut pentru un timp pe Domnul nostru ca locuitor, s-a bucurat de privilegiile învățării Sale și a fost martorul multor lucrări mari ale Sale; iar acest lucru este numit hiperbolic înălțare până la cer. Dar ca urmare a nefolosirii corecte a acestor privilegii și ocazii înalte, Domnul nostru declară că cetatea va suferi corespunzător stagnare, înfrângere, moarte, ca cetate — va fi aruncată în uitare. Și acest lucru s-a împlinit.

„Pe când era el în Locuința Morților [hades, uitare] [iad — B. I., n. e.] în chinuri, și-a ridicat ochii.” Luca 16:23.

Acesta este singurul pasaj din Scripturi în care există o cât de mică aluzie la posibilitatea de gândire, de simțire, de chin sau de fericire în hades sau șeol. La început pare opus declarației că în șeol nu este nici lucrare, nici cunoștință, nici plan, și poate fi înțeles numai dintr-un singur punct de vedere, și anume, că este o pildă. În altă parte am prezentato în detaliu* și am arătat că bogatul care a intrat în uitare și totuși a fost chinuit în timp ce era acolo, este națiunea ((377)) evreiască. Este sigur că Israelul a intrat în uitare; ca națiune este mort, dar ca popor risipit printre toate neamurile Israelul trăiește și a suferit chinuri de la respingerea lui Mesia, și va continua așa până când, după ce-și va fi umplut măsura de strâmtorare, va fi restabilit în favoare divină, conform condițiilor legământului divin. Rom. 11:26-29.

*Vezi „Ce spun Scripturile despre iad?”

„Căci nu vei lăsa sufletul Meu Locuinței Morților [hadesului, uitării]” [iadului — B. I., n. e.]. Fapt. 2:27.

Acesta este un citat din psalmul cu care am început examinarea aceasta — pentru a stabili dacă sufletul este cel care merge în hades, în șeol, în uitare, sau numai trupul. Acest text învață foarte clar că sufletul Domnului nostru a mers în hades, în uitare, și că a fost eliberat de acolo prin înviere. Contextul dovedește că și sufletul lui David a mers în șeol, dar că el n-a fost încă eliberat din șeol — și nici nu poate fi eliberat, potrivit aranjamentului divin, până după ce întreaga Biserică, trupul lui Cristos, va fi fost eliberat mai întâi, și până când întâia înviere va fi completă. Vezi versetele 29, 34; Evr. 11:32, 39, 40.

„El [David], văzând mai dinainte, a vorbit despre învierea lui Hristos, că sufletul Lui nu va fi lăsat Locuinței Morților [hadesului, uitării]” [iadului — B. I., n. e.]. Fapt. 2:31.

Această declarație clară este încă o confirmare a celor văzute mai sus.

„Unde îți este țepușul, moarte? Unde îți este biruința, moarte? [hades, uitare]” [iad — B. I., n. e.] 1 Cor. 15:55.

Apostolul Pavel citează aceste cuvinte din Vechiul Testament spre a-și întări argumentul că singura speranță pentru morți este învierea — nu o înviere a corpului, căci el spune clar că nu corpul îngropat va fi cel înviat (vers. 37, 38): speranța învierii este pentru suflet, pentru ființă, indiferent ce fel de trup ar binevoi Dumnezeu să-i dea. Nu „dacă trupul vostru nu înviază, credința voastră este zadarnică”, ci „dacă morții nu înviază ... credința voastră este zadarnică ... și atunci, într-adevăr, cei care au adormit ((378)) în Hristos au pierit” (vers. 16-18). Ce adoarme, nu ce putrezește va fi trezit, înviat.

„Cel viu. Am fost mort, și iată, sunt viu în vecii vecilor și Eu țin cheile morții și ale Locuinței Morților [hadesului, uitării]” [iadului — B. B. și B. I., n. e.]. Apoc. 1:18.

Acest pasaj este dat ca o încurajare pentru poporul lui Dumnezeu, ca atare iad și hades nu pot însemna desigur un loc de chin: altfel care ar fi forța acestei exprimări? Aceste cuvinte implică faptul că cei din poporul Domnului merg în hades (uitare), indiferent cine mai merge acolo, și că speranța celor din poporul Domnului, când merg în hades, în uitare, este că la timpul cuvenit marele nostru Răscumpărător va deschide această închisoare figurată a morții și va scoate pe captivi din mormânt, din șeol, hades, uitare. Aceasta este semnificația declarației că El ține cheile, adică, puterea, autoritatea — El poate deschide și poate închide; toată puterea I-a fost dată în mână.

