1. Ce este credința?

Evrei 11:1 „Credința este siguranță cu privire la cele nădăjduite, convingere cu privire la lucrurile care nu se văd.”

1 Ioan 5:4 „Pentru că oricine este născut din Dumnezeu biruie lumea; și ceea ce câștigă biruința asupra lumii este credința noastră.”

Vol. V, pag. 112, par. 1:

Una dintre luptele principale ale celor care umblă pe această cale îngustă este lupta împotriva voinței proprii; să-și aducă voința în cea mai deplină supunere față de voința Tatălui ceresc și să o țină supusă; să-și conducă propriile inimi, zdrobind ambițiile care se ridică, ambiții firești chiar pentru omul perfect, stingând aceste focuri care se aprind și prezentându-și trupul și toate interesele pământești ca jertfe vii în serviciul Domnului și al cauzei Sale. Acestea au fost încercările în care Căpetenia noastră a câștigat victoria și laurii ei, și acestea sunt și încercările „fraților” Săi. „Cine este stăpân pe sine îcine se aduce în subordonare deplină față de Dumnezeuș prețuiește mai mult decât cine cucerește o cetate”; acesta este mai mare și decât cel care, având o concepție falsă despre credință, ar sări de pe streașina unui templu, sau ar face o altă ispravă nesăbuită. Adevărata credință în Dumnezeu nu constă într-o credulitate oarbă și în presupuneri extravagante în privința grijii Sale providențiale; dimpotrivă, ea constă într-o încredere liniștită în toate făgăduințele nespus de mari și scumpe făcute de Dumnezeu, o încredere care-l face în stare pe cel credincios să se împotrivească diferitelor eforturi ale lumii, ale cărnii și ale diavolului de a-i distrage atenția, și care urmează cu grijă liniile credinței și supunerii marcate pentru noi în Cuvântul divin.

Vol. VI, pag. 689, rândul 2 de sus:

Credința este operarea, exercițiul minții noastre în privința lui Dumnezeu și a făgăduințelor Sale.

2. Numiți cele două elemente componente ale credinței.

R 1822, col. 1, par. 6, 7:

Credința conține două elemente, al siguranței intelectuale și al încrederii cu inima. Primul este credință în sens abstract; al doilea este credință în forma ei concretă. În acest din urmă sens, cel mai deplin, citim: „Cu inima ta crezi și ești îndreptățit” (Rom. 10:10). Atât capul cât și inima — intelectul și afectivitatea — sunt necesare pentru acea credință fără de care „este cu neputință să fim plăcuți Lui” (Evr. 11:6); deși mulți își imaginează că au credință când au numai unul dintre elementele esențiale ale ei. La unii totul este emoție; la alții totul este intelect; dar nici unul dintre acestea nu poate rezista la probele încercării de foc: ele trebuie să rămână împreună dacă este ca ele să dureze până la sfârșit și să fie găsite spre laudă, onoare și slavă la arătarea lui Isus Cristos.

O înțelegere intelectuală a principiilor fundamentale ale adevărului divin — adică a existenței unui Dumnezeu personal, inteligent, Creatorul și Susținătorul tuturor lucrurilor, și a scopului și planului Său de răscumpărare prin singurul Său Fiu conceput și preaiubit, Isus Cristos — constituie temelia credinței; în timp ce încrederea și reazemul, în măsura făgăduințelor Sale, pe Dumnezeul personal care este autorul ființei noastre și care, ca Tată, solicită încrederea și iubirea implicită a copiilor Săi, formează suprastructura credinței noastre.

3. Cum se deosebește credința de credulitate?

Vol. VI, pag. 689, par. 1:

Ar trebui să recunoaștem o mare diferență între credință și credulitate. Milioane de oameni sunt creduli și superstițioși și cred o mie și unu de lucruri iraționale pentru care n-au nici o dovadă adecvată. Iar acești oameni superstițioși, care cred ce n-ar trebui să creadă, nu se găsesc numai în țările păgâne. Milioane dintre ei poartă numele de creștini, cu ceva adaos denominațional. Superstiția și credulitatea trebuie să fie condamnate, mustrate, evitate, biruite. Credința adevărată trebuie să fie încurajată, zidită, întărită, făcută să crească. Credința de la Dumnezeu este credința, certitudinea, încrederea care zidește pe făgăduințele divine, nu pe tradiții, filosofii și închipuiri umane.

4. Care este importanța unei credințe potrivite?

Evrei 11:6 „Și fără credință este cu neputință să fim plăcuți Lui. Căci cine se apropie de Dumnezeu trebuie să creadă că El este și că El răsplătește pe cei care Îl caută.”

Vol. VI, pag. 315, par. 1:

În privința primei propuneri: noi trăim astăzi într-un timp când doctrinele în general sunt privite batjocoritor și mulți pretind că doctrina și credința n-au nici o valoare în comparație cu faptele și morala. Nu putem fi de acord cu aceasta, fiindcă găsim că este complet în dezacord cu Cuvântul divin, în care credința este plasată întâi, iar faptele după ea. Credința noastră este acceptată de Domnul și conform credinței ne va răsplăti, deși El va aștepta în mod cuvenit ca o credință bună să producă atâtea fapte bune câte vor permite slăbiciunile vasului pământesc. Aceasta este regula credinței prezentată peste tot în Scripturi. „Fără credință este cu neputință să fim plăcuți Lui." „Ceea ce câștigă biruința asupra lumii este credința noastră” (Evr. 11:6; 1 Ioan 5:4). Nimeni, prin urmare, nu poate fi biruitor dacă nu exercită credință în Dumnezeu și în făgăduințele Lui; și pentru ca cineva să exercite credință în făgăduințele lui Dumnezeu, trebuie să le înțeleagă; și această posibilitate și capacitate de a se întări în credință va fi în măsura înțelegerii planului divin al veacurilor și a făgăduințelor nespus de mari și scumpe legate de el. De aceea, doctrina — învățătura — este importantă, nu numai pentru cunoștința pe care poporul lui Dumnezeu trebuie s-o aibă și s-o îndrăgească mai presus de cunoștința lumii în privința lucrurilor despre Dumnezeu, ci în special pentru influența pe care această cunoștință o va avea asupra tuturor speranțelor, scopurilor și conduitei. „Oricine are nădejdea aceasta în El, se curățește” (1 Ioan 3:3), este o expresie scripturală pe deplin în acord cu declarațiile anterioare. Cel care se va strădui să se curețe, să-și curețe conduita, pentru a avea succes trebuie să înceapă acolo unde arată Scripturile, cu inima, și trebuie să progreseze, folosind pentru curățare făgăduințele inspirate. Și aceasta înseamnă o cunoștință a doctrinelor lui Cristos.

Vol. VI. pag. 693, par. 1:

Noile Creaturi sunt în stare să aprecieze cu o oarecare claritate grandoarea și gloriile moștenirii lor viitoare numai pe măsură ce ochiul credinței și urechea credinței sunt antrenate prin Cuvântul divin. Ca oameni naturali nu pot nici măcar începe să le aprecieze până ce n-au făcut o deplină consacrare și până ce n-au primit Spiritul sfânt ca o garanție a viitorului. Până la timpul acela, cunoștința lor despre viitor, chiar după ce au venit la părtășie cu Dumnezeu prin credință și îndreptățire, este reprezentată prin leviți, care, deși erau acceptabili ca închinători și slujitori ai Cortului Întâlnirii, nu aveau permisiunea să intre înăuntru și să ofere tămâie la altarul de aur și nici chiar să-i privească grandoarea. Oricare ar fi fost cunoștința avută de leviți despre gloriile „Sfintei”, despre sfeșnic și despre lumina venită de la el, despre masa pentru punerea pâinii înainte, despre altarul de aur și despre tămâie, era ceea ce aflaseră de la preoții consacrați, singurii care aveau acces înăuntru.

R 1719, col. 2, par. 4-6:

Este de asemenea important să ne asigurăm că credința noastră este credința corectă; căci dacă credința noastră este eronată, inspirând speranțe false și înșelătoare zidite pe temelii nisipoase, cu cât această putere îmbolditoare devine mai tare, cu atât mai sigur și mai repede va împinge ea pe victima sa înșelată la naufragiu pe stânci. Credința, ca aburul într-o locomotivă, este o putere, fie spre bine fie spre rău. De aceea este importantă o credință corectă.

Datorită acestei importanțe a credinței și a recunoașterii ei ca putere motrice, fie spre bine fie spre rău, apostolul Pavel a fost atât de preocupat de înaintarea convertiților săi în credință. (Vezi 1 Tes. 3:2, 5, 6, 7, 10.) El i-a îndemnat pe toți să se examineze și să se verifice dacă sunt în credință, întemeiați și fixați, și nu îndepărtați de la speranța Evangheliei, ci înrădăcinați și zidiți în Cristos, și stabiliți în credință; și să fie atenți ca nu cumva cineva să-i strice prin filosofie și înșelări deșarte, după tradițiile oamenilor, după ideile slabe ale lumii, și nu după Cristos (Col. 1:23; 2:7, 8). De asemenea, el era adânc preocupat ca credința bisericii să nu stea în înțelepciunea (filosofiile deșarte) ale oamenilor, ci în puterea lui Dumnezeu. Și de aceea, în propovăduirea sa, el nu s-a lansat în speculații nechibzuite, nici n-a urmat raționamentele sale sau ale altor oameni, și astfel să satisfacă dorința generală după ceva nou, ci s-a limitat la expunerea sfintelor Scripturi și la îndemnurile inspirate, așa cum au fost, prin revelațiile făcute lui — profet, precum și apostol. 1 Cor. 2:4, 13; 2 Cor. 12:1-7; Gal. 1:11, 12; 2:2; 2 Pet. 3:15, 16.

Să căutăm atunci să avem credința lui Cristos — credința bine întemeiată în Cuvântul lui Dumnezeu, o credință examinată și dovedită, adânc înrădăcinată atât în inimă cât și în minte, și prin urmare stabilită ca puterea motrice a vieții. Astfel de credință nu caută febril ceva nou și nu explorează tot timpul filosofiile deșarte ale oamenilor, ca să vadă cu câtă abilitate se pot ei împotrivi Cuvântului Domnului; căci aceia care fac așa arată clar că credința lor nu are influență suficientă pentru a fi o putere motrice în ei, care să-i îmboldească înainte la victorie deplină și completă asupra lumii, cărnii și Adversarului.

5. Care este relația între credință și cunoștință?

Romani 10:17 „Astfel credința vine din cele auzite, iar cele auzite prin Cuvântul lui Dumnezeu.”

Vol. I, pag. 13, par. 1:

Nici o activitate nu este mai nobilă, mai înnobilatoare decât studiul reverențios al scopurilor revelate ale lui Dumnezeu — „lucruri ... în care chiar îngerii doresc să privească" (1 Petru 1:12). Faptul că înțelepciunea lui Dumnezeu a dat profeții despre viitor, ca și declarații privind prezentul și trecutul, este de la sine o mustrare de către Iehova a nechibzuinței unora dintre copiii Săi, care-și scuză ignoranța și neglijează studiul Cuvântului Său zicând: „Există destul în Matei capitolul 5 pentru a mântui pe oricine”. Nici să nu presupunem că profeția a fost dată numai pentru a satisface curiozitatea legată de viitor. Obiectivul ei evident este de a--l face pe copilul consacrat al lui Dumnezeu familiar cu planurile Tatălui său, pentru ca în acest fel să-și înroleze interesele și simpatia în aceste planuri, și să i se permită să privească atât prezentul cât și viitorul din punctul de vedere al lui Dumnezeu. Când astfel este interesat în lucrarea Domnului, el poate servi atât cu spiritul cât și cu înțelegerea; nu numai ca un serv, ci și ca un fiu și moștenitor. Revelând acestora ceea ce va fi, contracarează influența a ceea ce este acum. Efectul studiului atent nu poate fi altfel decât întăritor pentru credință și stimulator pentru sfințenie.

Vol. I, pag. 20, par. 2, până la pag. 21, par. 1:

Cei care se vor întoarce de la simplele speculații ale oamenilor și-și vor dedica timpul pentru cercetarea Scripturilor, neexcluzând rațiunea, pe care Dumnezeu ne invită s-o folosim (Isaia 1:18), vor afla că un binecuvântat curcubeu al făgăduinței se întinde pe cer. Este o greșeală a presupune că aceia fără credință și fără îndreptățirea care urmează credinței ar putea înțelege clar adevărul: nu este pentru ei. Psalmistul spune: „Lumina îadevărulș este semănată pentru cel drept” (Psalmul 97:11). Pentru copilul lui Dumnezeu se dă o candelă care risipește mult din întunericul de pe cărarea lui. „Cuvântul Tău este o candelă pentru picioarele mele și o lumină pe cărarea mea” (Psalmul 119:105). Dar numai „cărarea celor drepți este ca lumina strălucitoare, care merge mereu crescând până la miezul zilei” (Proverbe 4:18). În realitate, nu este nici unul drept, „nici un om drept, nici unul măcar” (Romani 3:10); clasa la care se face referire aici este „îndreptățită prin credință". Numai această clasă are privilegiul să umble pe cărarea care strălucește tot mai mult — să vadă nu numai dezvăluirea prezentă a planului lui Dumnezeu, dar și lucrurile viitoare. Este adevărat că deși cărarea fiecărei persoane credincioase este strălucitoare, totuși aplicarea specială a acestei declarații este la cei drepți (îndreptățiți) ca o clasă. Patriarhii, profeții, apostolii și sfinții trecutului și prezentului au umblat în lumina ei crescândă; și lumina va continua să crească dincolo de prezent — „până la miezul zilei". Este o singură cărare continuă, și acea lumină continuă și crescândă este Mărturia Divină, luminând pe măsură ce devine cuvenită.

De aceea, „Voi, cei drepți, bucurați-vă în Domnul”, așteptând împlinirea acestei făgăduințe. Mulți au atât de puțină credință încât nu caută mai multă lumină, și din cauza necredincioșiei și lipsei lor de preocupare se permite ca ei să stea în întuneric, în timp ce ar fi putut umbla în lumina crescândă.

R 1719, col. 1, par. 8:

În textul de mai sus (1 Ioan 5:4), apostolul Ioan arată singura putere care poate stimula suficient întreaga noastră ființă și tărie pentru îndurarea răbdătoare a încercării, chiar până la sfârșit. Acea putere biruitoare este credința. „Și”, zice apostolul, „credința este siguranță cu privire la cele nădăjduite, convingere cu privire la lucrurile care nu se văd”. Credința nu este numai ceea ce crezi, cunoștință, ci este cunoștință aplicată, asimilată, însușită — făcută parte din obiceiul nostru de a gândi, o bază pentru acțiunile noastre și un imbold pentru toate energiile noastre. Astfel de credință este puterea biruitoare pe care trebuie să o avem toți cei care vrem să alergăm cu succes alergarea pentru premiul chemării noastre de sus și să fim biruitori.

R 2411, col. 1, par. 5:

Cea mai importantă lecție din această perioadă de școală este Credința: credința cu care am ajuns să fim ai Domnului și am intrat în școala Lui trebuie să crească. Și credința noastră poate crește numai prin cunoștință (nu ne referim la cunoștința lumească, învățătura lumească), cunoștința Domnului — a metodelor Sale, a planului Său, a caracterului Său. Astfel trebuie să studiem bine cuvintele și purtarea generală a Învățătorului nostru, precum și providențele Sale sau instrucțiunile private, pentru noi individual — interpretându-le pe acestea întotdeauna prin cuvintele Sale. Mare parte din ceea ce am acceptat la început prin credință (în privința bunătății și înțelepciunii Domnului) va deveni treptat cunoștință: dând o bază pentru încă mai mari lungimi și lățimi ale credinței, precum și mai mare iubire și apreciere a Răscumpărătorului nostru.

6. Cum este credința „darul lui Dumnezeu”?

Efeseni 2:8 „Căci prin har sunteți mântuiți, prin credință. Și aceasta nu vine de la voi, ci este darul lui Dumnezeu.”

R 2286, col. 2, par. 2:

Un text foarte neînțeles în privința harului este cel folosit ca titlu pentru acest articol, și anume, „Prin har sunteți mântuiți ... și aceasta nu vine de la voi, ci este darul lui Dumnezeu” (Efes. 2:8). Ideea eronată dată de mulți este că credința noastră nu este a noastră proprie, nu din voia noastră proprie, ci o împărtășire, un dar de la Dumnezeu. Desigur, într-un sens fiecare dar și binecuvântare de care ne bucurăm sunt indirect dacă nu direct de la Dumnezeu; „Orice ni se dă bun și orice dar desăvârșit este de sus, coborându-se de la Tatăl luminilor” (Iac. 1:17). Dar înțelegerea potrivită a cuvintelor apostolului, credem noi, este aceasta: Mântuirea ne este oferită prin harul lui Dumnezeu și nu printr-un merit personal din partea noastră; și chiar dacă mântuirea ne este oferită ca răsplată a credinței (inclusiv ascultarea credinței adevărate), totuși noi nu putem să ne lăudăm nici chiar în privința credinței noastre ca și cum ea ar fi meritat favoarea Domnului — căci credința noastră este de asemenea ceva ce este rezultatul indirect al providenței divine; sunt alții în lume, milioane, care ar putea exercita tot atâta credință ca noi dacă ar fi fost favorizați de Dumnezeu cu tot atâta lumină, informație, cunoștință, ca bază a credinței: ca atare, credința noastră nu trebuie considerată ca o stare meritorie, ci trebuie să fim recunoscători lui Dumnezeu pentru ea, pentru că împrejurările și condițiile care au făcut posibil ca noi să exercităm credință sunt prin harul Său.

R 2811, col. 1, par. 2-4:

Întrebare: Întotdeauna am considerat că credința este ceea ce fiecare persoană trebuie să exercite și să dezvolte personal, dar după Romani 12:3 („Prin harul care mi-a fost dat, eu spun fiecăruia dintre voi să nu aibă despre sine gânduri înalte, mai presus de ceea ce se potrivește, ci să aibă gânduri cumpătate despre sine, potrivit cu măsura de credință pe care Dumnezeu a împărțit-o fiecăruia.”) ar părea că aceasta este ceea ce primim, într-o măsură cel puțin, de la Dumnezeu. Poate Dumnezeu împărți ceva ce El însuși nu are? În ce fel, atunci, ne dă Dumnezeu o măsură de credință? După ce Dumnezeu ne-a spus un adevăr în Cuvântul Său, nu este oare o chestiune care depinde de noi dacă avem sau nu încredere în El — dacă avem credință în El? „Credința vine din cele auzite, iar cele auzite prin Cuvântul lui Dumnezeu.”

Răspuns: Cuvântul redat aici „credință” (Rom. 12:3) vine de la grecescul pistis, altfel tradus fidelitate, siguranță. Cum spui tu, noi avem mult de-a face cu credința și cu siguranța noastră și exercităm o anumită credință chiar înainte de a fi concepuți de spirit, altfel n-am putea fi îndreptățiți prin credință, pentru că îndreptățirea noastră precede prezentarea noastră ca jertfe vii, și acceptarea și conceperea noastră de spirit sfânt. Această măsură de credință este evident a noastră, dar după ce am primit din spiritul Domnului, credința noastră poate crește nespus, așa încât vom fi în stare să umblăm prin credință și nu prin vedere — să acceptăm lucrurile care nu se văd și să sacrificăm pentru ele lucruri care sunt văzute și sunt vremelnice. În mod potrivit se poate spune că atitudinea care ne permite să primim mesajul de har al lui Dumnezeu spre îndreptățire este toată de la Dumnezeu, în sensul că toate binecuvântările noastre sunt de sus — „orice ni se dă bun și orice dar desăvârșit”. Dar este în mod special adevărat că credința în lucrurile spirituale pe care o dezvoltăm după ce suntem concepuți de spirit sfânt, este rezultatul instruirii divine; după cum este scris: „Toți vor fi învățați de Domnul”, și credința care îi va ajuta pe consacrați să iasă biruitori nu este doar credința naturală cu care au pornit și cu care s-au prins de Domnul și de îndreptățire, ci o realizare mai înaltă a credinței, rezultatul învățării lor de către Domnul prin Cuvântul Său și prin providența Sa.

În textul în discuție, gândirea noastră cumpătată trebuie să depindă de timpul în care am fost sub instruirea Domnului și de gradul de atenție pe care am acordat-o învățării lecțiilor intenționate pentru creșterera credinței noastre. Despre această dezvoltare se vorbește în Scripturi că este un „dar”, precum și un „rod” al spiritului lui Dumnezeu din noi, de asemenea este „lucrarea” lui Dumnezeu, fiindcă prin adevărul și providențele Sale El lucrează în copiii Săi, nu numai să voiască, dar și să facă buna Sa plăcere — El lucrează în noi credință, speranță, bucurie, pace, iubire și toate harurile pe care El le aprobă; și dacă vom fi ascultători de învățătura și conducerea Sa, El va completa în cele din urmă lucrarea și vom fi asemănări ale iubitului Său Fiu, Domnul nostru, și comoștenitori cu El.

7. Este credința în Cristos necesară pentru mântuire?

Fapte 4:10-12 „S-o știți toți și s-o știe tot poporul lui Israel: omul acesta se înfățișează înaintea voastră pe deplin sănătos în Numele lui Isus Hristos Nazarineanul, pe care voi L-ați răstignit, dar pe care Dumnezeu L-a înviat dintre cei morți. El este „Piatra lepădată de voi, zidarii, care a ajuns să fie pusă în capul unghiului”. În nimeni altul nu este mântuire, căci nu este sub cer alt Nume dat oamenilor, în care trebuie să fim mântuiți.”

Ioan 3:16 „Fiindcă atât de mult a iubit Dumnezeu lumea, că a dat pe singurul Său Fiu, pentru ca oricine crede în El să nu piară, ci să aibă viața veșnică.”

Ioan 3:36 „Cine crede în Fiul are viața veșnică; dar cine n-ascultă de Fiul nu va vedea viața, ci mânia lui Dumnezeu rămâne peste el.”

Vol. I, pag. 102, par. 3:

Dar Biblia, care este plină de spirit misionar, nu învață că sunt câteva căi de mântuire — o cale prin credință, alta prin fapte și alta prin ignoranță. Nici nu învață doctrina dezonorantă de Dumnezeu, a fatalismului. În timp ce arată că orice altă ușă a speranței este închisă pentru neamul omenesc, ea deschide larg această singură ușă și vestește că oricine vrea poate intra în viață; și arată că toți cei care nu văd sau nu apreciază acum privilegiul binecuvântat al intrării, la timpul cuvenit vor fi aduși la cunoștință și apreciere depline. Singura cale prin care cineva din omenirea condamnată poate veni la Dumnezeu, și toți pot veni, este nu prin fapte meritorii, nici prin ignoranță, ci prin credință în sângele scump al lui Cristos, care ridică păcatul lumii (1 Petru 1:19; Ioan 1:29). Aceasta este Evanghelia, vestea bună de mare bucurie, „care va fi pentru tot poporul”.

R 2220 — „Este necesară credința în Cristos?” Vezi articolul la pag. 24.

8. Care este rezultatul imediat al credinței în Cristos în timpul Veacului Evanghelic?

Romani 5:1 „Deci, fiindcă am fost îndreptățiți prin credință, avem pace cu Dumnezeu, prin Domnul nostru Isus Hristos.”

Vol. I, pag. 231, par. 4:

Pașii Bisericii spre glorie sunt la fel cu cei ai Conducătorului și Domnului ei, care „ne-a lăsat un exemplu, ca să călcăm pe urmele Lui” — cu excepția că Biserica pornește de pe un plan mai jos. Domnul nostru, după cum am văzut, a venit în lume pe planul perfecțiunii umane, N, în timp ce noi toți din rasa adamică suntem pe un plan mai jos, R — planul păcatului, imperfecțiunii și vrăjmășiei cu Dumnezeu. Primul lucru necesar pentru noi este deci să fim îndreptățiți și astfel să ajungem pe planul N. Cum se realizează aceasta? Prin fapte bune? Nu; păcătoșii nu pot face deloc fapte bune. Noi nu ne-am putut recomanda pe noi înșine lui Dumnezeu, așa că „Dumnezeu Își arată dragostea Sa față de noi prin faptul că, pe când eram noi încă păcătoși, Hristos a murit pentru noi” (Romani 5:8). Așadar, condiția pe baza căreia ajungem pe planul îndreptățirii sau perfecțiunii umane este că Cristos a murit pentru păcatele noastre, ne-a răscumpărat și ne-a ridicat „prin credința în sângele Lui” pe planul perfect de pe care am căzut prin Adam. Suntem îndreptățiți îridicați pe planul Nș prin credință. Și „fiindcă am fost îndreptățiți prin credință, avem pace cu Dumnezeu” (Romani 5:1) și nu mai suntem socotiți de Dumnezeu ca vrăjmași, ci ca fii umani îndreptățiți, pe același plan cu Adam și cu Domnul nostru Isus, cu deosebirea că ei au fost în realitate perfecți, în timp ce noi suntem numai socotiți de Dumnezeu astfel. Această îndreptățire socotită o realizăm prin credința în Cuvântul lui Dumnezeu care spune: „Voi sunteți „cumpărați”, „răscumpărați”, „îndreptățiți fără plată". Noi stăm în fața lui Dumnezeu fără vină, fără pată și sfinți, în hainele dreptății lui Cristos atribuite nouă prin credință. Ca să poată purta pentru noi pedeapsa noastră, El a consimțit să I Se impute Lui păcatele noastre și a murit pentru noi ca și când El ar fi fost păcătosul. Prin urmare, dreptatea Lui este atribuită tuturor celor care acceptă răscumpărarea Lui și aduce cu ea toate drepturile și binecuvântările posedate la început, înainte de a intra păcatul. Ea ne restabilește la viață și la legătură cu Dumnezeu. Prin exercitarea credinței putem avea imediat această legătură, iar viața și o mai deplină legătură și bucurie sunt asigurate — la „timpul potrivit” al lui Dumnezeu.

R 2651, col. 2, par. 5, până la pag. 2652, col. 1, par. 1:

Și acum vedem sensul cuvintelor Domnului nostru, din versetul 29 îIoan 6ș: „Aceasta este lucrarea lui Dumnezeu îlucrarea care I-ar plăcea lui Dumnezeuș, ca voi să credeți în Acela pe care El L-a trimis”. Există o lucrare legată de credință — nu o lucrare cu mâinile noastre, ci o lucrare cu mintea și cu inima noastră: și nici o lucrare pe care am putea-o face cu mâinile n-ar fi atât de acceptabilă în ochii Domnului ca aceasta. Într-adevăr, când ne dăm seama că în starea noastră decăzută și imperfectă este imposibil să facem ceva perfect, când ne amintim și aceea că Dumnezeu este perfect, că toate lucrările Sale sunt perfecte și de aceea nu poate fi în armonie cu imperfecțiunea, sau cu vreun grad de păcat, putem ușor vedea că cele mai bune lucrări pe care I le-am putea oferi în afară de credință ar fi inacceptabile.

Dar Dumnezeu a propus să facă o lucrare mare pentru noi — El a făcut acea lucrare prin faptul că a dat un Răscumpărător, prin care a fost plătit prețul de răscumpărare pentru rasa noastră: și acum Dumnezeu poate fi drept și totuși să îndreptățească pe cel care crede în Isus. Ca atare, deși nici o lucrare pe care o putem noi face n-ar putea fi acceptată de către Domnul atâta vreme cât suntem sub condamnare, totuși El poate, prin propria Sa prevedere, să ne accepte credința în Cristos și să ne îndreptățească prin acea credință: aceasta, prima lucrare pe care o putem face, este prin urmare ceea ce cere Dumnezeu. El nu va accepta nici o altă lucrare decât dacă este precedată de aceasta și dacă este bazată pe aceasta. O, dacă toți și-ar putea da seama de importanța credinței în ochii Domnului! „Fără credință este cu neputință să fim plăcuți lui” Dumnezeu, și cu cât exercităm mai multă credință, cu atât Îi suntem mai plăcuți; nu credulitate, nu să credem ceva ce n-a spus Dumnezeu, nu să credem în propriile noastre imaginații sau în cele ale oamenilor, ci o credință în ceea ce a spus Dumnezeu și o încredere fermă, sigură în ea: aceasta este acceptabilă pentru Dumnezeu și devine pentru toți cei care o exercită temelia sau baza îndreptățirii, și anume, „fiindcă am fost îndreptățiți prin credință, avem pace cu Dumnezeu prin Domnul nostru Isus Hristos”. Rom. 5:1.

Domnul n-a discutat aici pasul în continuare spre chemarea de sus a acestui Veac Evanghelic; ca atare nici noi nu-l discutăm. El Se ocupă numai de primul pas necesar pentru apropierea de Dumnezeu — îndreptățirea. Lucrul necesar pentru îndreptățire este acceptarea lui Cristos ca Pâinea Vieții — care trebuie să fie precedată de înțelegerea că noi nu avem viață în noi înșine, căci moartea a trecut asupra întregii noastre rase prin încălcarea tatălui Adam; și că Domnul Isus a fost făcut trup pentru a putea acoperi pedeapsa care a fost asupra tatălui Adam și astfel asupra rasei; și că acum, prin urmare, oricine acceptă acest har liber al lui Dumnezeu în Cristos, oricine își însușește meritul sacrificiului lui Cristos, prin aceasta mănâncă, se împărtășește din marile beneficii și binecuvântări prevăzute de Dumnezeu în Cel Uns, care Și-a dat viața pentru viața lumii, un preț de răscumpărare. Oricine acceptă mental acest fapt și se hrănește cu el în inima sa, este ilustrat ca hrănindu-se din carnea Fiului Omului — împărtășindu-se din drepturile umane, privilegiile și binecuvântările restabilirii îsau în acest veac din îndreptățireș prevăzute în El.

9. Cum este Isus „Căpetenia și Desăvârșirea credinței noastre”?

Evrei 12:2 „Privind țintă la Isus, Căpetenia și Desăvârșirea credinței noastre, care, pentru bucuria care-I era pusă înainte, a suferit crucea, a disprețuit rușinea și stă la dreapta scaunului de domnie al lui Dumnezeu.”

R 1830, col. 1, par. 1:

Cel care prin exemplul și învățătura Sa a inspirat credința noastră, o va sfârși, o va desăvârși, dacă noi continuăm să urmăm îndrumarea Sa. El ne va stabili, ne va întări, ne va fixa așa încât să nu putem fi mișcați; și în final ne va prezenta înaintea Sa ca o „Biserică slăvită, fără pată, fără încrețitură sau altceva de felul acesta”. De asemenea ne va desăvârși prin experiențele actuale pentru funcția noastră ca „preoțime împărătească”, așa cum a fost și El „desăvârșit prin suferință” pentru funcția Sa de Mare Preot.

10. Este necesară o mărturisire simplă a credinței?

Romani 10:10 „Căci cu inima ta crezi și ești îndreptățit și prin mărturisirea cu gura ajungi la mântuire.”

R 2632, col. 2, par. 2, 3:

Totuși, o mărturisire publică simplă este necesară pentru a demonstra care sunt „prunci” în Cristos — pentru a-i deosebi pe aceștia de „copiii acestei lumi”. Dar această mărturisire trebuie să fie foarte simplă — așa încât și cel mai mic să o poată înțelege și susține pe deplin ca a lui proprie. (1) Ea trebuie să declare credința în Cristos ca Mântuitor personal: că El a fost trimis de Tatăl și Și-a dat viața ca preț de răscumpărare pentru toată omenirea. (2) Acceptarea personală a Lui ca Mântuitor personal și o hotărâre de a părăsi păcatul. (3) Deplină consacrare de a fi urmaș al lui Isus în orice privință și de a-și da chiar viața în serviciul Lui. Oricine nu poate mărturisi acestea să nu fie socotit deloc „prunc” în Cristos, nici să nu fie hrănit ca atare, nici să nu se aștepte de la el să crească în Cristos în toate lucrurile.

Putem oare aștepta ca Biserica nominală să urmeze acest program — sau ca vocea lui Independent (o publicație religioasă prestigioasă, n. t.) să fie mai puternică decât a noastră în realizarea acestor condiții? Nicidecum. Bisericismul conține prea multă „neghină” și nu destul „grâu” pentru ca astfel de sugestii să facă vreo impresie. Curând acesta va cădea în marele timp de necaz; și nu trebuie să așteptăm un aranjament general mai bun până când se va stabili Împărăția. Atunci aceasta se va aplica, nu la Biserica aleasă și glorificată, ci la clasa Restabilirii, care se va dezvolta atunci. Fapte 3:19-21.

R 2647, col. 1, par. 5:

Standardul nostru de ortodoxie, așa cum se aplică, nu la secte ci la creștini, personal, recunoaște ca fiind corecți și sănătoși în doctrină pe toți cei care recunosc următoarele puncte: (1) Că prin natură este un membru al rasei decăzute, condamnate, și ca atare este un copil al mâniei întocmai ca alții, și pe drept sub sentința condamnării divine. (2) Că Cristos a murit pentru cei nelegiuiți, pentru Adam și pentru toată rasa condamnată, și de aceea Dumnezeu poate fi acum drept prin aceea că-l îndreptățește pe el și pe toți cei care cred în Isus. (3) Că această îndreptățire este baza consacrării sale depline în sacrificiu de sine, și că astfel și-a devotat totul Domnului, în schimbul unei părți în Împărăția Milenară pe care Domnul a promis-o tuturor acestor „biruitori”. Apoc. 2:26; 3:12, 21.

R 3071, col. 2, par. 3, 4, până la pag. 3072, col. 1, par. 1:

Care deci este acest mesaj ce poate fi auzit astfel cu urechea și recunoscut cu ochiul credinței? Atât profetul cât și apostolul declară că este posibil ca noi să avem această mântuire, o putere prezentă întotdeauna înlăuntrul nostru, în inimile noastre și în gurile noastre. Apostolul declară că ceea ce a profețit Moise este Evanghelia pe care el a propovăduit-o, pe care noi am primit-o; adică, mărturisirea Domnului cu gura noastră și credința în El în inima noastră.

Este demn de remarcat că atât profetul Moise cât și apostolul Pavel declară chestiunea în același mod; întâi a mărturisi cu gura, apoi a crede în inimă. Nici această formă a declarației nu este probabil accidentală. Mărturisirea cu gura este prima dovadă exterioară dată despre o credință în inimă; și într-adevăr pare să fie o parte a aranjamentului divin că toată mărturisirea adevărului este necesară pentru o apreciere deplină a lui. Este adevărat, noi nu putem mărturisi cum se cuvine ceea ce nu credem; dar mărturisirea este necesară pentru extinderea, lărgirea, completarea credinței în inimă. Oricine crede că lumina pe care a primit-o în inima sa poate fi menținută fără o mărturisire publică a ei se înșală, și de aceea avem declarația: „Căci cu inima ta crezi și ești îndreptățit și prin mărturisire cu gura ajungi la mântuire”. Dreptatea începută prin credință nu poate continua și ajunge la completarea ei, care înseamnă mântuire veșnică, numai dacă este însoțită de faptele credinței, dintre care foarte proeminentă este mărturisirea cu buzele.

Am vrea să facem să se întipărească acest aspect al adevărului în tot poporul drag al Domnului de pretudindeni; dându-ne seama că mulți sunt slabi, firavi, neputincioși în sănătatea lor spirituală, din pricină că nu urmează îndrumarea Domnului — să declare curajos — și cât este posibil de înțelept și iubitor — ce lucruri mari a făcut Domnul pentru sufletele noastre. Nu este suficient să mărturisim prima binecuvântare primită, deși acest lucru este necesar înainte de a primi și altă binecuvântare. Dar fiecare binecuvântare când este primită să fie prompt mărturisită, spre lauda Celui care ne-a chemat din întuneric la lumina Sa minunată. Aceasta este legea dezvoltării spirituale. Aceasta este porunca pentru israelitul spiritual. Dacă el nu este ascultător, ceea ce a fost aproape, în inima și în gura sa, curând va fi departe — ochiul înțelegerii sale va înceta să vadă clar, urechea credinței va înceta să distingă clar, și treptat se va depărta tot mai mult de privilegiile glorioase pe care le avem ca Noi Creaturi în Cristos sub Noul Legământ.

11. Este sentimentul o parte esențială a credinței?

R 1443 — „Credința și sentimentele”:

Sentimentele nu trebuie confundate niciodată cu credința, totuși există legătură între sentimentele sfinte și credință, la fel cum este între rădăcină și floare. Credința este permanentă, întocmai cum rădăcina este întotdeauna în pământ. Sentimentele sunt întâmplătoare și au timpurile lor. Întocmai cum rădăcina sau bulbul nu odrăslește întotdeauna tulpină verde și flori frumoase, tot așa credința nu produce întotdeauna extazul sentimentelor. Credința noastră poate fi tot așa de puternică atunci când suntem deprimați, ca și atunci când suntem plini de bucurie. Când simțim calamitățile războiului, durerile bolii și greutatea sărăciei, sentimentele noastre scad la zero, în timp ce credința poate fi tot așa de fermă ca granitul care stă la temelia munților ce se înalță până la nori. Să nu măsurăm iubirea și puterea lui Dumnezeu prin sentimentele noastre. Soarele strălucește tot atât de clar în cea mai întunecoasă zi ca și în cea mai luminoasă: deosebirea nu este la soare, ci la norii care sunt între noi și soare. Tot așa, Dumnezeu ne iubește și când nu vedem strălucirea feței Sale, ca și când o vedem.

Un lucru pe care-l învățăm prin experiența creștină este că măsurile scăzute ale sentimentelor sunt mai bune pentru viața obișnuită decât exaltarea. Dumnezeu ne trimite ploaia Sa în picături blânde, altfel plantele fragede și florile delicate s-ar rupe în bucăți. Dacă credința noastră este fondată pe statornicia lui Dumnezeu, viața noastră creștină și iubirea noastră vor curge constant ca un râu adânc, neafectată ușor de o rafală rece, nici oprită de deprimări. Moise n-a fost stăpânit de sentimente când a stat la malul Mării Roșii, nici Avraam când l-a oferit pe Isaac, nici Israel când a înconjurat Ierihonul șapte zile. Să avem credință în Dumnezeu, să mergem înainte pe această linie și vom avea biruința. Selecție

12. Explicați deosebirea între credință ca bază a îndreptățirii și credință ca rod al Spiritului.

Vol. VI, pag. 688-692 — „Credința, un rod al Spiritului și o parte a moștenirii prezente a Noii Creații.” Vezi fragmentul la pag. 26.

13. Ce este „lupta bună a credinței”?

1 Tim. 6:12 „Luptă-te lupta cea bună a credinței, apucă viața veșnică la care ai fost chemat și pentru care ai făcut acea frumoasă mărturisire înaintea multor martori.”

R 2309 — „Lupta creștinului”, primele șase paragrafe. Vezi fragmentul la pag. 29.

R 2312, subtitlul „O luptă bună a credinței”:

Textul nostru (1 Tim. 6:12) numește această luptă bună o luptă a credinței, și în mod foarte potrivit; este o luptă a credinței în toate privințele.

(1) Este o luptă sub un conducător nevăzut și împotriva unui vrăjmaș nevăzut: numai cu ochiul credinței recunoaștem pe Căpetenia mântuirii noastre și numai prin Cuvântul Său recunoaștem pe conducătorul viclean care ni se împotrivește.

(2) Păcatul este recunoscut prin simțul nostru moral; la fel și dreptatea. Prin credință acceptăm Cuvântul lui Dumnezeu și prin instrucțiunile acelui Cuvânt învățăm că anumite căi ale gândului, cuvântului și faptei sunt drepte în ochii Lui, potrivite standardului Său, iar alte căi ale gândului, cuvântului și faptei sunt de aceea greșite; ca atare noi acceptăm aceste concluzii prin credință în Cuvântul Său — revelația pe care ne-a dat-o Dumnezeu.

(3) Noi luptăm pentru o libertate și o glorie despre al căror adevăr nu avem cunoștință, decât dacă îl acceptăm prin credință.

(4) Dumnezeu a promis lucruri nespus de mari și scumpe celor care-L iubesc — care-L iubesc așa încât să-și dea viața în serviciul Lui. Noi vedem cununa vieții și-L vedem pe Domnul slavei, cu ochiul credinței, nu altfel.