Propovăduind la prima venire, El a citat profeția lui Isaia cu privire la Sine, care spune că va deschide închisoarea și va elibera pe captivi, spunând că aceasta este Evanghelia (Isa. 61:1; Luca 4:18). Este Evanghelia învierii, mesajul, vestea bună a eliberării tuturor captivilor din uitarea morții, din puterea Adversarului, „cel care are puterea morții, adică Diavolul”. Ce pline de sens sunt aceste scripturi dacă sunt privite din punctul de vedere corect; ce confuze și absurde sunt, dacă sunt privite din orice alt punct de vedere, exceptând cazul în care ignoranța este atât de densă încât le acoperă și le ascunde inconsecvențele!

„Cel care stătea pe el se numea Moartea; și Locuința Morților [hadesul, uitarea] [iadul — B. I., n. e.] îl urma. I s-a dat autoritate peste a patra parte a pământului, ca să ucidă cu sabie, cu foamete, cu moarte și cu fiarele pământului.” Apoc. 6:8.

S-ar cere o imaginație foarte bogată pentru a armoniza această declarație cu vederea general acceptată că hadesul este un loc de chin atât de imens încât să poată primi și chinui ((379)) pe cei cincizeci de miliarde ale populației pământului. Și nimeni n-ar putea vedea nici cea mai slabă logică în folosirea unui simbol care să reprezinte un astfel de loc de chin călărind un cal. Dar caracterul rațional al simbolurilor, moartea și starea morții, nimicirea, uitarea, starea de inconștiență, umblând prin lume și măturând mari părți din familia umană, este cu totul logic. Ne mulțumim aici doar să arătăm acest caracter rațional, fără să oferim vreo explicație a simbolurilor.

„Moartea și Locuința Morților [hadesul, uitarea] [iadul — B. B. și B. I., n. e.] au dat înapoi pe morții care erau în ele. Fiecare a fost judecat după faptele lui.” Apoc. 20:13.

Ca rezultat al primei încercări din Eden, sentința morții a trecut asupra tuturor oamenilor. Probabil că cincizeci de miliarde au mers deja în șeol, hades, uitare; și sute de milioane pe care noi îi numim încă vii, nu sunt vii în adevăratul sens al cuvântului, ci sunt nouă zecimi morți, sub acțiunea sentinței morții. Ca rezultat al prețului de răscumpărare plătit la Calvar, fiecărui membru al familiei umane i se va acorda o ocazie pentru o nouă încercare; și numai o minoritate favorizată primește o astfel de ocazie și de încercare în timpul acestui veac hotărât pentru alegerea Bisericii. Aceasta înseamnă îndepărtarea sentinței inițiale a morții și aducerea întregii omeniri într-o stare de judecată sau de încercare pentru viață veșnică, fiecare pe baza propriilor sale fapte de ascultare sau neascultare. Această scriptură ne arată că la timpul potrivit nu numai morților (celor care sunt sub sentința morții, care n-au mers încă în mormânt) li se va acorda o încercare sau judecată deplină, pentru a se hotărî vrednicia sau nevrednicia lor de viață veșnică, dar și cei care au intrat în șeol, hades, uitare, vor ieși din starea de inconștiență, din somnul morții, pentru a fi judecați. Această scenă a judecății este plasată în Veacul Milenar, care este „ziua de judecată” pentru lume, după cum Veacul Evanghelic este ziua de judecată pentru Biserică.

((380))

„Și Moartea și Locuința Morților [hadesul, uitarea] [iadul — B. B., n. e.] au fost aruncate în iazul de foc. Iazul de foc este moartea a doua.” Apoc. 20:14.

Mare trebuie să fie confuzia celor care încearcă să interpreteze că hadesul înseamnă un loc de chin veșnic, atunci când citesc această scriptură, dar ce rațională și armonioasă este din punctul de vedere corect! Iazul de foc (gheena) reprezintă nimicirea completă, Moartea a Doua, care va nimici complet tot ce este rău. „Moartea și hadesul”, ilustrate aici ca fiind nimicite în Moartea a Doua, sunt aceleași pe care tocmai le-am descris în legătură cu versetul 13. Starea de condamnare actuală, rezultatul încălcării lui Adam, este numită „moartea și hadesul” — starea în drum spre moarte a celor care se numesc acum vii și somnul inconștient al celor deplin morți.