(5) Lucrurile care sunt văzute cu ochiul natural caută să ne influențeze contrar mersului nostru, caută să ne influențeze să nu ne dăm viața, să nu cultivăm spiritul smereniei, blândeții, răbdării, iubirii, ci dimpotrivă, să cultivăm spiritul egoismului, ambiției, mândriei și lăcomiei, spiritul lumii. De aceea, numai când suntem în stare să avem credința pe care o inspiră Dumnezeu vom fi în stare să luptăm lupta cea bună.

Având în vedere aceste lucruri, vedem ce punct important este credința. Dacă nu o avem, nu putem ieși biruitori niciodată. Și credința implică ceva cunoștință pe care aceasta să se poată baza, ceva făgăduințe pe care să se poată construi. Pe acestea le avem în marea și minunata revelație divină. Înseamnă, prin urmare, că nu este destul să ne înrolăm în armata Domnului, ci este necesar să mergem în sala de arme — Cuvântul — și acolo cu trudă să îmbrăcăm toată armătura pe care El a dat-o. Și oricine nu urmează această cale, nu urmează calea îndrumată de Căpitan și sigur nu va reuși în bătălie. Nu trebuie însă să gândim că armătura este tot ce este necesar. Este adevărat, adevărurile doctrinare în privința planului divin și a voinței divine cu privire la noi sunt absolut esențiale pentru victoria noastră: dar îmbrăcarea armăturii nu este totul și nu asigură victoria. După ce am îmbrăcat armătura, este necesar să luptăm, în privința celor pe care tocmai le-am examinat, chiar până la moarte. Să nu facem, prin urmare, nici greșeala de a încerca să luptăm fără armătură, nici greșeala la fel de gravă de a îmbrăca armătura și a neglija să luptăm.

14. Cum să luptăm lupta cea bună?

R 1859, col. 1, par. 6, până la sfârșitul articolului intitulat „Treji, veghetori, statornici”. Vezi fragmentul la pag. 27.

R 2311, col. 2, par. 4:

Trebuie să luptăm lupta bună a credinței îndepărtând de la noi și scoțând complet din inima noastră și din dispoziția noastră orice „iuțime, mânie, defăimare”, invidie, ceartă, amărăciune — fapte ale cărnii și ale diavolului — „ducând până la capăt sfințirea în frică de Dumnezeu”; și să ajutăm pe confrații noștri soldați să facă același lucru. Și trebuie să ridicăm sus steagul regal al Domnului nostru, purtând numele Lui și legea Lui, și nu un steag al nostru sau uneltirile altor oameni.

Și trebuie să ajutăm la ridicarea acestui stindard al Domnului înaintea tuturor celor care doresc sincer să fie ai Lui și care din greșeală au intrat în corpuri de armată greșite. Trebuie să fim viteji, căutând să-i eliberăm de înșelările marelui vrăjmaș, care caută astfel să-i prindă din nou în capcană și să-i lipsească de libertatea cu care Cristos i-a făcut liberi, și să-i aducă sub un jug al robiei sectare, care ar fi cel mai bun după jugul păcatului și al superstiției grosolane. Făcând astfel, nu dăm în vânt, nu batem numai cu ciocanul în masa amvonului, nici nu strigăm la colțurile străzilor fără nici un rost, până răgușim; ci, asemenea apostolului, căutăm să fim șireți, ca să putem aduce astfel adevărul în atenția celor pe care inamicul nostru cel șiret caută să-i prindă în cursă. Șiretenia noastră va fi în vederea libertății lor, în timp ce șiretenia lui este în vederea înrobirii lor. În această privință, Învățătorul nostru i-a sfătuit pe soldații Săi: „Fiți prudenți ca șerpii și fără răutate ca porumbeii”.

R 2312, col. 2, subtitlul „Cinci puncte importante”:

Căpetenia noastră ne încurajază să avem credință în El și în făgăduințele Sale de sprijin, asigurându-ne că nu ne va lăsa, nici nu ne va părăsi; că va fi cu noi în șase necazuri și în al șaptelea nu ne va părăsi; și că El este din belșug capabil și dispus să facă așa încât toate lucrurile să lucreze împreună spre binele celor care-L iubesc pe Dumnezeu — al celor chemați potrivit scopului Său. El declară: „Ceea ce câștigă biruința asupra lumii este credința noastră”. Preaiubiților, să ne asigurăm de aceste lucruri:

(1) Că ne-am înrolat — ne-am consacrat deplin ca să ascultăm de Căpetenia mântuirii noastre.

(2) Că noi căutăm să ne supunem instrucțiunilor Sale și să îmbrăcăm toată armătura pe care El ne-a dat-o.

(3) Că luptăm — împotrivindu-ne sângelui și cărnii, luptând împotriva păcatului în toate formele sale diferite.

(4) Că suntem loiali Domnului și tuturor celor care sunt ai Lui, oriunde ar fi ei, că suntem dispuși și pregătiți să „ne dăm viața pentru frați” — să-i ajutăm, să-i încurajăm, în micile acte de serviciu, precum și în chestiunile mai mari.

(5) Că ținem minte că nu putem avea nici o victorie decât dacă păstrăm credința — încrederea în Domnul ca Răscumpărătorul nostru, în grija Sa față de noi și în bunăvoința și capacitatea Sa de a ne ajuta. Așa, și numai așa, vom ieși biruitori și mai mult decât biruitori prin Cel care ne-a iubit și ne-a cumpărat cu sângele Său prețios; Lui, și lui Dumnezeu Tatăl nostru, veșnic să Le fie laudă și mulțumire.

„Mulțumiri fie aduse lui Dumnezeu, care ne dă biruința prin Domnul nostru Isus Hristos.” 1 Cor. 15:57.

R 2770, col. 2, par. 5:

Sfatul apostolului Petru în privința felului în care poporul Domnului trebuie să-l întâmpine pe Adversar sugerează că acestora li se va da într-un fel sau altul posibilitatea să-l recunoască. El spune: „Împotriviți-vă lui tari în credință”. Aceste cuvinte sugerează că pentru a ne împotrivi trebuie să avem credință — credința care are încredere în Dumnezeu; credința care a dus la consacrare pe altarul Domnului, chiar până la moarte; credința care nu ia înapoi sacrificiul sub nici un motiv, ci care se delectează să-l vadă consumându-se și care se bucură, sperând ca prin aceasta să aibă parte de slava care va urma. Iuda 3; Rom. 8:17, 18.

15. Pentru cine și împotriva cui luptăm?

Filip. 2:12 „Astfel, deci, preaiubiții mei, după cum totdeauna ați ascultat, nu numai în prezența mea, dar acum și mai mult în absența mea, duceți până la capăt mântuirea voastră, cu frică și cutremur.”

1 Ioan 3:16 „Noi am cunoscut dragostea, prin aceea că El Și-a dat viața pentru noi; și noi trebuie să ne dăm viața pentru frați.”

Efes. 6:12 „Căci lupta noastră nu este împotriva sângelui și cărnii, ci împotriva căpeteniilor, împotriva domniilor, împotriva stăpânitorilor acestor întunecimi, împotriva duhurilor răutății în locurile cerești.”

R 2309 — „Lupta creștinului”, până la pag. 2310, col. 2, par. 1. Vezi fragmentul la pag. 29.

Vol. VI, pag. 599-658:

STUDIUL XV

VRÂJMAȘII ȘI ATACURILE ÎMPOTRIVA NOII CREAȚII

„Omul cel vechi” — Lumea ca vrăjmaș al Noii Creații — Marele Adversar — El a fost mincinos și ucigaș de la început — Asociații lui Satan la rău — Legiuni de demoni — Cum este perpetuată prima minciună a lui Satan — Știința Creștină și Teosofia — „Lupta noastră nu este înumaiș împotriva sângelui și cărnii” —Slujirea răului — Atacurile din partea Adversarului — „Rugăciunea credinței va vindeca pe cel bolnav” — „Dacă Satan scoate afară pe Satan”, împărăția lui cedează — Iubiți dreptatea — Urâți nelegiuirea — Marcu 16:9-20 — Biserica nominală ca adversar al Noii Creații — Armătura lui Dumnezeu

(Vezi textul în Vol. VI.)

16. Ce înseamnă „a umbla prin credință”?

2 Cor. 5:7 „Pentru că umblăm prin credință, nu prin vedere.”

Vol. VI, pag. 631, par. 2, 3:

Faptul este că interesele reale ale Noii Creații, starea și interesele lor fizice sunt adesea opuse. Profetul David, vorbind pentru ei declară: „Până când n-am fost adânc mâhnit, rătăceam”. Noile Creaturi — nu corpurile lor muritoare — sunt fiii reali ai lui Dumnezeu; de fapt, după cum am văzut deja, Dumnezeu a făcut din sacrificarea cărnii (chiar după ce ea a fost îndreptățită) o condiție care precedă conceperea sau acceptarea noastră. Acesta n-a fost cazul cu Israelul trupesc, ale cărui favoruri fizice și binecuvântări pământești etc. au simbolizat termenii și condițiile care vor predomina în timpul Veacului Milenar, când vor stăpâni Împăratul antitipic și Împărăția antitipică. Exod. 15:26; Lev. 26:3-15; Deut. 28:1-14.

Dimpotrivă, o parte importantă a încercării Noilor Creaturi în privința lucrurilor pământești trebuie să constituie „umblarea prin credință, nu prin vedere”. Da, mai mult de atât — trebuie să sufere persecuție, trebuie să practice negarea de sine, trebuie să fie priviți ca înșelători, măcar că spun adevărul; ca neavând nimic, deși de fapt posedă (prin credință) toate lucrurile; ca neînțelepți, deși de fapt înțelepți față de Dumnezeu. Atât de mult să fie astfel, încât descrierea profetică a Învățătorului trebuie să fie în mare măsură aplicabilă la toți care urmează îndeaproape în urmele Sale, adică: „Noi am socotit că este pedepsit, lovit de Dumnezeu și smerit”. Profetul spune: „Pedeapsa care ne dă pacea era peste El, și prin rănile Lui suntem îca păcătoșiș vindecați”. Să nu uităm că vindecarea noastră, sau îndreptățirea, precedă acceptarea noastră ca membri ai corpului lui Cristos — membri ai Creației Noi; și că acceptarea noastră la acest plan mai înalt al stării de fii și de împreună moștenitori a fost pe condiția specială ca să „suferim cu adevărat cu El”, sau ca să „împlinim ce lipsește necazurilor lui Hristos”. Isa. 53:4, 5; Rom. 8:17; Col. 1:24.

R 2581, col. 1, par. 3, până la col. 2, par. 3:

Totuși, este bine să observăm că în timp ce „evanghelia” cuprinde toate binecuvântările precedente pentru omenire în general, ea aduce o binecuvântare mai devreme și mai mare pentru „turma mică”, ale cărei urechi sunt binecuvântate că aud și ai cărei ochi sunt binecuvântați că văd, mai înainte de lume. Pentru aceștia toate binecuvântările viitoare sunt anticipate — nu li-teral, ci prin credință, căci „umblăm prin credință, nu prin vedere”. Adevărata Biserică (ale căror nume sunt „scrise în ceruri”, Evrei 12:23) este nu numai îndreptățită prin credință și astfel socotită eliberată din captivitatea Păcatului și a morții, ci este în mod socotit și înviată cu Cristos, în mod socotit au devenit „creații noi” în Cristos, în mod socotit, sub Noul Legământ, nu mai sunt în carne, ci în spirit, și astfel socotiți de Dumnezeu și de asemenea astfel socoțiți unul de către altul, care de acum încolo se cunosc unul pe altul, nu după trup, ci după spirit — ca noi creaturi. 2 Cor. 5:16.

Aceștia au un văz nou, văzând cu ochiul credinței lucruri care nu sunt vizibile cu văzul natural. Ei sunt conduși în tot adevărul, pe măsură ce acesta este cuvenit; da, ei discern „lucrurile adânci ale lui Dumnezeu” fiindcă posedă spiritul lui Dumnezeu (1 Cor. 2:9, 10), văzând cu ochiul credinței lucruri pe care ochiul natural nu le-a văzut, auzind cu urechea credinței lucruri pe care urechea naturală nu le-a auzit, nici inima omului natural n-a ajuns să le conceapă sau să și le imagineze — lucrurile pe care Dumnezeu le are în păstrare pentru cei care-L iubesc și care-și manifestă iubirea și devotarea față de El și față de ai Lui. Ochii înțelegerii lor fiind deschiși, ei sunt făcuți capabili să „înțeleagă pe deplin, împreună cu toți sfinții, care este lărgimea, lungimea, adâncimea și înălțimea; și să cunoască dragostea lui Hristos, care întrece orice cunoștință îumanăș”. Efes. 3:19.

Deși această clasă specială nu este eliberată de rănile și imperfecțiunile corpului muritor în viața actuală, ci se cere în acesta ca și în alte lucruri să umble prin credință și nu prin vedere, totuși într-un sens al cuvântului ei sunt eliberați de aceste imperfecțiuni, fiindcă sub condițiile Noului Legământ ei au asigurarea Domnului că nici unele dintre neajunsurile și imperfecțiunile naturale și dintre slăbiciunile fizice nu sunt socotite de atunci încolo împotriva lor, poziția lor fiind în mod socotit aceea de noi creaturi, iar judecata lor în ochii Domnului fiind potrivit intențiilor inimii, și nu potrivit slăbiciunilor cărnii, care este socotită moartă.

Îndemnăm pe toți cei răscumpărați care au făcut un legământ cu Domnul, „un legământ prin jertfă”, să-și amintească de ce sunt socotiți ca membri botezați în corpul celui uns (Cristosului) — lucru prezentat aici clar de către Capul corpului nostru, și anume, că fiecare trebuie să fie propovăduitor al acestei Evanghelii și nu al altei Evanghelii. Să fim credincioși încă puțin, până când Marele Preot ne va califica pe deplin ca „preoțime împărătească” în slava Împărăției, pentru că atunci vom avea privilegiul împreună cu El să aducem omenirii toate binecuvântările minunate pregustate în Evanghelia Sa, pentru binecuvântarea tuturor familiilor pământului, cu o deplină posibilitate de a obține lumina adevărului și deplina libertate a fiilor lui Dumnezeu.

R 1798 — „Cel drept va trăi prin credință.” Vezi articolul la pag. 32.

Vol. VI, pag. 142, par. 2:

Expresia apostolului, „umblăm prin credință, nu prin vedere”, este aplicabilă la întreaga Biserică a acestui Veac Evanghelic. Dorința Domnului este să ne dezvolte credința — ca noi să învățăm să ne încredem în El și acolo unde nu-L putem discerne. În vederea acestui lucru, El lasă multe lucruri parțial ascunse vederii și judecății umane, cu intenția ca credința să se dezvolte într-o manieră și într-un grad care ar fi imposibile dacă s-ar da semne și minuni pentru simțurile noastre pământești. Ochii înțelegerii noastre trebuie să se deschidă față de Dumnezeu prin promisiunile Cuvântului Său — printr-o discernere și o înțelegere a adevărului — ca să ne aducă bucuria credinței în lucrurile nevăzute încă și nerecunoscute de noi în mod natural.

17. De ce sunt permise încercările credinței?

Iacov 1:3, 4 „Știind că încercarea credinței voastre lucrează răbdare. Dar răbdarea trebuie să-și facă desăvârșit lucrarea, ca să fiți desăvârșiți, întregi și să nu duceți lipsă de nimic.”

1 Petru 4:12, 13 „Preiubiților, nu vă mirați de prigonirea ca de foc din mijlocul vostru, care a venit peste voi ca să vă încerce, ca și cum vi s-ar întâmpla ceva neobișnuit; dimpotrivă, bucurați-vă, întrucât aveți parte de suferințele lui Hristos, ca să vă bucurați nespus de mult și la descoperirea slavei Lui.”

Vol. VI, pag. 642-644:

Dacă vrem să înțelegem filosofia purtării lui Dumnezeu cu Noua Creație în timpul prezent, nu trebuie să uităm că intenția Lui este ca toți care vor fi desăvârșiți pe acest plan de existență divină, vor fi nu numai bine intenționați, în sensul că vor prefera ceea ce este corect în loc de ceea ce este incorect, ci mai mult, prin mare experiență vor înțelege bine și vor aprecia în amănunt confortul și avantajele corectitudinii — ale dreptății — și confuzia și dezavantajele incorectitudinii. Acesta este motivul pentru care Noua Creație este supusă la încercări și probe deosebite, mai pronunțate în toate felurile decât cele care au venit peste îngeri, mai pronunțate și decât cele care vor veni peste lume în timpul zilei ei de judecată, Veacul Milenar. După câte știm, peste sfinții îngeri n-a venit nici o probă specială până după căderea lui Satan prin încercarea sa ambițioasă de a pune mâna pe conducerea pământului; dar avem toate motivele să presupunem că această cădere a lui în păcat, și prin ea căderea omenirii care a urmat, a devenit ocazia de încercare nu numai a îngerilor care nu și-au păstrat starea de la început, devenind demoni, dar a fost și o probă pentru toți sfinții îngeri. Faptul că ei au fost martori la cursul răului și la aparenta lipsă de putere a lui Dumnezeu de a-l restrânge și a-l distruge, trebuie să fi fost o încercare a credinței lor în puterea lui Iehova. Văzând aceasta, toți trebuie să fi fost ispitiți sau încercați, cu gândul că și ei ar putea comite păcat fără teamă de pedeapsă; și faptul că au rămas loiali Domnului este o dovadă că inimile lor au fost în stare corectă, de smerenie și ascultare de principiile dreptății. Ei văd deja marea realizare a planului divin prin Cristos, și nu peste mult își vor găsi încrederea în înțelepciunea, iubirea, dreptatea și puterea lui Iehova mai mult decât justificată, în grandioasa încheiere a planului Său prin Cristos Isus și prin Biserica glorificată.

Încercarea sfinților îngeri n-a fost însă în unele privințe atât de severă ca încercarea care este pentru Creaturile Noi în Cristos Isus, în contact continuu cu imperfecțiunea umană, cu încercările credinței, răbdării, iubirii și zelului — chiar până la moarte. Similar, încercarea lumii în Veacul Milenar, în timp ce va fi severă și completă, demonstrând în mod absolut care vor fi și care nu vor fi cu totul loiali în inimă față de Domnul și față de principiile dreptății, va fi totuși diferită de încercările Bisericii în acest veac de acum, deoarece pentru ei toate vor fi favorabile unei depline și cuvenite aprecieri a dreptății și ascultării de ea. Dimpotrivă, Noua Creatură găsește acum, așa cum spune apostolul, că „toți cei care voiesc să trăiască în evlavie” vor suferi. Această dispoziție de a suferi pentru loialitate față de Domnul, față de principiile guvernării Sale, și pentru credința pe care aceasta o implică, este acceptabilă pentru Dumnezeu ca dovada unui caracter special. Procedurile Sale cu Noile Creaturi în veacul de acum sunt în vederea desăvârșirii în sfințenie a acestor caractere — până la chiar cea mai înaltă țintă, până la punctul în care cu bucurie vor suferi dezavantaj pentru Domnul și pentru Adevăr; da, la punctul când vor căuta să servească Adevărul cu prețul confortului, onorurilor, remunerațiilor și chiar al vieții pământești.

Din cauză că această filosofie a planului divin nu este văzută clar, atât de mulți sunt încurcați în privința procedeelor providențiale ale lui Dumnezeu cu turma mică. Ei nu văd că, așa cum pentru călirea instrumentelor fine de oțel sunt necesare procese speciale de înroșire și răcire, tot așa sunt necesare încercări speciale de înroșire și răcire și pentru pregătirea celor pe care Domnul intenționează să-i folosească în curând ca reprezentanții și instrumentele Sale speciale în marea lucrare de restabilire umană etc. Răul nu este niciodată bine, iar Dumnezeu nu este niciodată autorul răului moral, al păcatului, în nici un sens sau grad. Cu toate acestea, înțelepciunea și puterea Sa sunt astfel încât El poate să conducă efectele lui spre bine. De exemplu, după cum am văzut, Dumnezeu n-a făcut pe Satan să păcătuiască. El l-a creat perfect, integru, curat, și tocmai una dintre binecuvântările acordate lui, binecuvântarea libertății de voință, a fost cea care — fiind exercitată contrar poruncii divine — a făcut din cel care odată era un înger sfânt, un adversar, Satan. Stătea în puterea Atotputernicului să-l distrugă imediat pe adversarul Său, dar El cunoștea mai dinainte lecțiile mari ale experienței care puteau să vină nu numai pentru îngeri, ci și pentru omenire în privința binelui și răului, prin contaminarea cu acesta din urmă și prin amărăciunea roadelor lui. La fel este cu păcatul printre oameni: Dumnezeu putea să-l distrugă cu totul oricând, după cum o va și face în cele din urmă; dar deocamdată înțelepciunea Sa a prevăzut că mânia omului putea fi făcută să-L slăvească. Copiii lui Dumnezeu nu trebuie deci să se teamă în privința triumfului final al Domnului asupra păcătoșilor și asupra păcatului în toate sensurile cuvântului. Ei pot avea încredere că nici conspiratorul cel mai mare nici urmașii lui, mai mult sau mai puțin cu voia sau mai mult sau mai puțin amăgiți pe calea cea rea, nu vor câștiga o stăpânire finală. Planul lui Dumnezeu este deja atât de avansat încât să dezvăluie sfârșitul marii taine a permiterii pentru un timp ca păcatul și păcătoșii să înflorească și să prospere, în opoziție cu Domnul și cu credincioșii Săi.

R 1949 — „Încercările credinței — de ce sunt permise?” Vezi articolul la pag. 34.

R 1822 — „Credința voastră scumpă.” Vezi articolul la pag. 35.

18. Care sunt unele dintre răsplățile actuale ale credinței?

1 Corinteni 2:9, 10 „Dar după cum este scris: „Lucruri pe care ochiul nu le-a văzut, urechea nu le-a auzit și la inima omului nu s-au suit, așa sunt lucrurile pe care le-a pregătit Dumnezeu pentru cei ce-L iubesc.” Nouă însă Dumnezeu ni le-a descoperit prin Duhul Său; căci Duhul cercetează totul, chiar și lucrurile adânci ale lui Dumnezeu.”

Vol. VI, pag. 689, par. 2, până la pag. 692:

Dacă credem că Dumnezeu este ceea ce implică numele Lui, Cel existent prin Sine, Creatorul Cel atotputernic, atotînțelept, atotdrept și atotiubitor, și dacă credem că El este răsplătitorul celor care-L caută cu sârguință, efectul va fi că noi Îl vom căuta — vom căuta să-I cunoaștem și să-I înțelegem Cuvântul; și cunoscându-l și înțelegându-l vom avea încredere în el; și având încredere în el ne vom îndrepta cursul vieții în consecință. Acest început al credinței, sub favoarea divină, indică spre Cristos ca fiind calea nouă și vie de reunire cu Dumnezeu și de întoarcere în favoarea Lui. Când această credință se prinde strâns de Isus și se deprinde în ascultare, ea crește și binecuvântarea Domnului vine peste ea cu atât mai mult, luminând-o în privința termenilor acceptării și apartenenței ca membru în Noua Creație. Credința crescândă se prinde strâns de făgăduințele lui Dumnezeu — de a ajunge moștenitori ai lui Dumnezeu și moștenitori împreună cu Isus Cristos Domnul și Răscumpărătorul. Rezultatul este binecuvântarea Spiritului — conceperea, ungerea, adoptarea ca fii.

Un alt rezultat este o mai mare luminare cu lumina sfeșnicului de aur din Sfânta, permițând ochiului credinței să vadă lucrurile care nu se văd din afară — să recunoască slujirea specială a Marelui Preot în privința luminii, în privința pâinii pentru punere înainte, în privința tămâiei Altarului de Aur și a Capacului Ispășirii de dincolo de Văl. Pe măsură ce credința vie, supusă, cuprinde treptat aceste diferite trăsături ale favorii și binecuvântării divine, așa cum ele sunt revelate în Cuvântul divin, ea se întărește tot mai mult, devine tot mai clară și devine parte fundamentală a minții noi. Din această poziție avantajoasă vede lucrurile pe care înainte nu le-a putut vedea, în privința cărora apostolul spune: „Lucruri pe care ochiul nu le-a văzut, urechea nu le-a auzit și la inima omului înaturalș nu s-au suit, așa sunt lucrurile pe care le-a pregătit Dumnezeu pentru cei ce-L iubesc”. 1 Cor. 2:9.

Prin Cuvântul făgăduinței, ilustrat prin Spirit, ea vede lucrurile nespus de mari și scumpe, lucrurile cerești, gloriile care vor fi obținute la Întâia Înviere — Împărăția, care va fi atunci stabilită — domnia dreptății, care va aduce binecuvântare tuturor familiilor pământului — supunerea păcatului și nimicirea oricărui individ și a oricărui lucru care nu va coopera la gloria lui Dumnezeu și în armonie cu legea iubirii divine. Noua Creatură vede toate acestea cu ochiul credinței, cu ochiul înțelegerii; și apostolul ne asigură că acest ochi poate privi multe din lucrurile acestea care nu sunt clare și distincte pentru ochiul natural — pentru că „Dumnezeu ni le-a descoperit prin Duhul Său; căci Duhul cercetează totul, chiar și lucrurile adânci ale lui Dumnezeu”. 1 Cor. 2:9, 10.

Această credință în lucrurile care încă nu se văd, concepută de Spirit, este o parte a moștenirii prezente a Noii Creații și este intim asociată cu fiecare speranță și cu fiecare bucurie a ei — dând singura pregustare posibilă a „slavei viitoare". Într-adevăr, după cum explică apostolul, ea este temelia pe care sunt zidite toate bucuriile și speranțele noastre. „Credința este siguranță cu privire la cele nădăjduite, convingere cu privire la lucrurile care nu se văd.” Prin ea lucrurile care încă nu se văd devin tot atât de palpabile pentru mintea noastră ca și lucrurile care se văd; da, zice apostolul, din acest punct de vedere învățăm să evaluăm că lucrurile pe care le vedem cu ochii naturali sunt temporare, în timp ce lucrurile pe care nu le vedem cu ochii naturali, ci le privim cu ochii credinței, sunt cele reale, palpabile, cele eterne.

Cât de necesară este credința pentru realizarea și păstrarea moștenirii noastre prezente, pentru pregustarea binecuvântării viitoare, este arătat clar de către apostolul Iacov, care, după ce spune: „Dacă vreunuia dintre voi îi lipsește înțelepciunea, s-o ceară de la Dumnezeu, care dă tuturor cu mână largă și fără mustrare, și ea îi va fi dată" — adaugă: „Dar, s-o ceară cu credință, fără să se îndoiască; pentru că cine se îndoiește seamănă cu valul mării, tulburat și aruncat de vânt încoace și încolo. Un astfel de om să nu se aștepte să primească ceva de la Domnul, căci este un om nehotărât și nestatornic în toate căile sale” (Iac. 1:5-8). Apostolul arată astfel cât de imposibil ar fi ca cineva să devină biruitor, fără să devină tare în credință. Ca atare, Scripturile învață peste tot creșterea în credință, și toți din poporul Domnului au nevoie să se roage precum s-au rugat apostolii: „Doamne, mărește-ne credința”; și astfel rugându-se, trebuie să folosească mijloacele pe care Dumnezeu le-a destinat pentru împlinirea acestei rugăciuni. Dacă rugăciunea lor va fi sinceră, ei vor folosi cu seriozitate acele mijloace — vor căuta pe Domnul în rugăciune, vor căuta să-I cunoască Cuvântul, vor căuta să se supună acestuia, vor căuta și se vor bucura de serviciul Său, vor căuta să se îmbrace cu toate darurile Spiritului; și aceasta fiind atitudinea lor, vor avea credință puternică, asigurare deplină a credinței, și „nu vor aluneca niciodată; căci în felul acesta li se va da din belșug intrare în împărăția veșnică a Domnului și Mântuitorului nostru Isus Hristos” — la timpul potrivit. 2 Pet. 1:10, 11.

Vol. VI, pag. 686, par. 3:

Acest mare privilegiu al accesului la Dumnezeu, al intrării prin credință în Sfânta Sfintelor, al apropierii de tronul harului și al primirii milei și ajutorului în orice timp de nevoie, poate fi adaptat la toate condițiile înconjurătoare.

19. Care este moștenirea viitoare a credinței?

1 Ioan 3:2 „Preaiubiților, acum suntem copii ai lui Dumnezeu. Și ce vom fi nu s-a arătat încă. Dar știm că, atunci când Se va arăta El, vom fi ca El, pentru că Îl vom vedea așa cum este.”

Apocalipsa 2:10 „Nu te teme nicidecum de ce vei suferi. Iată, Diavolul va arunca în închisoare pe unii dintre voi, ca să fiți încercați. Și veți avea un necaz de zece zile. Fii credincios până la moarte și-ți voi da cununa vieții.”

Vol. VI, pag. 693-694:

Noile Creaturi sunt în stare să aprecieze cu o oarecare claritate grandoarea și gloriile moștenirii lor viitoare numai pe măsură ce ochiul credinței și urechea credinței sunt antrenate prin Cuvântul divin. Ca oameni naturali nu pot nici măcar începe să le aprecieze până ce n-au făcut o deplină consacrare și până ce n-au primit Spiritul sfânt ca o garanție a viitorului. Până la timpul acela, cunoștința lor despre viitor, chiar după ce au venit la părtășie cu Dumnezeu prin credință și îndreptățire, este reprezentată prin leviți, care, deși erau acceptabili ca închinători și slujitori ai Cortului Întâlnirii, nu aveau permisiunea să intre înăuntru și să ofere tămâie la altarul de aur și nici chiar să-i privească grandoarea. Oricare ar fi fost cunoștința avută de leviți despre gloriile „Sfintei”, despre sfeșnic și despre lumina venită de la el, despre masa pentru punerea pâinii înainte, despre altarul de aur și despre tămâie, era ceea ce aflaseră de la preoții consacrați, singurii care aveau acces înăuntru.

Adresându-se acestor Preoți Împărătești ai Noii Creații, apostolul arată că având chiar cele mai depline realizări de har, cunoștință, credință și vedere spirituală, ei nu vor fi în stare în viața prezentă să înțeleagă cu claritate lucrurile viitorului, ci trebuie să le accepte totuși prin credință. Cuvintele lui sunt: „Ce vom fi nu s-a arătat încă. Dar știm că, atunci când Se va arăta El, vom fi ca El, pentru că Îl vom vedea așa cum este” (1 Ioan 3:2). Acest lucru este satisfăcător pentru poporul Domnului, căci, chiar dacă ar fi curioși, ceea ce n-ar fi nepotrivit, să cunoască toate amănuntele în privința corpurilor lor spirituale, formă, mărime, elemente etc., ei își pot foarte bine imagina că noile condiții vor fi atât de diferite de cele prezente încât este peste puterea minții umane să le înțeleagă, indiferent cât de amănunțită ar fi descrierea dată. Dar toată chestiunea este rezolvată prin asigurarea că Biserica va fi ca Domnul ei și Îl va vedea — nu cum a fost în zilele umilirii Sale, omul Cristos Isus, nici cum li S-a arătat ucenicilor după învierea Sa, îmbrăcat în trup de forme diferite, cu veșminte diferite — ci Îl va vedea „așa cum este”, Îi va privi gloria și va fi ca El, împărtășindu-I gloria. Acest lucru este suficient.

Totuși, noi suntem bucuroși că Domnul a ridicat vălul într-o mică măsură, permițându-ne o scurtă privire la noile condiții ale moștenirii noastre viitoare, prin descrierea Primei Învieri așa cum ne este dată de apostolul Pavel (1 Cor. 15:41-44). Întregul capitol este de un interes adânc pentru fiecare membru al Noii Creații — nu numai datorită versetelor care se referă la Întâia Înviere, prin care Biserica, mica turmă, Preoțimea Împărătească, va fi desăvârșită și va intra în bucuriile Domnului, ci și datorită sugestiilor lui în privința speranței viitoare a lumii. Într-adevăr, deși apostolul și-a adresat epistola către sfinți și nu către alții, totuși să fi descris numai Întâia Înviere putea să justifice pe unii în presupunerea că pentru omenire nu rămâne nici o binecuvântare vrednică de menționat, sau putea să justifice pe alții în ideea că învierea lumii ar fi similară și este doar mai târzie. Menționarea celor două învieri este deosebit de folositoare, prin urmare, confirmând mărturia scripturală că Dumnezeu are o parte specială rezervată în cer pentru Biserică — o parte spirituală — și că El are o parte pământească ce va fi descoperită la timpul cuvenit și ce va fi dată lumii în general. Datorită acestei relații între Întâia Înviere a celor fericiți și sfinți, Biserica (Apoc. 20:6), și învierea ulterioară a tuturor oamenilor care vor accepta în cele din urmă favoarea lui Dumnezeu, ar fi recomandabil pentru noi să luăm acest subiect întocmai cum îl prezintă apostolul și să analizăm ambele învieri.

Vol. VI, pag. 721-729. Vezi fragmentul la pag. 37.

20. Ce este „odihna” credinței?

Evrei 4:1-11 „Să ne temem deci ca nu cumva, fiind făcută o făgăduință pentru intrarea în odihna Lui, nici unul dintre noi să nu pară că a rămas în urmă. Căci și nouă ni s-a adus o veste bună ca și lor; dar lor, cuvântul care le-a fost spus nu le-a ajutat la nimic, pentru că n-a găsit credință la cei care l-au auzit. Căci noi, care am crezut, intrăm în „odihna”, despre care a zis: „Am jurat în mânia Mea că nu vor intra în odihna Mea”, măcar că lucrările Lui fuseseră terminate încă de la întemeierea lumii. Căci într-un loc a vorbit astfel despre ziua a șaptea: „Și Dumnezeu S-a odihnit în ziua a șaptea de toate lucrările Lui.” Și iarăși în acest text: „Nu vor intra în odihna Mea.” Deci, fiindcă rămâne ca unii să intre în odihna aceasta și pentru că aceia cărora li s-a adus întâi vestea bună n-au intrat în ea din cauza neascultării, El hotărăște din nou o zi: „Astăzi”, zicând, în David, după atâta timp, cum s-a spus mai înainte: „Astăzi, dacă auziți glasul Lui, nu vă împietriți inimile!” Căci, dacă Iosua le-ar fi dat odihna, Dumnezeu n-ar mai vorbi după aceea de o altă zi. Rămâne deci o odihnă ca de sabat pentru poporul lui Dumnezeu. Fiindcă cine a intrat în odihna Lui, s-a odihnit și el de lucrările lui, cum S-a odihnit Dumnezeu de ale Sale. Să ne grăbim deci să intrăm în odihna aceasta, pentru ca nimeni să nu cadă, urmând același exemplu de neascultare de cuvânt.”

Vol. VI, pag. 392-394:

Nu este necesar ca membrilor Noii Creații să li se arate când și cum au intrat în odihna credinței — când și cum pacea lui Dumnezeu care întrece orice înțelegere a început să domnească în inimile lor, iar deplina încredere în El a început să scoată afară frica și nemulțumirea. Aceasta a început odată cu acceptarea deplină a Domnului Isus ca Marele Preot care a făcut jertfa, prin care păcatele noastre au fost acoperite prin meritul atribuit al Răscumpărătorului, Mesia; ea a crescut în timp ce L-am recunoscut pe El drept Capul Noii Creații și moștenitor al făgăduinței avraamice, iar pe noi înșine că suntem chemați de Dumnezeu să fim moștenitori împreună cu El în acea Împărăție de binecuvântare. Odihna perfectă sau bucuria sabatului a venit când am supus Domnului tot ce avem, acceptând cu bucurie conducerea Sa făgăduită pe o „cale îngustă" spre Împărăție. Atunci ne-am odihnit de propriile noastre lucrări, de toate eforturile de a ne îndreptăți; ne-am mărturisit imperfecți și nevrednici de harul divin, precum și incapabili de a ne face noi înșine vrednici. Atunci am acceptat cu recunoștință îndurarea divină oferită nouă prin răscumpărarea care este în Cristos Isus Domnul nostru și „harul" făgăduit „ca să avem ajutor la momentul potrivit", și am intrat în acțiune ca să fim ucenicii lui Isus — urmași în urmele Lui, chiar „până la moarte”.

Apostolul spune că noi am intrat în odihnă, după cum și Dumnezeu S-a odihnit de lucrările Lui. Am văzut deja că Dumnezeu S-a odihnit de lucrarea Sa creatoare când a încheiat-o, făcându-l pe om în asemănarea Sa. De atunci El a permis păcatului și morții să desfigureze frumoasa Sa creație, totuși n-a ridicat brațul puterii Sale ca să împiedice înaintarea acelei lucrări, nici să lege sau să restrângă pe Satan, marele înșelător. Dumnezeu Se odihnește, așteaptă — lăsând toată lucrarea să fie îndeplinită de Mesia. Noi intrăm prin credință în odihna lui Dumnezeu când discernem că Cristos este Unsul lui Dumnezeu, pe deplin împuternicit să facă toată această lucrare, nu numai pentru noi (Noua Creație, membrii corpului Său), ci și o lucrare de binecuvântare și restabilire pentru omenire — pentru oricine va accepta îndurarea divină prin El.

Noi vedem clar unde a început odihna noastră ca membri individuali ai Noii Creații, dar va fi folositor și să aruncăm o privire în urmă și să observăm începutul acestei odihne în privința Noii Creații ca întreg. Vedem că apostolii s-au bucurat de o măsură de odihnă și încredere în timp ce Domnul era cu ei în trup, dar nu de odihnă deplină. Ei s-au bucurat că Mirele era în mijlocul lor — s-au bucurat în El, chiar dacă n-au înțeles lungimea și lățimea iubirii Sale și a serviciului Său. Când Învățătorul a murit, odihna, bucuria și pacea lor s-au spulberat; și cauza întregii lor dezamăgiri a fost, în propriile lor cuvinte, „Noi nădăjduiam că El este Acela care va răscumpăra îeliberaș pe Israel” — dar au fost dezamăgiți. Când El a înviat din morți, când a apărut înaintea lor și Și-a dovedit învierea, îndoielile și temerile lor au început să facă loc speranțelor, dar bucuria și pacea lor nu s-au întors pe deplin. Ei erau nedumeriți. Însă au auzit și au dat atenție sfatului Său de a zăbovi în Ierusalim până vor fi înzestrați cu putere.

Au stat în așteptare — cât timp? Răspunsul nostru este că ei au așteptat de șapte ori șapte zile — patruzeci și nouă de zile, iar în ziua următoare, ziua a cincizecea, ziua de Sabat jubiliară, Dumnezeu a împlinit făgăduința Sa îndurătoare față de ei și le-a permis celor care-L acceptaseră pe Isus să intre în odihnă — în ținerea sabatului mai înalt al Noii Creații. Ei au intrat în odihnă prin primirea binecuvântării Cincizecimii care spunea „pace prin Domnul nostru Isus Hristos” — care îi informa că deși Isus Cristos murise pentru păcătoși și deși Se înălțase și ei nu-L puteau vedea, totuși El fusese aprobat de Iehova, sacrificiul Său pentru păcat fusese acceptabil și ei se puteau astfel odihni în meritul lucrării pe care El o îndeplinise — se puteau odihni asigurați că toate făgăduințele lui Dumnezeu vor fi da și amin în El și prin El, se puteau odihni asigurați de iertarea păcatelor lor și de acceptarea lor de către Tatăl. Aceasta de asemenea i-a asigurat că făgăduințele nespus de mari și scumpe concentrate în Isus vor fi toate împlinite și că ei vor avea o parte glorioasă când harul le va fi rafinat bine inimile — dacă se vor dovedi credincioși față de partea lor din contract și își „vor întări chemarea și alegerea”, rămânând în Cristos prin ascultare de voința divină.