După cum versetul 13 spune că toți oamenii vor fi scoși din aceste stări la timpul cuvenit pentru încercare, tot așa acest verset spune că după Veacul Milenar moartea adamică și somnul în uitare, care urmează acestuia, nu vor mai fi; și explică de ce, și anume, fiindcă ele vor intra sau vor fi înghițite de starea Morții a Doua. În viitor nimeni nu va muri pentru păcatul lui Adam: acesta nu va fi considerat un factor în încercarea din viitor. Singura moarte după aceea va fi Moartea a Doua, care va afecta numai pe păcătosul care comite păcat, nu pe părinți, nu pe copii. În ziua aceea, cel care va muri, va muri pentru propriul său păcat. „Sufletul care păcătuiește, acela va muri.” Deși aceștia vor avea slăbiciunile naturii adamice din care nu-și vor putea reveni niciodată, din pricina refuzului de a folosi mijloacele și ocaziile care le vor fi puse la îndemână în timpul Mileniului de către Mijlocitorul Noului Legământ, totuși sub Noul Legământ acele slăbiciuni moștenite nu vor fi socotite împotriva lor, fiind complet plătite prin sacrificiul Răscumpărătorului lor. Deci, începând cu timpul când această ocazie deplină a veacului Milenar va fi oferită fiecărui individ, deși slăbiciunile și imperfecțiunile adamice vor fi încă asupra lor, moartea lor nu ((381)) va fi socotită ca făcând parte din moartea adamică, ci ca făcând parte din Moartea a Doua — fiindcă lipsa progresului lor va fi rezultatul propriei lor voințe, și nu rezultatul încălcării adamice, nici al moștenirii acestor slăbiciuni.

Am examinat acum fiecare text de Scriptură în care se află cuvintele șeol și hades, și am constatat că sufletele oamenilor sunt acelea care la moarte trec în această stare, și că aceasta este o stare sau o condiție, și nu un loc, chiar dacă la figurat se vorbește uneori despre ea ca despre un loc, o închisoare din care vor ieși toți prizonierii în dimineața învierii. Am găsit că este descrisă la figurat ca întunecoasă, tăcută, și se spune clar că nu există cunoștință, nici plan, nici înțelepciune, nici lucrare, nici blestem, nici laudă lui Dumnezeu din partea celor care intră în această stare sau condiție a uitării. Singura lor speranță este în Domnul — că, răscumpărândule sufletele (ființele) din nimicire prin sacrificiul propriului Său suflet, El îi va elibera la timpul potrivit, îi va chema afară din uitare, în corpuri cum va binevoi El să le dea și la condiții mai favorabile decât cele actuale, când mânia Lui, blestemul, va fi trecut și Era Milenară de binecuvântare va fi introdusă.

Nu este surprinzător că traducătorii Versiunii Comune a Bibliei noastre englezești și cei mai mulți comentatori, fiind influențați de vederi eronate cu privire la natura omului, la timpul și locul răsplătirii și pedepsirii lui, și înțelegând greșit starea lui în intervalul când este mort, au tradus și au dat o aparență amăgitoare unor pasaje din Scripturi în armonie cu ideile lor greșite, care sunt într-o măsură pietre de poticnire pentru cei care caută adevărul. Este potrivit, ca atare, să analizăm unele din aceste pietre de poticnire și să le îndepărtăm de pe cărarea noastră; dar fiindcă nu trebuie să întrerupem subiectul nostru propriu-zis, acestea vor fi lăsate pentru a fi examinate, împreună cu alte obișnuite interpretări greșite ale Scripturilor, în volumul nostru următor al seriei de Studii În Scripturi.

((382))

O LUMINĂ MICĂ

Purta doar o lumină mică
Stând lângă ușa deschisă;
O mică lumină, o firavă lucire
Ce totuși lucea în întunecime,
Cu veselă rază și departe afară,
Puternic precum steaua polară.

O mică lumină, o blândă aluzie,
Ce cade pe pagină fără confuzie,
Poate lumina o viziune și dezvălui
Scumpe comori ascunse de îndoieli;
Către o ușă deschisă pe oameni să-i conducă,
Unde noi orizonturi pot explora încă.

O mică lumină împrăștie groaza,
Îngrămădită în trista odaie
Unde nevoia și boala își găsește prada,
Și unde noaptea mai lungă decât ziua pare,
Iar inima se luptă cu multa întristare
Și scânteia speranței mai slabă apare.

O, mare nevoie trebuie să fie
Prin a acestei văi de plâns călătorie!
Întristați, descurajați, rătăciți,
Prinși în hățișuri și-ncâlciți,
Numai de-o mică lumină lipsiți,
Care să le-ndrepte pașii rătăciți.

Că nu mult putem face
Să ajutăm pe altul, este adevărat;
Dar bună-i o scânteie doar de bunătate
Când căile-s întunecate,
Decât să umble acesta-n căi oprite,
Când noi o rază de lumină la nevoie i-o puteam întinde.