Deci, toată Creația Nouă, care a primit Spiritul sfânt, a intrat în odihna antitipică, și în loc de a mai ține ziua a șaptea de odihnă fizică, ei țin acum o odihnă continuă a inimii, a minții, a credinței în Fiul lui Dumnezeu. Totuși, această odihnă a credinței nu este sfârșitul — nu este antitipul deplin. Marea „odihnă care rămâne pentru poporul lui Dumnezeu” va veni la sfârșit — pentru toți cei care-și vor încheia cursul cu bucurie. Între timp, odihna credinței trebuie să continue, căci este arvuna sau asigurarea noastră pentru odihna de dincolo. Menținerea ei va cere nu numai ascultare în măsura capacității, în gând, cuvânt și faptă, ci și încredere în harul Domnului. Astfel noi putem fi tari în Domnul și în puterea tăriei Lui, ca să umblăm în urmele Lui. Odihna și încrederea noastră trebuie să fie că El poate și vrea să ne facă „mai mult decât biruitori”, precum și să ne acorde o parte în marea lucrare a Jubileului Antitipic.

R 1841 — „Călătorind spre Canaan”:

Textul de bază: „Vino cu noi și îți vom face bine, căci Domnul a spus că va face bine lui Israel.” Numeri 10:29.

Caracterul tipic al lui Israel are două faze; una în legătură cu serviciul cortului întâlnirii, în care toată tabăra lui Israel reprezintă lumea, și în care preoțimea, Aaron și fiii săi, și serviciul jertfelor din cort etc., reprezintă pe Cristos și Biserica, și marea lucrare a ispășirii pentru păcatele lumii. Cealaltă fază a caracterului tipic al lui este aceea în care toată națiunea, privită ca poporul ales al lui Dumnezeu, reprezintă pe poporul ales al lui Dumnezeu din Veacul Evanghelic și călătoria lui sub îndrumarea și conducerea divină, din robia păcatului în odihna binecuvântată a Canaanului îndreptățirii prin credință în Cristos, care este și o pregustare a acelei încă mai glorioase odihne care rămâne pentru poporul lui Dumnezeu dincolo de Iordanul morții, în Canaanul ceresc, de unde toate oștirile păcatului vor fi fost expulzate pentru totdeauna.

La această din urmă fază a tipului se referă apostolul Pavel în scrisoarea sa către Evrei (3:8-19; 4:1, 2). Aici Biserica este prevenită împotriva nereușitei de a intra în Canaanul ceresc, după exemplul Israelului trupesc în cursul lui rătăcitor din Egipt în Canaan; și este arătat faptul că toată generația lor a pierdut acel privilegiu și a murit în pustie, din cauza necredinței și a depărtării de căile lui Dumnezeu. În necredință, ei au murmurat împotriva conducerii divine și corpurile lor au căzut în pustie. Apoi el adaugă: „Luați seama, fraților, ca nici unul dintre voi să n-aibă o inimă rea a necredinței, îndepărtându-se de Dumnezeul Cel viu”. Evrei 3:12.

În timp ce vorbește (Evr. 4:9) despre odihna care rămâne pentru poporul lui Dumnezeu, referindu-se la odihna finală, Canaanul ceresc, starea spirituală glorioasă dincolo de vălul cărnii, el vorbește și despre o odihnă actuală — pregustarea binecuvântată a odihnei care rămâne, aceea din Canaanul ceresc, odihna credinței, spunând: „Căci noi, care am crezut, intrăm în „odihnă””. Evr. 4:3.

Cu acest aspect al tipului în vedere, să-l examinăm, ca să putem vedea mai clar privilegiile noastre binecuvântate și responsabilitățile noastre pe planul mai înalt al Israelului spiritual al lui Dumnezeu; căci deși noi care am crezut intrăm în Canaanul odihnei credinței acum (4:3), cursul nostru referitor la odihna care rămâne pentru poporul lui Dumnezeu (4:1) — Canaanul ceresc — este totuși în mod potrivit reprezentat, cum arată apostolul Pavel, prin călătoria în pustie și prin minunata conducere divină. Gândiți-vă! Era o mulțime mare de bărbați, femei și copii eliberați deodată dintr-o robie de patru sute de ani, cu numai câteva zile de pregătire și cu îmbrăcăminte puțină, călătorind printr-o pustie stearpă, neumblată, spre o țară necunoscută, promisă părinților lor. În jurul lor erau popoare ostile și pe drum erau de așteptat multe privațiuni și pericole. Dar de ce trebuiau să se teamă? Nu le promisese Dumnezeul cerurilor că va merge înaintea lor și-i va conduce pe toată calea?

Chiar așa este și cu Biserica. Adevărata Biserică este Biserica în pustie (Apoc. 12:6, 14; Luca 15:4; Osea 2:14; Is. 51:3; Cânt. Cânt. 8:5) — separată de lume și sub protecția și îndrumarea divină. Este o companie cu grade diferite de creștere și dezvoltare în viața spirituală. Există prunci în Cristos și o mulțime din aceia care se apropie mai încet sau mai repede de maturitate. Și Dumnezeu ne conduce pe toți prin pustia neumblată a acestei lumi rele de acum. El este scutul și îndrumătorul nostru, slava noastră și apărarea noastră, și partea noastră este să urmăm cu credincioșie unde El indică drumul. Pâinea și apa ne sunt sigure, și bucuria noastră este să ne dăm seama că prezența Lui este în mijlocul nostru și că El este capabil să ne ducă în moștenirea promisă. Să urmăm conducerea Sa și să nu fim îndărătnici, cum a fost generația necredincioasă care a căzut în pustie.

Referindu-ne iarăși la tip și comparând experiențele noastre, vedem că Domnul urmează în mare parte aceleași metode cu poporul Său acum ca și atunci. Conducerea Domnului este prin acea experiență și disciplinare care lucrează pentru dezvoltarea caracterului. Și la astfel de disciplinare fiecare „israelit cu adevărat” se va supune cu credincioșie, în timp ce aceia care nu vor face așa, se vor dovedi nevrednici de moștenirea promisă. Să nu fim din acea clasă nevrednică, ci cu umilință și răbdare să căutăm să profităm de experiențe, cât de aspre ar fi ele, și de toată disciplinarea și învățarea atât de necesare să ne facă potriviți pentru moștenirea glorioasă a sfinților în lumină. Col. 1:12.

R 2534, col. 2, par. 1:

Israelitul spiritual, deși nu este în nici un sens sub Legea de la Sinai, care a fost dată exclusiv israelitului trupesc, are totuși ziua sa de sabat — ziua sa de odihnă. Este o zi mai largă și mai plină decât cea iudaică, iar odihna lui este mai mare și mai perfectă decât cea fizică evreiască. Israelitul spiritual se odihnește în credință, se odihnește în Cristos. După ce a luat asupra sa jugul acestui nou Stăpân, el află, așa cum i-a fost promis, odihnă pentru sufletul său, și nu numai odihnă pentru carnea Sa — odihnă a minții, nu numai odihnă a corpului (Mat. 11:29). Aceasta este odihna sau sabatul menționat de apostol (Evr. 4:3), spunând: „Căci noi, care am crezut, intrăm în „odihnă””. Odihna noastră în Domnul este atât de completă cât este credința noastră în El. Cel care crede deplin se odihnește deplin; cel care crede numai parțial se odihnește numai parțial. Condiția ideală a israelitului spiritual este obținerea unei odihne perfecte, o ținere perfectă a sabatului în experiența sa actuală, și așteptare și osteneală după o odihnă încă mai completă — odihna reală a condiției perfecte — odihna care rămâne pentru poporul lui Dumnezeu. „Să ne grăbim deci să intrăm în odihna îsabatulș aceasta, pentru ca nimeni să nu cadă, urmând același exemplu de neascultare îal Israelului trupescș de cuvânt.” Evr. 4:9-11.

21. Definiți expresia „o deplină siguranță” a credinței și nădejdii.

Evrei 10:22 „Să ne apropiem cu o inimă curată, cu o deplină siguranță a credinței, cu inimile stropite și curățite de o conștiință rea și cu trupul spălat cu o apă curată.”

Evrei 6:11 „Dorim însă ca fiecare dintre voi să arate aceeași râvnă, o deplină siguranță a nădejdii până la sfârșit.”

R 2642, col. 1, par. 4:

Sf. Pavel vorbește despre deplina siguranță a nădejdii și deplina siguranță a credinței, care sunt stările potrivite pentru poporul Domnului (Evr. 6:11; 10:22). Și aceasta este ideea exprimată de profet în textul nostru — deplina siguranță că Acela care a început o lucrare bună în noi este în stare și dispus să o completeze (Filip. 1:6). Dar ce puțini creștini, comparativ, au această deplină siguranță a credinței; ce puțini pot zice: desigur, fără îndoială, bunătatea și îndurarea mă vor urma de acum încolo în viață, și prin harul lui Dumnezeu voi câștiga în cele din urmă Împărăția cerească și lucrurile glorioase pe care le-a promis Dumnezeu celor care-L iubesc! Puținii care pot intra pe deplin în aceeași simțire cu apostolul și cu profetul în privința acestor expresii au prin aceasta o mare bucurie, o mare binecuvântare, o mare odihnă a inimii pe care alții n-o posedă. Să ne întrebăm, prin urmare, de ce numărul celor care astfel intră în odihna credinței este atât de mic? Care sunt piedicile pentru alții și cum pot fi îndepărtate acele piedici, pentru ca un număr mai mare din poporul Domnului să se poată bucura de patrimoniul lor?

22. Cum putem obține și reține deplina siguranță a credinței?

R 2353, extras din articolul „Mulțumiți-vă cu ceea ce aveți”:

Același principiu este valabil în privința tuturor afacerilor noastre, nu contează care. Lecția credinței, pentru cei care au devenit poporul consacrat al Domnului, nu este numai credință în doctrine și teorii, nici mai ales această credință. Aspectul principal al credinței este încrederea în Dumnezeu; că este în stare și dispus să împlinească ceea ce a promis . Această credință îmbrățișează nu numai lucrurile viitoare, ci și lucrurile din prezent; această credință se bucură nu numai în slava care va fi descoperită, ci se bucură și în suferințele, în încercările, în dificultățile și în toate experiențele bogate pe care un Tată atotînțelept vede că este cel mai bine să le permită. De aceea, cum îndeamnă apostolul, să ne bucurăm tot timpul, „să mulțumim în toate”. 1 Tes. 5:18; Efes. 5:20.

Cele mai bune ilustrații ale acestei adevărate credințe, ale acestei încrederi continue în Dumnezeu, se află, așa cum trebuie să așteptăm, în experiențele iubitului nostru Răscumpărător și în relatarea lor. Dându-Și seama că a venit în lume cu scopul de a servi planul divin, El Și-a dat seama continuu și de supravegherea înțelepciunii divine în privința tuturor afacerilor Sale: prin urmare, nu numai că a mers la Tatăl frecvent în rugăciune și la Cuvântul Domnului pentru îndrumare, ci în fiecare experiență prin care a trecut și prin toată împotrivirea pe care a întâmpinat-o, El a recunoscut că era sub supraveghere divină. El a știut că este pe deplin consacrat Tatălui și a căutat nu voia Sa proprie, ci voia Celui care L-a trimis; El a știut prin urmare că grija providențială Îi supraveghea toate afacerile vieții.

Acest lucru este ilustrat cu putere în răspunsul Său către Pilat, când acesta I-a spus, „Nu știi că am putere să Te eliberez și am putere să Te răstignesc?”, Isus a răspuns: „N-ai avea nici o putere împotriva Mea, dacă nu ți-ar fi fost dată de sus”. Și iarăși a spus în privința paharului suferinței și înjosirii: „Nu voi bea paharul pe care Mi l-a dat Tatăl să-l beau?” Într-adevăr, a fost suficient pentru El ca în toate lucrurile să-Și dea seama că Tatăl avea controlul: acest gând I-a dat curaj să facă, să sufere și să suporte.

Și o încredere asemănătoare în providența divină este necesară tuturor celor care vor ieși biruitori prin Cel care ne-a iubit și a murit pentru noi. Dacă ne putem simți siguri că ne-am predat complet lui Dumnezeu conform chemării Sale, putem fi siguri și că toate lucrurile lucrează spre binele nostru: ne putem da seama în orice situație de urgență a vieții că Tatăl a pregătit paharul și ne va susține și binecuvânta în timp ce-l bem: Domnul nostru Isus, reprezentantul Tatălui, supraveghează încercările, înjosirea și suferința noastră; El permite ca paharul să ne fie pregătit de către slujitorii orbiți ai lui Satan. Această cunoștință să ne facă în stare nu numai să primim cu bucurie jefuirea bunurilor noastre (orice am socotit prețios, profesie, influență, nume bun etc.), ci și să tratăm cu bunătate și blândețe și cu un spirit de iertare pe aceia care pregătesc și administrează paharul suferințelor noastre. Dar nimeni nu poate avea această siguranță a credinței — nimeni nu trebuie să o aibă — decât o clasă anumită, specială; și nu este o clasă mare în comparație cu lumea, doar o „turmă mică” — cei care au crezut în sângele prețios spre îndreptățire și care, ca membri ai corpului lui Cristos, s-au consacrat fără rezerve să umble în urmele Răscumpărătorului, să sufere cu El și în final să fie slăviți împreună cu El.

„Care este a credinței

Tare temelie?”

În textul nostru, după ce apostolul ne îndeamnă să fim „mulțumiți cu ce avem acum”, el adaugă motivul sau temeiul pe care dă acest sfat: „Căci El Însuși a zis: „Nicidecum n-am să te las, cu nici un chip nu te voi părăsi””. Da, acesta este temeiul adevărat al mulțumirii, înțelegerea grijii Domnului și că înțelepciunea și harul Domnului sunt exercitate față de noi, și că lucrurile pe care ni le acordă sunt cele mai bune pentru noi și pe care le-am alege dacă am avea suficientă înțelepciune și înțelegere a tuturor împrejurărilor cazului.

Apostolul adaugă: „Așa că putem zice plini de încredere: „Domnul este ajutorul meu, nu mă voi teme: ce mi-ar putea face omul?”” Întreaga lume se miră de curajul inteligent al celor umiliți din poporul Domnului. Secretul curajului și puterii lor stă în încrederea că Domnul este ajutorul lor, că El, cu înțelepciune și iubire, care sunt infinite, poate și vrea să facă toate lucrurile să lucreze împreună spre binele lor.

Poate că unii ar fi înclinați să se întrebe de ce mai recent s-a dat în aceste coloane atâta atenție temelor asemănătoare celei discutate aici, și subiectelor înrudite intenționate să dezvolte tot mai mult spiritul iubirii și diferitele roade ale aceluiași spirit, și să contracareze spiritul egoismului și roadele rele ale acelui spirit. Noi răspundem: fiindcă credem că aceste lecții sunt în mod special oportune în prezent. Domnul, prin harul Său, a îndepărtat multe erori orbitoare din mințile noastre și ne-a dat o înțelegere mai clară a planurilor Sale glorioase, și ne-a revelat caracterul Său glorios în legătură cu planul Său; și este poate mai mult sau mai puțin pericol ca în astfel de studiu de teologie obiectivul real al acestei întregi cunoștințe, obiectivul Evangheliei, să fie pierdut din vedere. Obiectivul lui Dumnezeu nu este numai să găsească un popor intelectual, nici numai să instruiască un popor în legătură cu planurile Sale, ci să sfințească un popor cu adevărul și astfel să-l facă potrivit „să aibă parte de moștenirea sfinților în lumină”. Suntem de părere că încercările pe care Domnul le intenționează pentru poporul Său nu sunt numai încercări doctrinare, și de aceea noi așteptăm tot mai mult ca cernerile secerișului și separările printre cei care vin la o cunoștință a adevărului să fie în mod considerabil în privința caracterului și a roadelor spiritului.

Decizia finală a Domnului nu este: dacă nu știți anumite lucruri nu sunteți ai Mei, nici: dacă aveți o anumită cunoștință sunteți ai Mei, ci, „Dacă n-are cineva Duhul îdispoziția, minteaș lui Hristos, nu este al Lui”. Și dacă avem dreptate în privința aceasta, dragi cititori, este de cea mai mare importanță, ca noi, în calitate de soldați ai crucii, nu numai să ne îmbrăcăm cu o acoperitoare intelectuală, coiful mântuirii, ci și cu o acoperitoare a inimii, iubirea dreptății, adevărului și purității, cu scutul credinței. Platoșa dreptății se va găsi a fi una dintre cele mai importante părți ale armăturii în bătălia care este asupra noastră și în privința căreia ni se spune că mii vor cădea alături de tine. Ps. 91:7; Mat. 24:24; 2 Tes. 2:11.

Nu numai atât, dar noi credem că lecția anterioară este de mare importanță, fiindcă timpul este scurt; și aceia din poporul Domnului care nu încep să cultive un spirit de mulțumire și recunoștință nu numai că nu vor fi potriviți pentru Împărăție, ci, ca părtași la spiritul de nemulțumire al lumii, vor fi în necaz mare împreună cu lumea foarte curând, în marele timp de necaz. Mulțumirea și credința pe care aceasta o implică, sunt necesare pentru evlavie: și oricine încearcă să aibă evlavie fără să se străduiască pentru cultivarea mulțumirii, în mod sigur va eșua. Evlavia și roadele spiritului: smerenia, răbdarea, blândețea, îndelunga răbdare, iubirea frățească, iubirea, nu vor crește în grădina sufletului unde buruienile nemulțumirii sunt permise să absoarbă puterea și să strice aerul cu prezența și influența lor nocivă.

Vol. V, pag. 229-230:

Mintea sau spiritul unui om se poate cunoaște după cuvintele și conduita sa; și la fel noi putem cunoaște mintea sau Spiritul lui Dumnezeu după cuvintele și procedurile Sale. Mărturia Cuvântului Său este că oricine vine la El (prin credință și reformare de faptele rele și de faptele moarte, prin Isus) este acceptat (Evr. 7:25). Ca atare, întrebările pe care trebuie să și le pună cei care caută o mărturie a Spiritului în privința calității lor de fii sunt:

Am fost eu vreodată atras spre Cristos? — să-L recunosc pe El ca Răscumpărătorul meu, singurul prin a cărui dreptate aș putea avea acces la Tatăl ceresc și să fiu acceptabil pentru El?

Dacă la aceasta se poate răspunde afirmativ, următoarea întrebare ar fi:

M-am consacrat eu vreodată pe deplin — viața mea, timpul meu, talentele mele, influența mea, tot ce-i al meu — lui Dumnezeu?

Dacă și la această întrebare se poate răspunde afirmativ, cel care se întreabă poate rămâne pe deplin asigurat că a fost acceptat de Tatăl, în Cel Preaiubit, și a fost recunoscut de El ca fiu. Și dacă, examinându-și atent dorințele și sentimentele își găsește inima încă încrezătoare în meritul lui Isus și consacrată încă să facă voia Domnului, el poate permite încrederii și păcii plăcute pe care le aduce acest gând, al armoniei și relației cu divinitatea, să-i stăpânească pe deplin inima. Această convingere despre harul Domnului față de noi în Cristos, construită din fapte ale propriei noastre experiențe, zidită pe caracterul și Cuvântul neschimbător al lui Dumnezeu, nu este supusă modificării, schimbării, cum ar fi dacă ar fi zidită pe nisipurile mișcătoare ale sentimentelor. Dacă în unele ceasuri întunecate intervin îndoieli și temeri, trebuie numai să luăm „Candela” (Cuvântul lui Dumnezeu) și să examinăm din nou faptele și temelia, și dacă inimile noastre sunt încă loiale Domnului, credința, bucuria și pacea se vor întoarce la noi imediat; dacă constatăm că ni se sfărâmă credința în „sângele scump” și ni se pierde consacrarea, noi cunoaștem adevărata stare a lucrurilor și putem face imediat reparațiile cuvenite și astfel să restabilim „deplina siguranță a credinței” (Evr. 10:22). Dar să se observe că fiecare persoană care vrea să aibă această siguranță trebuie să „adeverească îsă pună pecetea — subsol, n. e.ș că Dumnezeu este adevărat” (Ioan 3:33); că Domnul nostru nu se schimbă, ci este „același ieri și azi și în veci”. Poporul Domnului, prin urmare, poate rămâne asigurat că odată veniți în condițiile favorii divine, ei pot continua sub acele condiții atâta timp cât inimile lor sunt loiale lui Dumnezeu și dorințele lor sunt în armonie cu voia Sa; atâta timp cât sunt ascultători în inimă de poruncile divine — pe scurt cuprinse în cuvântul Iubire — față de Dumnezeu și față de oameni. Evr. 11:6; 13:8.

Oricine a făcut pașii specificați are siguranța, „mărturia” Cuvântului lui Dumnezeu, că este copil al lui Dumnezeu; iar aceasta înseamnă, în Veacul Evanghelic, că este o mlădiță a viei adevărate, un membru de probă al Bisericii adevărate (Ioan 15:1). Pentru aceștia Cuvântul lui Dumnezeu mărturisește că ei s-au alăturat adevăratei Biserici, care este Corpul lui Cristos. Această mărturie este dată spiritului lor, minții lor, prin Spiritul lui Dumnezeu, care mărturisește prin Cuvântul Său. Și același Spirit al Adevărului îi asigură pe aceștia că dacă inimile lor continuă credincioase Domnului până la încheierea probării lor — dacă iau zilnic de bună voie și cu bucurie crucea, căutând să urmeze cât pot de bine în urmele Învățătorului, starea lor ca membri de probă în Biserica lui Cristos va fi schimbată curând la o stare de membri reali — după ce și-au sfârșit cursul și au fost făcuți părtași ai învierii Sale, întâia înviere. Filip. 3:10.

23. Care sunt piedicile pentru o deplină siguranță a credinței?

R 2642 — „Deplina siguranță a credinței”. Vezi prima jumătate a articolului, la pag. 40.

24. Cum ne putem mări credința?

Vol. VI, pag. 691, par. 2:

Cât de necesară este credința pentru realizarea și păstrarea moștenirii noastre prezente, pentru pregustarea binecuvântării viitoare, este arătat clar de către apostolul Iacov, care, după ce spune: „Dacă vreunuia dintre voi îi lipsește înțelepciunea, s-o ceară de la Dumnezeu, care dă tuturor cu mână largă și fără mustrare, și ea îi va fi dată" — adaugă: „Dar, s-o ceară cu credință, fără să se îndoiască; pentru că cine se îndoiește seamănă cu valul mării, tulburat și aruncat de vânt încoace și încolo. Un astfel de om să nu se aștepte să primească ceva de la Domnul, căci este un om nehotărât și nestatornic în toate căile sale” (Iac. 1:5-8). Apostolul arată astfel cât de imposibil ar fi ca cineva să devină biruitor, fără să devină tare în credință. Ca atare, Scripturile învață peste tot creșterea în credință, și toți din poporul Domnului au nevoie să se roage precum s-au rugat apostolii: Doamne, „mărește-ne credința”; și astfel rugându-se, trebuie să folosească mijloacele pe care Dumnezeu le-a destinat pentru împlinirea acestei rugăciuni. Dacă rugăciunea lor va fi sinceră, ei vor folosi cu seriozitate acele mijloace — vor căuta pe Domnul în rugăciune, vor căuta să-I cunoască Cuvântul, vor căuta să se supună acestuia, vor căuta și se vor bucura de serviciul Său, vor căuta să se îmbrace cu toate darurile Spiritului; și aceasta fiind atitudinea lor, vor avea credință puternică, asigurare deplină a credinței, și „nu vor aluneca niciodată; căci în felul acesta li se va da din belșug intrare în împărăția veșnică a Domnului și Mântuitorului nostru Isus Hristos” — la timpul potrivit. 2 Pet. 1:10, 11.

R 1967, col. 2, par. 5:

Versetele 7-10 îdin Luca 17ș arată că răsplățile credinței, manifestările speciale ale favorii divine, trebuie să fie căutate în serviciul Domnului, în îndepărtarea obstacolelor și dificultăților găsite a fi în calea progresului nostru în serviciul Lui, prin cultivarea caracterului creștin în noi înșine și în alții, și în slujirea generală pentru înaintarea planurilor divine. Nu putem aștepta aceste răsplăți ale favorii divine decât dacă efectuăm serviciul. Și când acestea sunt primite, nu trebuie să le privim ca dovezi că am făcut mai mult decât era datoria noastră să facem. Ca servitori ai lui Dumnezeu, Îi datorăm măsura deplină a capacității noastre; ca atare, să nu gândim că am meritat sau am câștigat marile binecuvântări ale moștenirii cerești și ale comoștenirii cu Cristos. Ne-am făcut numai datoria; dar Dumnezeu, cu nespuse bogății de har, a pregătit pentru cei care-L slujesc iubitor, răsplăți cu mult peste ceea ce ar fi putut ei cere sau spera. Noi nu putem face fapte peste ceea ce ni se cere; chiar când facem cel mai bine, serviciul nostru este stricat de multele imperfecțiuni și n-ar putea găsi niciodată acceptare la Dumnezeu dacă n-ar fi suplimentat de lucrarea perfectă și terminată a lui Cristos.

(a) Prin rugăciune.

R 2005, col. 2, până la pag. 2006, col. 1. Vezi fragmentul la pag. 41.

(b) Prin studiu.

Vol. VI, pag. 315, par. 1:

Noi trăim astăzi într-un timp când doctrinele în general sunt privite batjocoritor și mulți pretind că doctrina și credința n-au nici o valoare în comparație cu faptele și morala. Nu putem fi de acord cu aceasta, fiindcă găsim că este complet în dezacord cu Cuvântul divin, în care credința este plasată întâi, iar faptele după ea. Credința noastră este acceptată de Domnul și conform credinței ne va răsplăti, deși El va aștepta în mod cuvenit ca o credință bună să producă atâtea fapte bune câte vor permite slăbiciunile vasului pământesc. Aceasta este regula credinței prezentată peste tot în Scripturi. „Fără credință este cu neputință să fim plăcuți Lui." „Ceea ce câștigă biruința asupra lumii este credința noastră” (Evr. 11:6; 1 Ioan 5:4). Nimeni, prin urmare, nu poate fi biruitor dacă nu exercită credință în Dumnezeu și în făgăduințele Lui; și pentru ca cineva să exercite credință în făgăduințele lui Dumnezeu, acesta trebuie să le înțeleagă; și această posibilitate și capacitate de a se întări în credință va fi în măsura înțelegerii planului divin al veacurilor și a făgăduințelor nespus de mari și scumpe legate de el. De aceea, doctrina — învățătura — este importantă, nu numai pentru cunoștința pe care poporul lui Dumnezeu trebuie s-o aibă și s-o îndrăgească mai presus de cunoștința lumii în privința lucrurilor despre Dumnezeu, ci în special pentru influența pe care această cunoștință o va avea asupra tuturor speranțelor, scopurilor și conduitei. „Oricine are nădejdea aceasta în El, se curățește” (1 Ioan 3:3), este o expresie scripturală pe deplin în acord cu declarațiile anterioare. Cel care se va strădui să se curețe, să-și curețe conduita, pentru a avea succes trebuie să înceapă acolo unde arată Scripturile, cu inima, și trebuie să progreseze, folosind pentru curățare făgăduințele inspirate. Și aceasta înseamnă o cunoștință a doctrinelor lui Cristos.

(c) Prin repetarea și invocarea făgăduințelor lui Dumnezeu.

R 2642, col. 2, par. 7:

Ce trebuie făcut să biruim această lipsă de credință și să avem o credință mai mare? Răspundem că, asemenea apostolilor din vechime, trebuie să ne rugăm: Doamne, „mărește-ne credința”. Și apoi, acționând în armonie cu această rugăciune, fiecare să cultive credința în inima sa: (1) Prin împrospătarea memoriei în mod continuu cu făgăduințele divine, devenind foarte familiar cu acestea din Cuvântul Tatălui. (2) Să caute tot mai mult să-și amintească faptul că, făcând un legământ cu Domnul, aceste făgăduințe sunt ale sale, și cu inima sa și cu buzele sale să și le afirme ca fiind ale sale înaintea Domnului în rugăciune cu mulțumire. Să și le afirme ca ale sale în gândurile sale și în discuțiile sale despre lucrurile sfinte cu frații.

(d) Prin urmărirea experiențelor noastre.

R 2643, col. 1, par. 1, 2:

Când se ridică încercările sau dificultățile sau nedumeririle, el să se gândească la aceste făgăduințe, amintindu-și că acestea îi aparțin lui — fiindcă Dumnezeu le-a promis celor care-L iubesc — care au făcut un legământ prin jertfă (Ps. 50:5; Mal. 3:17). El să ia hotărârea ca de atunci încolo să se încreadă necondiționat în Cuvântul Tatălui ceresc. Astfel, dacă ar veni peste el ceea ce ar părea a fi un accident, să-și amintească făgăduința că „toate lucrurile lucrează împreună spre binele celor care iubesc pe Dumnezeu, al celor care sunt chemați după planul Său”, și să se asigure că ceea ce părea un accident n-ar fi avut loc dacă Dumnezeu n-ar fi văzut un mod de a face din el mijlocul prin care să vină o lecție necesară sau o binecuvântare. Să-și împrospăteze mintea cu gândul că el intră sub prevederile acestei făgăduințe fiindcă iubește pe Domnul, și L-a iubit așa încât să facă o deplină consacrare; astfel este asigurat că această făgăduință este intenționată pentru el.

Acesta să-și amintească de asemenea cuvintele apostolului, că, dacă Dumnezeu ne-a iubit pe când eram păcătoși, așa încât a pregătit pentru noi marea mântuire în Cristos Isus Domnul nostru, cu mult mai mult ne iubește acum, deoarece am fost îndreptățiți prin credință în marea ispășire și ne-am consacrat, și astfel am intrat sub condițiile adoptării în familia Sa. Să-și amintească de asemenea că Acela care a început lucrarea bună nu Se schimbă niciodată și că dacă inima noastră este încă în armonie cu El, dacă credința noastră este încă clară și fermă în marea ispășire, dacă consacrarea noastră este încă deplină și completă, așa încât noi căutăm nu voia noastră proprie, ci voia Lui să se facă în afacerile noastre, atunci putem avea deplină siguranță a credinței, deoarece știind că Dumnezeu este neschimbător și știind că noi suntem încă în armonie cu făgăduințele și aranjamentele Sale, știm că toate providențele Sale îndurătoare sunt încă exercitate în folosul nostru. Aceasta este deplină siguranță a credinței — deplină încredere în Domnul.

25. Numiți câteva aspecte ale „adevărului pe care-l avem” acum, care v-au mărit credința.

26. Care este relația între credință și fapte?

Iacov 2:14, 17, 18, 22 „Frații mei, ce-i folosește cuiva să spună că are credință, dacă n-are fapte? Poate credința aceasta să-l mântuiască? ... Tot așa și credința: dacă n-are fapte este moartă în ea însăși. Dar va zice cineva: „Tu ai credință și eu am fapte. Arată-mi credința ta fără fapte, și eu îți voi arăta credința mea din faptele mele”. ... Vezi că credința lucra împreună cu faptele lui și, prin fapte, credința a ajuns desăvârșită.”

R 3586, col. 1, par. 2, 3:

Aici avem o alegere care este în acord cu fiecare definiție din Scripturi și cu faptele scripturale legate de planul divin al veacurilor. Noi simțim că suntem îndreptățiți să ne asigurăm această alegere cu orice preț, cu orice lepădare de sine, cu orice sacrificiu de sine; și aceste lepădări de sine și sacrificii de sine sunt fapte care trebuie făcute dacă vrem să fim dintre aleși; cum spune apostolul, trebuie „să ducem până la capăt mântuirea noastră, cu frică și cutremur” (Filip. 2:12; Iac. 2:22). Totuși, aceste fapte nu sunt ale noastre (ca oameni), ci ca „noi creații”, membri ai corpului lui Cristos. Și ele sunt faptele lui Dumnezeu, în sensul că sunt generate de Cuvântul și Spiritul lui Dumnezeu, căci „Dumnezeu este Cel care lucrează în voi și voința și înfăptuirea, după buna Sa plăcere”. (Filip. 2:13, Trad. lit. nouă, n. t.).

Să nu fim însă greșit înțeleși. Îndreptățirea noastră, baza chemării noastre sau nominalizarea pentru această poziție înaltă în Împărăție a fost asigurată, nu prin fapte, ci prin credință simplă fără fapte. Noi am fost îndreptățiți prin credință și am avut pace cu Dumnezeu înainte de a fi posibil să facem fapte care să fie acceptabile în ochii Lui. Dar când am fost acceptați în Cel Preaiubit, am făcut o deplină consacrare a corpurilor noastre muritoare și a oricărui interes care-i aparține, atunci au început faptele, a început sacrificarea, au început negările de sine, a început învingerea lumii, a început bătălia cu lumea, carnea și diavolul. Această bătălie trebuie câștigată în inimile noastre (chiar dacă nu vom ajunge la perfecțiune în carne), altfel nu ne vom întări chemarea și alegerea și nu vom primi cununa slavei, simbolul comoștenirii noastre cu Cel care ne-a cumpărat cu sângele Său prețios.

R 2847, col. 1, par. 5, până la col. 2, par. 1:

Experiența lui Avraam este consemnată ca o dovadă a credinței sale. Ar fi fost în zadar pentru el să fi declarat mare credință în Domnul și să fi spus: Domnul mă poate binecuvânta și mă poate folosi în Caldeea, în Babilonia, ca și în oricare alt loc; și deoarece caută să-mi cunoască credința, El poate la fel de bine să vadă că o am aici. Unii care se plasează în clasa Israelului spiritual par să gândească în acest mod, dar ei fac o mare greșeală. Este adevărat că Domnul Se uită la inimă și că credința noastră și nu faptele noastre imperfecte ne recomandă Lui, dar El ne asigură că dacă avem credință, aceasta se va manifesta repede în fapte; și dacă avem credință și nu acționăm în armonie cu ea, în măsura capacității noastre, credința va muri. Fapte perfecte nu ni se cer, fiindcă suntem imperfecți prin cădere; dar oricine vrea să-și mențină o poziție îndreptățită înaintea Domnului, prin credință, trebuie să arate fapte în armonie cu credința lui în măsura capacității, căci credința fără fapte este moartă — își pierde toată vitalitatea, toată virtutea, toată viața. De atunci încolo este moartă, fără valoare. Iac. 2:17.

Îndreptățirea este un dar liber, „nu prin fapte, ca să nu se laude nimeni” — este darul lui Dumnezeu prin Cristos, bazat pe răscumpărare. Dar deoarece este socotită numai cu scopul de a merge mai departe — spre sfințire — spre jertfire de sine, astfel de rezultate sau fapte trebuie să urmeze imediat, altfel vom dovedi că am primit „în zadar harul lui Dumnezeu”. Efes. 2:9; 2 Cor. 6:1.

27. Din cine este constituită „casa credinței”?

Galateni 6:10 „Așadar, cât avem ocazie, să facem bine la toți, dar mai ales celor din casa credinței.”

R 2740, col. 1, par. 1, până la col. 2, par. 2:

Întrebare: Domnul nostru ne recomandă să facem bine „mai ales celor din casa credinței”. Cine formează această casă — numai sfinții consacrați? Sau include și clasa îndreptățită, dintre care unii n-au ajuns la poziția de sfințire și consacrare întreagă?

Răspuns: Înțelegem că Biserica lui Cristos, cum este privită din punctul de vedere al lui Dumnezeu și cum este numită în Scripturi, include numai pe cei „sfințiți în Hristos Isus” — cei care au făcut pasul îndreptățirii prin credință, și pe lângă acesta, al doilea pas, al consacrării pentru Domnul.

Dar „casa credinței” cuprinde un număr mult mai mare — toți care au credință în Domnul ca răscumpărătorul lor din păcat și din pedeapsa lui — toți care se încred în sângele prețios al lui Cristos și caută în vreun grad să fie în armonie cu Domnul și cu regulile Lui de dreptate. Interesul și grija iubitoare a tuturor „sfinților” (consacrați) trebuie exercitate nu numai unul față de altul, ci în special față de acești membri ai casei credinței, care se prespune că sunt sub „înțelepciunea în dreptate”, ajutându-i în continuare să ia poziția deplinei consacrări și să devină în mod socotit morți față de lume și creaturi noi în Cristos Isus, înviați cu El ca să umble în înnoirea vieții și să devină comoștenitori în Împărăția promisă.

28. Explicați Iacov 5:14-16.

Iacov 5:14-16 „Este vreunul printre voi bolnav? Să cheme pe bătrânii adunării și ei să se roage pentru el, ungându-l cu untdelemn în Numele Domnului. Rugăciunea credinței va vindeca pe cel bolnav și Domnul îl va ridica; și dacă a făcut păcate, îi vor fi iertate. Mărturisiți-vă deci unii altora păcatele și rugați-vă unii pentru alții ca să fiți vindecați. Mare putere are rugăciunea fierbinte a celui drept.”

Vol. VI, pag. 637, par. 2, până la pag. 638, par. 1:

Acest pasaj, precum și cel din Marcu 16:17, 18, sunt folosite ca texte doveditoare pentru a arăta că intenția divină este ca Noua Creație să se bazeze pe puterea divină pentru vindecarea bolilor. Cu pasajul din Marcu se poate rezolva ușor: el nu se află în cele mai vechi manuscrise grecești, deci trebuie privit ca o interpolare făcută cândva în secolul al cincilea.

În privința declarației lui Iacov, este evident din versetul al șaisprezecelea că boala la care se referă este recunoscută ca fiind o pedeapsă pentru păcate — nu o boală ușoară, ci una gravă, făcând să merite chemarea bătrânilor Ecclesiei. Implicația pare să fie că păcatul stă atât de aproape de ușă, încât păcătosul bolnav s-a simțit practic tăiat de la părtășia cu Dumnezeu. Și în astfel de împrejurări ar trebui să ne așteptăm ca păcatele să fie mărturisite și să se facă rugăciuni pentru iertarea lor; și tocmai așa spune relatarea: „Rugăciunea credinței va vindeca pe cel bolnav îdin condamnarea în care eraș și Domnul îl va ridica îla sănătate — restabilirea fiind un semn de iertare a păcatuluiș; și dacă a făcut păcate, îi vor fi iertate”. Vezi vers. 15.

29. Care este semnificația simbolurilor scut și ancoră în legătură cu credința și speranța?

Efeseni 6:16 „Pe lângă toate acestea, luați scutul credinței, cu care veți putea stinge toate săgețile arzătoare ale Celui Rău.”

Vol. VI, pag. 658, par. 1:

Scutul Credinței este indispensabil pentru protejarea de săgețile arzătoare ale Adversarului — scepticismul, critica radicală, evoluția și demonologia. „Fără credință este cu neputință să fim plăcuți Lui.” „Ceea ce câștigă biruința asupra lumii este credința noastră.” Evr. 11:6; 1 Ioan 5:4.

Evrei 6:19 „Pe care o avem ca o ancoră a sufletului, o nădejde tare și neclinită, care pătrunde dincolo de perdeaua dinăuntru.”

R 3109, col. 1, par. 4, 5:

Cuvintele din textul nostru se aplică la aceste făgăduințe prin legământ, nespus de mari și prețioase din Cuvântul divin. Ele ne asigură că Dumnezeul nostru nu va rupe niciodată legămintele — da, mai mult, El nici chiar nu le va transforma, sau îmbunătăți sau schimba în vreun amănunt. Noi ne putem odihni în speranță, asigurați că Acel care a început lucrarea bună în noi și în folosul lumii, este capabil nu numai să o completeze, ci și să realizeze pentru lume mai mult decât ea sau noi am putea cere sau înțelege. Această cunoștință a caracterului neschimbător al legămintelor divine, nu ne dă oare o încredere, o credință în Domnul, care aduce cu ea o puternică mângâiere pentru orice încercare, orice dificultate, orice dezamăgire din acest timp de acum —asigurându-ne că toate experiențele noastre lucrează împreună ca părți dintr-un mare întreg al programului divin, nu numai pentru slava, cinstea, nemurirea noastră, ci și pentru binecuvântarea lumii? În mod sigur ne dă. Aleluia, ce Mântuitor!

Dacă acum lăsăm ca mintea noastră să adune în ea într-o măsură sfera acestor făgăduințe așa cum sunt ele lărgite și explicate de apostoli în Noul Testament, vedem că ele se referă nu numai la viața care vine, ci și la cea care este acum. Ele ne dau bucurie proaspătă, curaj proaspăt, zel proaspăt, imbold proaspăt în legătură cu sarcinile și datoriile obișnuite ale vieții — față de familiile noastre, vecinii noștri și față de noi înșine, și mai presus de orice față de Dumnezeul nostru. Și ele ne dau încredere și siguranță în toate speranțele mari și îndurătoare puse în fața noastră în Evanghelie — în bunăvoința Domnului de a face pentru noi, și în puterea Sa de a face excesiv și cu prisosință mai mult decât putem noi cere sau gândi.

30. Care va fi relația între credință și cunoștință în Veacul Milenar?

R 2677, col. 1, par. 5, 6:

Ceea ce este cunoscut acum pentru Biserica Evangheliei ca „îndreptățire prin credință” (așa au fost îndreptățiți și vrednicii din vechime), în Veacul Milenar nu va fi în acțiune, și nici nu va fi necesar: fiindcă atunci condițiile vor fi atât de diferite de cele de acum. Fiindcă noi „umblăm prin credință, nu prin vedere” — fiindcă credința este acum atât de dificilă și de aceea atât de rară, este atât de mult apreciată și răsplătită de către Dumnezeu. Dar când Veacul Milenar va fi fost introdus, veacul credinței va fi trecut — acela va fi veacul cunoștinței — veacul dovezilor atât de clare, atât de neîndoielnice, încât „chiar și cei fără minte nu vor putea să se rătăcească”, fiindcă „pământul va fi plin de cunoștința Domnului, ca fundul mării de apele care-l acoperă”. Cu o cunoștință atât de abundentă, așa încât nici unul nu va trebui să spună aproapelui „cunoaște pe Domnul, ci toți Îl vor cunoaște”, înseamnă că o credință specială va fi imposibilă și ca atare răsplățile credinței speciale nu vor mai fi oferite.

Nu vrem să spunem că în mileniu omenirea nu va crede; dimpotrivă, nimeni nu va putea face altfel decât să creadă: vrem să spunem însă că este o deosebire între a crede și a exercita credință. Noi credem acum anumite lucruri prin credință, pe care lumea le va crede în veacul viitor, nu prin credință, ci pe dovezi, prin cunoștință — pentru ei va fi imposibil să se îndoiască, văzând că dovezile vor fi incontestabile. De exemplu, acum Dumnezeu ne spune să ne socotim toate păcatele din trecut iertate și pe noi îndreptățiți pe deplin în ochii Lui. Cu toate acestea, noi vedem continuu dovezi de slăbiciuni în mintea și în corpul nostru. Păcatele nu sunt șterse; ele sunt doar socotite ca acoperite. În cazul păcatelor Bisericii: ele nu sunt șterse până când moartea va distruge aceste corpuri muritoare și până când Domnul la înviere ne va acorda corpuri spirituale glorioase, perfecte. În ele nu va fi nici o urmă de păcat sau slăbiciune sau imperfecțiune; toate păcatele noastre vor fi atunci în realitate șterse. Dar acum ni se cere să credem în acoperirea păcatelor noastre, să exercităm credință în declarația lui Dumnezeu. Următorul nostru pas al credinței este în legătură cu chemarea de sus spre a sacrifica interesele pământești și vremelnice pentru a câștiga slava cerească, cinstea și nemurirea. Dar cununa și binecuvântarea cerească se văd numai cu ochiul credinței; și oricine aleargă în alergarea pusă în fața noastră în Evenghelie, trebuie nu numai să se uite cu ochiul credinței la Isus, ca Autorul și Desăvârșitorul credinței noastre, ci cu același ochi al credinței trebuie să vadă și cununa dreptății, pe care Domnul, Judecătorul cel drept, o păstrează pentru cei care sunt credincioși. Astfel veacul nostru este cu precădere un veac al credinței, al stărilor socotite și al încrederii în făgăduințe: și aceasta își va avea marea și prețioasa ei răsplată.

Vol. VI, pag. 107, par. 1:

Este adevărat, se poate spune că credința va fi chiar și atunci esențială pentru progresul restabilirii spre îndreptățirea reală, deoarece „fără credință este cu neputință să fim plăcuți Lui îDumnezeuș” și deoarece binecuvântările și răsplățile restabilirii vor fi acordate pe criterii care vor cere credință; dar credința care se va cere atunci pentru a progresa în restabilire va fi foarte diferită de credința care se cere acum de la cei „chemați să fie sfinți", „împreună moștenitori cu Isus”, „Creații Noi”. Când Împărăția lui Dumnezeu va avea controlul, când Satan va fi legat și cunoștința de Domnul va umple pământul, aceste împliniri ale făgăduințelor divine vor fi recunoscute de toți și astfel vederea sau cunoștința va cuprinde în realitate multe lucruri care acum se pot recunoaște numai prin ochiul credinței. Dar, cu toate acestea, credința va fi necesară pentru a putea merge spre perfecțiune; și astfel îndreptățirea reală care se va putea obține până la încheierea Mileniului va fi atinsă numai de către cei care vor exercita în mod constant credința și faptele. Deși despre timpul acela este scris: „Și morții au fost judecați după cele scrise în cărțile acelea, potrivit faptelor lor”, spre deosebire de judecata prezentă a Bisericii, „după credinȚa voastră”, totuși faptele lor nu vor fi fără credință, întocmai cum credința noastră nu trebuie să fie fără fapte, în măsura capacității.

Urmează citatele mai lungi.

R 2220 — „Este credința în Cristos necesară?” (vezi întrebarea nr. 7):

Rev. John Barrows, D. D., președinte al „Parlamentului Religiilor”, ținut la Chicago în 1893, s-a întors din vizita sa în India. Recent el a scris o relatare a experiențelor sale acolo, în care spune că a fost întrebat de către hinduși dacă crede sau nu că „toți oamenii vor fi în final mântuiți”. El declară răspunsul pe care l-a dat după cum urmează: „Am răspuns că Învățătorul meu nu mă încurajază să îmbrățișez astfel de speranță. Am însă o speranță pentru unii care n-au auzit niciodată de Cristosul istoric. Există minți, cum a fost aceea a lui Socrate, în mod natural creștine. Dacă nu-l voi întâlni pe Socrate în cer, cred că poate fi din cauză că eu însumi n-am menținut drumul cel drept”.

Vederile doctorului Barrows sunt un model clar al vederilor unei clase de creștini în creștere rapidă — ale tuturor în afară de aceia care sunt recunoscuți ca „retrograzi” — ale tuturor celor „învățați” și „inteligenți”, atât de la amvon cât și din strană. Ce înseamnă aceasta? Înseamnă că acești oameni au respins singura Evanghelie învățată de Domnul nostru și de apostolii Săi inspirați, și și-au făcut o altă evanghelie care omite toate aspectele proeminente ale veștilor bune din Noul Testament.

(1) Centrul Evangheliei Noului Testament este că, deoarece Adam a păcătuit și a căzut de la asemănarea divină, Cristos Isus a murit pentru păcatele lui Adam, răscumpărându-l pe Adam și pe urmașii lui prin jertfirea propriei vieți, ca „preț de răscumpărare îpreț corespunzătorș pentru toți”. Evanghelia cea nouă, falsă, neagă acest lucru, declară că Adam n-a fost niciodată în chipul divin și n-a putut cădea de la acesta, ci el a fost mai aproape de chipul unei maimuțe și s-a ridicat constant de la acesta în cei șase mii de ani trecuți: și de pe această bază ea este forțată să nege că moartea Domnului nostru a fost în vreun sens o răscumpărare pentru om; căci dacă omul a evoluat mult de la stările de maimuță, progresul n-ar fi un păcat și n-ar cere nici o ispășire. Dacă păcatul originar este negat, o jertfă pentru acel păcat trebuie, în mod natural, să fie și ea negată, și este negată de către toți evoluționiștii.

(2) Esența Evangheliei Noului Testament este oferta iertării și reconcilierii cu Dumnezeu, pentru toți aceia care acceptă binecuvântările asigurate prin răscumpărare. Evanghelia cea nouă, falsă, negând răscumpărarea și toată nevoia de aceasta, în mod necesar neagă oferta iertării și reconcilierii, pretinzând că rasa n-a fost niciodată înstrăinată de Dumnezeu, negând că am fost născuți în păcat, negând că tatăl Adam a mâncat agurida păcatului și în consecință dinții tuturor copiilor săi s-au strepezit. Ezec. 18:2.

(3) Prima cerință a Noului Testament de la toți care vreau să aibă parte de binecuvântările lui este credința. Harul lui Dumnezeu a dat ispășirea și moartea lui Cristos a fost mijlocul sau canalul prin care El a dat-o; dar El foarte specific declară că păcătoșii se pot folosi de acest har numai prin exercitarea credinței. După cum declară apostolul, suntem îndreptățiți prin credință, și de asemenea prin ea intrăm în toate celelalte favoruri ale prevederii divine (Rom. 5:1, 2). Această credință cerută nu este o credință generală — o credință în ceea ce ne-ar plăcea nouă, sau în nimic special: chiar dimpotrivă, este o credință în Dumnezeu și în Cristos Isus. Ea merge încă mai departe și cere ca credința să fie în moartea lui Isus ca jertfă pentru păcat și în învierea Sa ca Mântuitor din păcat și din moarte, plata păcatului, prin Împărăția lui Dumnezeu pe care El o va stabili la a doua venire a Sa.

Evanghelia cea nouă, falsă, declară limpede că unirea cu Cristos printr-o credință vie, sau orice alt fel de credință, nu este necesară. Remarcați cuvintele de mai sus ale doctorului Barrows, în caractere accentuate. Vai! Ne temem că, așa cum sugerează doctorul, este mare pericol ca el să fi pierdut „calea și adevărul și viața” puse acum în fața Bisericii învingătoare. El, și mulți din anturajul lui, desigur „n-au menținut drumul drept” spre Împărăție, așa cum este marcat în Scripturi.

Dar suntem bucuroși să sperăm că doctorului Barrows și altora, la fel de bine intenționați și înșelați, li se vor deschide ochii înțelegerii curând, după ce va fi stabilită Împărăția, și vor vedea, vor crede cu adevărat și vor fi binecuvântați. Acolo vor întâlni și pe Socrate, căci „toți cei din morminte vor auzi glasul Lui și vor ieși din ele”; și acolo, sub binecuvântările Împărăției Milenare, „ochii orbilor se vor deschide” și atunci „dumnezeul veacului acestuia” (Satan), care acum orbește „gândurile celor necredincioși”, va fi legat pentru o mie de ani „ca să nu mai înșele neamurile” (2 Cor. 4:4; Apoc. 20:2, 3). Dar favoarea care se va deschide atunci pentru cei care vor crede va fi paradisul pământesc restabilit, nu Împărăția cerească și natura divină oferite acum Bisericii Evengheliei ca premiul chemării Sale de sus, pentru care, prin credință și ascultare, ea trebuie să-și întărească chemarea și alegerea (2 Pet. 1:10). Să auzim cuvântul Domnului:

„Scriptura a închis toate lucrurile sub păcat, pentru ca făgăduința să fie dată celor care cred, prin credința în Isus Hristos. Înainte de a veni credința, noi eram îîn așteptareș sub paza legii, ca închiși pentru credința care avea să fie descoperită”. Gal. 3:22,23.

„Dumnezeu a binevoit să mântuiască pe cei care cred, prin nebunia predicării ... dar noi predicăm pe Hristos Cel răstignit ... puterea lui Dumnezeu și înțelepciunea lui Dumnezeu.” 1 Cor. 1:21, 23, 24.

„Credem că Isus a murit și a înviat.” 1 Tes. 4:14.

„Dar acestea îmărturii ale Evangheliei lui Ioanș au fost scrise pentru ca voi să credeți că Isus este Hristosul, Fiul lui Dumnezeu, și, crezând, să aveți viața în Numele Lui.” Ioan 20:31.

„Și Mă rog nu numai pentru ei, ci și pentru cei care vor crede în Mine prin cuvântul lor.” Ioan 17:20.

„Dar Acela pe care L-a înviat Dumnezeu n-a văzut putrezirea. Să știți dar, fraților, că prin El vi se vestește iertarea păcatelor, și oricine crede este îndreptățit prin El de toate lucrurile.” Fapte 13:37-39.

„Dar când au crezut pe Filip, care vestea Evanghelia împărăției lui Dumnezeu și a Numelui lui Isus Hristos, au fost botezați atât bărbați cât și femei.” Fapte 8:12.

„Căci știți că nu cu lucruri pieritoare, cu argint sau cu aur, ați fost răscumpărați ... ci cu sângele scump al lui Hristos ... prin El credeți în Dumnezeu, care L-a înviat dintre cei morți și I-a dat slavă.” 1 Pet. 1:18-23.

„Căci nu m-am ferit să vă vestesc tot planul lui Dumnezeu.” „Noi așa predicăm și voi așa ați crezut.” Fapte 20:27; 1 Cor. 15:11.

„Și acesta este cuvântul credinței, pe care-l predicăm. Dacă mărturisești deci cu gura ta pe Isus ca Domn și crezi în inima ta că Dumnezeu L-a înviat dintre cei morți, vei fi mântuit ... după cum zice Scriptura: „Oricine crede în El nu va fi dat de rușine.” ... Fiindcă „oricine va chema Numele Domnului va fi mântuit.” Dar cum vor chema pe Acela în care n-au crezut? Și cum vor crede în Acela despre care n-au auzit?” Rom. 10:8-14.

Vol. VI, pag. 688-692 — „Credința, un rod al Spiritului și o parte a moștenirii prezente a Noii Creații” (vezi întrebarea nr. 12):

Înainte de a putea deveni copii ai lui Dumnezeu trebuie să avem credință — da, înainte de îndreptățirea noastră — fiindcă suntem „îndreptățiți prin credință" înainte de a avea pace cu Dumnezeu și iertarea păcatelor. Prin urmare, această credință pe care am avut-o înainte de a primi Spiritul sfânt nu poate fi credința care este rodul Spiritului — darul Spiritului. Credința este operarea, exercițiul minții noastre în privința lui Dumnezeu și a făgăduințelor Sale. Cei care nu pot exercita încredere în Dumnezeu, fie din cauza ignoranței fie a stărilor decăzute ale minții, sunt într-o stare în care este imposibil să fie binecuvântați sub prevederile acestui Veac Evanghelic, dar nu într-o stare care să-i împiedice să aibă o parte în binecuvântarea veacului viitor — Veacul Milenar. Chemarea acestui Veac Evanghelic este pentru cei care pot și care vor umbla prin credință, nu prin vedere — și oricine nu poate, sau refuză să umble astfel, nu poate umbla acum cu Dumnezeu. „Fără credință este cu neputință să fim plăcuți Lui.” Oricine nu are astfel de credință ca bază de pornire, nu poate începe în prezent; și chiar dacă are credința ca bază de pornire, dacă ea nu crește și nu se dezvoltă, acestuia îi va lipsi puterea de a fi biruitor, fiindcă, „ceea ce câștigă biruința asupra lumii este credința noastră". 1 Ioan 5:4.

Ar trebui să recunoaștem o mare diferență între credință și credulitate. Milioane de oameni sunt creduli și superstițioși și cred o mie și unu de lucruri iraționale pentru care n-au nici o dovadă adecvată. Iar acești oameni superstițioși, care cred ce n-ar trebui să creadă, nu se găsesc numai în țările păgâne. Milioane dintre ei poartă numele de creștini, cu ceva adaos denominațional. Superstiția și credulitatea trebuie să fie condamnate, mustrate, evitate, biruite. Credința adevărată trebuie să fie încurajată, zidită, întărită, făcută să crească. Credința de la Dumnezeu este credința, certitudinea, încrederea care zidește pe făgăduințele divine, nu pe tradiții, filosofii și închipuiri umane.

Dacă credem că Dumnezeu este ceea ce implică numele Lui, Cel existent prin Sine, Creatorul Cel atotputernic, atotînțelept, atotdrept și atotiubitor, și dacă credem că El este răsplătitorul celor care-L caută cu sârguință, efectul va fi că noi Îl vom căuta — vom căuta să-I cunoaștem și să-I înțelegem Cuvântul; și cunoscându-l și înțelegându-l vom avea încredere în el; și având încredere în el ne vom îndrepta cursul vieții în consecință. Acest început al credinței, sub favoarea divină, indică spre Cristos ca fiind calea nouă și vie de reunire cu Dumnezeu și de întoarcere în favoarea Lui. Când această credință se prinde strâns de Isus și se deprinde în ascultare, ea crește și binecuvântarea Domnului vine peste ea cu atât mai mult, luminând-o în privința termenilor acceptării și apartenenței ca membru în Noua Creație. Credința crescândă se prinde strâns de făgăduințele lui Dumnezeu — de a ajunge moștenitori ai lui Dumnezeu și moștenitori împreună cu Isus Cristos Domnul și Răscumpărătorul. Rezultatul este binecuvântarea Spiritului — conceperea, ungerea, adoptarea ca fii.

Un alt rezultat este o mai mare luminare cu lumina sfeșnicului de aur din Sfânta, permițând ochiului credinței să vadă lucrurile care nu se văd din afară — să recunoască slujirea specială a Marelui Preot în privința luminii, în privința pâinii pentru punere înainte, în privința tămâiei Altarului de Aur și a Capacului Ispășirii de dincolo de Văl. Pe măsură ce credința vie, supusă, cuprinde treptat aceste diferite trăsături ale favorii și binecuvântării divine, așa cum ele sunt revelate în Cuvântul divin, ea se întărește tot mai mult, devine tot mai clară și devine parte fundamentală a minții noi. Din această poziție avantajoasă vede lucrurile pe care înainte nu le-a putut vedea, în privința cărora apostolul spune: „Lucruri pe care ochiul nu le-a văzut, urechea nu le-a auzit și la inima omului înaturalș nu s-au suit, așa sunt lucrurile pe care le-a pregătit Dumnezeu pentru cei ce-L iubesc”. 1 Cor. 2:9.

Prin Cuvântul făgăduinței, ilustrat prin Spirit, ea vede lucrurile nespus de mari și scumpe, lucrurile cerești, gloriile care vor fi obținute la Întâia Înviere — Împărăția, care va fi atunci stabilită — domnia dreptății, care va aduce binecuvântare tuturor familiilor pământului — supunerea păcatului și nimicirea oricărui individ și a oricărui lucru care nu va coopera la gloria lui Dumnezeu și în armonie cu legea iubirii divine. Noua Creatură vede toate acestea cu ochiul credinței, cu ochiul înțelegerii; și apostolul ne asigură că acest ochi poate privi multe din lucrurile acestea care nu sunt clare și distincte pentru ochiul natural — pentru că „Dumnezeu ni le-a descoperit prin Duhul Său, căci Duhul cercetează totul, chiar și lucrurile adânci ale lui Dumnezeu”. 1 Cor. 2:9, 10.

Această credință în lucrurile care încă nu se văd, concepută de Spirit, este o parte a moștenirii prezente a Noii Creații și este intim asociată cu fiecare speranță și cu fiecare bucurie a ei — dând singura pregustare posibilă a „gloriilor care urmează". Într-adevăr, după cum explică apostolul, ea este temelia pe care sunt zidite toate bucuriile și speranțele noastre. „Credința este siguranță cu privire la cele nădăjduite, convingere cu privire la lucrurile care nu se văd.” Prin ea lucrurile care încă nu se văd devin tot atât de palpabile pentru mintea noastră ca și lucrurile care se văd; da, zice apostolul, din acest punct de vedere învățăm să evaluăm că lucrurile pe care le vedem cu ochii naturali sunt temporare, în timp ce lucrurile pe care nu le vedem cu ochii naturali, ci le privim cu ochii credinței, sunt cele reale, palpabile, cele eterne.

Cât de necesară este credința pentru realizarea și păstrarea moștenirii noastre prezente, pentru pregustarea binecuvântării viitoare, este arătat clar de către apostolul Iacov, care, după ce spune: „Dacă vreunuia dintre voi îi lipsește înțelepciunea, s-o ceară de la Dumnezeu, care dă tuturor cu mână largă și fără mustrare, și ea îi va fi dată" — adaugă: „Dar, s-o ceară cu credință, fără să se îndoiască; pentru că cine se îndoiește seamănă cu valul mării, tulburat și aruncat de vânt încoace și încolo. Un astfel de om să nu se aștepte să primească ceva de la Domnul, căci este un om nehotărât și nestatornic în toate căile sale” (Iac. 1:5-8). Apostolul arată astfel cât de imposibil ar fi ca cineva să devină biruitor, fără să devină tare în credință. Ca atare, Scripturile învață peste tot creșterea în credință, și toți din poporul Domnului au nevoie să se roage precum s-au rugat apostolii: „Doamne, mărește-ne credința”; și astfel rugându-se, trebuie să folosească mijloacele pe care Dumnezeu le-a destinat pentru împlinirea acestei rugăciuni. Dacă rugăciunea lor va fi sinceră, ei vor folosi cu seriozitate acele mijloace — vor căuta pe Domnul în rugăciune, vor căuta să-I cunoască Cuvântul, vor căuta să i se supună, vor căuta și se vor bucura de serviciul Său, vor căuta să se îmbrace cu toate darurile Spiritului; și aceasta fiind atitudinea lor, vor avea credință puternică, asigurare deplină a credinței, și „nu vor aluneca niciodată; căci în felul acesta li se va da din belșug intrare în împărăția veșnică a Domnului și Mântuitorului nostru Isus Hristos” — la timpul potrivit. 2 Pet. 1:10, 11.

R 1859, col. 1, par. 6, până la sfârșitul articolului intitulat „Treji, veghetori, statornici” (vezi întrebarea nr. 14):

Apostolul Pavel dă aceeași idee despre viața creștină. El o reprezintă ca o luptă disperată și îndeamnă pe toți soldații adevărați ai lui Cristos să se „îmbrace cu toată armătura lui Dumnezeu, ca să poată sta împotriva uneltirilor Diavolului”, căci, spune el, „lupta noastră nu este împotriva sângelui și cărnii, ci împotriva căpeteniilor, împotriva domniilor, împotriva stăpânitorilor acestor întunecimi, împotriva duhurilor răutății în locurile cerești ... . Stați deci tari, având mijlocul încins cu adevărul, fiind îmbrăcați cu platoșa dreptății” etc. Efes. 6:10-18.

Când ne gândim ce puternic înrădăcinat în lume este adversarul — în ideile ei, maximele ei, instituțiile ei, în politica, scopurile, speranțele și ambițiile ei, și când ne gândim la viața creștină care este în directă opoziție cu toate acestea, și când ne mai gândim, fiindcă odată am fost părtași spiritului lumii, cum vrăjmașul sufletelor noastre s-a înrădăcinat puternic în natura noastră slabă, decăzută, și încă mai departe, cum, cu subtilitate șireată, acest dușman personal invizibil, inteligent, complotează și uneltește să ne amăgească, să ne înșele și să ne ducă în păcat — când ne gândim la aceste lucruri cu judecată trează, atunci într-adevăr ne dăm seama că suntem în mijlocul unui mare conflict.

Cele trei puncte de atac ale vrăjmașului, așa cum le enumeră apostolul Ioan (1 Ioan 2:16), sunt: „pofta cărnii, pofta ochilor și mândria vieții”.

Prima dintre acestea include toate acele pofte și pasiuni comune întregii familii umane, care, în folosirea lor legitimă sub controlul deplin al rațiunii și al conștiinței, sunt drepte și cuvenite, dar care, necuvenit cultivate, până când devin stăpânii rațiunii și conștiinței, degradează și înjosesc omul.

A doua — „pofta ochiului” — include toate acele ambiții de a obține și poseda orice lucruri pe care ochiul (ochiul natural sau ochiul înțelegerii) le vede a fi bune, adică, a fi mulțumitoare pentru mintea carnală, natura veche neregenerată. Această dispoziție împinge la mulțumire de sine indiferent de drepturile și libertățile altora în vreo direcție. Ea râvnește după avuție sau faimă sau putere sau distincție socială, și în aceste scopuri este înclinată să exploateze fiecare energie a minții și a corpului.

A treia — „mândria vieții” — este floarea egoismului, atât de respingătoare pentru Dumnezeu și pentru toți oamenii buni. Este acea dispoziție a omului care se mândrește în rușinea sa. Când poftele cărnii și poftele ochilor își aduc blestemul lor de îngustime, bigotism și îngâmfare, și când ele merg mai departe, lipsind pe semeni de drepturile și privilegiile lor, atunci mândria, bucuria mare a josniciei își are scurtul ei triumf și se ridică semeț deasupra nefericiților subiecți ai puterii sale și se desfătează în pustiirea pe care a produs-o.

Aceste trei puncte de atac din partea marelui vrăjmaș sunt punctele în privința cărora Domnul ar vrea să ne păzim cu vigilență neobosită. Fiți treji, fiți vigilenți și vegheați pentru ca vrăjmașul să nu câștige acces în citadela inimii voastre prin nici una din aceste căi.

Faptul că el atacă în mod repetat este sigur; și că aceste atacuri vin pe neașteptate și fără prevenire și adesea cu forță teribilă, este un fapt de care toți au avut parte: de aceea există necesitatea vigilenței treze și constante. Fiți siguri că vrăjmașul întotdeauna treaz va profita de momentele noastre nepăzite și de condițiile noastre nefortificate, dacă vor fi din acestea. Chiar cu toată vegherea și pregătirea de care putem dispune, capacitatea de a rezista inamicului și a ne împotrivi atacurilor sale cauzează mai multă sau mai puțină suferință, și adesea solicită puterile de îndurare până la cel mai înalt grad. Într-adevăr, trebuie să ne așteptăm ca presiunea asupra puterilor noastre de îndurare să fie uneori atât de mare încât să amenințe cu distrugerea și în mod sigur să o producă dacă ne încredem în propria noastră putere. Suntem preveniți să nu ne mirăm de prigonirea ca de foc care în mod sigur ne va încerca dacă suntem într-adevăr fiii lui Dumnezeu și soldați ai lui Cristos, ca și cum ni s-ar întâmpla ceva neobișnuit (1 Pet. 4:12-16). Soldatul creștin trebuie să se aștepte la aceste lucruri și să se pregătească cu grijă pentru ele.

Petru dă de înțeles că puterea prin care trebuie să ne împotrivm adversarului este puterea credinței — căruia să ne „împotrivm tari în credință”. Și Ioan exprimă același gând spunând: „Ceea ce câștigă biruința asupra lumii este credința noastră” (1 Ioan 5:4). Dacă nu suntem tari în credință, cum putem îndura greutăți pentru ea? Credința trebuie să se prindă de făgăduințele nespus de mari și scumpe ale lui Dumnezeu și să le aprecieze valoarea. Credința trebuie să se prindă de puterea lui Dumnezeu și să găsească har spre ajutor în orice timp de lipsă. Și credința într-un Dumnezeu personal, drept, al cărui ochi este întotdeauna asupra noastră, trebuie să cultive constant acele elemente ale caracterului care Îi sunt întotdeauna plăcute și acceptabile și despre care Petru ne spune că sunt esențiale pentru biruința noastră finală în această luptă. 2 Pet. 1:5-10.

El ne îndeamnă ca, pe lângă credință în făgăduințele nespus de mari și scumpe care ne inspiră zelul și ne dau curaj reînnoit, să ne dăm toată silința să unim cu credința noastră virtutea, cu virtutea cunoștința, cu cunoștința înfrânarea, cu înfrânarea răbdarea, cu răbdarea evlavia, cu evlavia dragostea de frați, cu dragostea de frați iubirea. Căci, adaugă el, „dacă faceți lucrul acesta, nu veți aluneca niciodată”.

Cultivarea susținută, stăruitoare a acestor haruri ale caracterului ne va limpezi și vederea spirituală, ajutându-ne să înțelegm cu atât mai deplin adevărul lui Dumnezeu și astfel, „cu armătura dreptății pe partea dreaptă și pe partea stângă”, vom fi în stare să „stingem toate săgețile arzătoare ale Celui Rău”, să câștigăm biruința credinței și să ne întărim chemarea și alegerea.

Având această vedere asupra marii bătălii a vieții creștinului, ne dăm seama ce lucrare este înaintea noastră și ce necesitate de trezie, vigilență și statornicie! Este o lucrare de-o viață împotriva marelui vrăjmaș înrădăcinat în carnea noastră. Puterile din exterior sunt tari într-adevăr, dar războiul civil cu puterile din interior este cu mult mai de temut. Dacă într-o măsură ajungem să fim îmbătați de spiritul lumii — dacă cedăm mulțumirii de sine, iubirii comodității, plăcerii, unei mici îngăduințe față de vreuna din vechile dispoziții de invidie, mândrie, slavă deșartă, laudă de sine, încăpățânare, mândrie, mânie, ceartă sau alte asemenea lucruri — chiar și puțin — o, ce mare este pericolul la care suntem expuși!

Preaiubiților, să luptăm o luptă bună împotriva lumii, cărnii și adversarului, căutând și găsind, zi de zi și oră de oră, noi rezerve de har; căci fiecare zi și fiecare oră este timp de lipsă dacă suntem treji să ne dăm seama. La lupta cu puterile înrădăcinate în noi ne referim iarăși când citim: „Cel încet la mânie prețuiește mai mult decât un viteaz și cine este stăpân pe sine prețuiește mai mult decât cine cucerește o cetate” (Prov. 16:32). Da, sarcina este mai mare și reprezintă un efort mai mare, precum și mai nobil. Să luptăm lupta bună a credinței pe această linie. Viața noastră să fie o străduință zi de zi și oră de oră ca să biruim răul care este în noi, să ne curățăm și să ne înfrumusețăm caracterul. Astfel vom fi cu atât mai deplin pregătiți să ne străduim cu credincioșie și statornicie împotriva vrăjmașilor din exterior — să luptăm o luptă bună până la sfârșit.

Apostolul, din plinătatea iubirii și simpatiei sale pentru toți tovarășii săi din armata Domnului, adaugă la îndemnul său serios această binecuvântare de bun rămas: „Și Dumnezeul oricărui har, care v-a chemat în Hristos Isus la slava Sa veșnică, după ce veți suferi puțin timp, El Însuși vă va desăvârși, vă va întări, vă va da putere și vă va face neclintiți”. Numai prin suportarea greutății ca buni soldați ai lui Cristos poate fi obținută această stare dorită — adică stăpânirea de sine completă și capacitatea de a ne împotrivi la rău, credință stabilă, răbdare și virtute, odihnă stabilă și durabilă în Cristos și speranță prin Cuvântul făgăduinței Sale. Aceasta fără îndoială a fost experiența apostolului, îmbătrânind în serviciul Învățătorului, și așa poate fi și a noastră. Fiecare an care trece să ne găsească mai aproape de perfecțiune!

R 2309 — „Lupta creștinului”, până la pag. 2310, col. 2, par. 1 (vezi întrebările nr. 13 și 15):

„Luptă-te lupta cea bună a credinței, apucă viața veșnică la care ai fost chemat.” 1 Tim. 6:12.

Deși urmașii lui Cristos trebuie să fie făcători de pace și sunt instruiți în consecință să „urmărească pacea cu toți” oamenii, totuși ei sunt cei mai mari războinici pe care i-a cunoscut lumea vreodată, în baza principiului că „cine este stăpân pe sine prețuiește mai mult decât cine cucerește o cetate”. Dar există lupte bune și lupte rele. O luptă bună este una care este în interesul a ceea ce este bine, adevărat, nobil, pur, evlavios — o luptă pentru dreptate; orice altă luptă este o luptă rea, pentru o cauză nevrednică.

Dar cine sunt acești luptători la care se referă textul nostru, pe care îi cheamă apostolul Pavel să lupte o luptă bună? Îi cheamă pe toți oamenii, sau pe păcătoși, sau pe creștinii doar cu numele? Noi răspundem: Nu; el se adresează numai brigăzii „Garda Regală” — corpul lui Cristos, Biserica consacrată. Apostolul se adresează acestora ca purtători de cuvânt ai Căpeteniei mântuirii, Isus Cristos, și ar fi cu totul nepotrivit ca un general sau căpitan să dea ordine celor care n-au intrat în armata sa și nu i-au recunoscut autoritatea. Ca atare, este evident că nu se adresează lumii în general și nu se adresează creștinilor nominali care n-au făcut niciodată un legământ cu Domnul. „Domnul cunoaște pe cei care sunt ai Săi.” Acestora le este adresată instrucțiunea să lupte lupta care este acum — care este în desfășurare de când Căpetenia mântuirii noastre a început războiul acum aproape nouăsprezece secole.

Pentru cine luptăm noi — pentru Dumnezeu — pentru Cristos? Nu, răspundem noi. Luptăm pentru noi înșine. Asupra acestui punct se face o mare greșeală de către mulți care par să-și imagineze că a lupta lupta cea bună a credinței este a face ceva pentru Dumnezeu și că ei merită mulțumirile și răsplata Lui. Atotputernicul Dumnezeu nu are nevoie să luptăm pentru El. El este omnipotent, în stare cu prisosință să Se îngrijească de Sine și de cauza Sa; El nu are nevoie de eforturile noastre firave. Pretenția că noi luptăm pentru Dumnezeu ar fi tot așa de neconsistentă cum ar fi pentru cubanezi să spună că luptă pentru Statele Unite. Statele Unite luptă pentru eliberarea cubanezilor. La fel, Dumnezeu este Cel care luptă pentru noi și ne ajută și ne încurajază să luptăm lupta bună a credinței în folosul nostru. Este bine ca acest aspect al cazului să fie clar discernut.

Împotriva cui luptăm? Răspundem: bătălia nostră nu este împotriva semenilor, nici cu arme carnale; de fapt noi putem avea mare compătimire chiar și pentru vrăjmașii noștri cei mai neîndurați care, în măsura în care civilizația modernă va permite, sunt gata și dispuși să ne disprețuiască, să ne persecute și să spună tot felul de lucruri rele împotriva noastră pe nedrept. Putem ușor vedea că ei sunt orbiți în măsură considerabilă, fie prin prejudecata și patima lor, fie prin doctrinele false, înșelătoare, superstițiile etc., marelui Adversar; ca atare, lupta noastră nu este îndreptată împotriva acestora și când avem ocazie trebuie să căutăm să le facem bine, „cu blândețe să îndreptăm pe potrivnici” (2 Tim. 2:25). Prin urmare, de asemenea, când avem de-a face cu aceștia, departe de a lupta cu ei și a ne împotrivi cu rău la rău, Căpetenia noastră ne-a poruncit să întoarcem bine pentru rău, blândețe pentru asprime, amabilitate pentru lipsa ei; și să căutăm să facem bine celor care vorbesc rău despre noi și ne persecută, pentru ca astfel ochii înțelegerii lor să se poată deschide și să poată discerne că există un astfel de lucru ca spiritul iubirii, generozității, blândeții, ținând seama de faptul că ei presupun că toți sunt mânați de același spirit răuvoitor al egoismului care îi stăpânește pe ei.

Lupta noastră trebuie să fie împotriva Păcatului — marele asupritor care a capturat rasa noastră în persoana tatălui Adam și a ținut-o în robie de atunci până acum — plătind în mod regulat de șase mii de ani teribila pedeapsă a morții, cu toți însoțitorii ei, de boală, durere, tristețe și necaz. Da, acesta este vrăjmașul nostru.

Indirect, Satan este vrăjmașul nostru, pentru că el a fost cel prin a cărui influență tatăl Adam a devenit rob al Păcatului; și Satan a urmat totuși aceeași cale și acum se străduiește să ne aducă înapoi sub stăpânirea Păcatului și să ne țină acolo. Să nu uităm însă că bătălia noastră nu este în mod direct cu Satan. Nici să nu aducem împotriva lui o „judecată batjocoritoare” (Iuda 9); mai degrabă să spunem împreună cu Mihail: „Domnul să te mustre!”; și trebuie să așteptăm timpul și calea Domnului pentru mustrarea lui Satan. Totuși, trebuie să ne împotrivim lui Satan, adică trebuie să ne împotrivim influenței și înșelărilor lui și străduințelor lui de a ne induce în eroare și în păcat.

Domnul ne învață că „lupta noastră nu este împotriva sângelui și cărnii, ci împotriva căpeteniilor, împotriva domniilor, împotriva stăpânitorilor acestor întunecimi, împotriva duhurilor răutății în locurile cerești” (Efes. 6:12). Satan, ca marele stăpân sau general al păcatului, are mult de-a face cu diferitele influențe cu care trebuie să luptăm. Șiretenia lui, „uneltirile” lui sunt cele care supraveghează bătălia împotriva noastră, și deoarece el este ființă spirituală și prin urmare cu mult mai inteligent ca noi, lupta ar fi foarte inegală fără un conducător spiritual la fel de puternic. Dar noi nu suntem lăsați neajutorați să luptăm astfel împotriva înțelepciunii și șireteniei spirituale superioare. Căpitanul nostru șef, Domnul Isus, a cucerit păcatul și a fost glorificat, și El este de partea noastră, așa încât împreună cu apostolul putem spune cu încredere: „Mai mare este Cel care este de partea noastră decât cei care sunt împotriva noastră” — Satan și cohortele lui de duhuri rele, cu agenții și servitorii lui pământești înșelați.

Apostolul pare să rezume mijloacele prin care marele nostru capturator, Păcatul, caută să ne țină robi, sau dacă ne-am eliberat caută să-și recapete influența asupra noastră, aceste mijloace fiind trei — lumea, carnea și diavolul. Am văzut influența puternică a diavolului, ca marele ge-neral-șef al Păcatului. Am observat apoi în ce sens lumea este împotrivitorul nostru și în ce sens trebuie să luptăm împotriva ei. Tocmai am văzut că nu luptăm cu arme carnale, nici nu ne războim sau nu ne luptăm în vreun sens al cuvântului cu semenii noștri, văzând că sunt orbiți de adversar și de fapt nu sunt răspunzători pentru cursul lor; lupta noastră nu trebuie să fie cu aceștia. Noi trebuie să luptăm cu „spiritul lumii”, cu influența ei: împotriva acestuia trebuie să luptăm și să ne împotrivim — cu dispoziția lumii, cu mintea lumii, cu motivele care însuflețesc lumea, cu ambițiile lumii. Mândriei vieții și înșelăciunii bogățiilor — acestor lucruri, acestor vederi greșite ale lucrurilor, așa cum sunt văzute din punctul de vedere al lumii, trebuie să ne împotrivim, să luptăm împoriva lor — și este o bătălie zilnică.

În sfârșit, bătălia noastră este cu carnea — propria noastră carne. De când păcatul a capturat rasa noastră în persoana lui Adam, robia lui a dus la degradare mentală, morală și fizică. Singura lui tendință este spre rău, și aceasta în mod continuu, și numai pe măsură ce ne debarasăm de influențele orbitoare și de gusturile și dorințele stricate, de dorințele, ambițiile, speranțele și iubirile pe care le cultivă păcatul — numai în acea măsură ajungem să vedem lucrurile în adevărata lor lumină și să avem până și o vagă idee despre starea noastră degradată. Dar marea noastră Căpetenie, care este „Marele Preot al mărturiei noastre”, ne-a răscumpărat din această robie a păcatului, cu sângele Său prețios. El a avut compasiune față de noi, și când ne-am dat seama de starea noastră deplorabilă și I-am acceptat ajutorul, El ne-a eliberat de jugul robiei Păcatului.

Dar noi avem totuși impulsurile păcatului în corpul nostru — tendințele spre păcat, care au devenit aproape a doua natură pentru noi în lunga perioadă de aproape șase mii de ani de robie. Așa încât, deși acum suntem liberi și cu mintea slujim legea lui Cristos, și suntem acceptați în armata Sa ca soldați ai crucii ca să luptăm pentru dreptate, adevăr, bunătate și puritate, totuși găsim că vechiul nostru eu este hărțuit de vechile gusturi și înclinații pervertite din carnea noastră, pentru slujirea vechiului tiran. Dintre luptele noastre ca noi creaturi în Cristos Isus, nu cea mai mică este împotriva acestor tendințe pervertite din carnea noastră, și lupta cu acestea este o luptă zilnică. Împreună cu apostolul Pavel, unul dintre marii soldați din războiul nostru, ar trebui să putem spune: „Mă port aspru cu trupul îcarnea și dorințele eiș meu și-l țin în stăpânire îîn supunere la voința mea nouă, la noul meu euș, ca nu cumva, după ce am predicat altora, să fiu eu însumi dezaprobat”. 1 Cor. 9:27.

De când ne înrolăm sub steagul Căpeteniei noastre, adică, de când facem o deplină consacrare Lui, să luptăm lupta bună și să ne dăm viața în serviciul Lui, din acel moment El, sub condițiile Noului Legământ, socotește carnea noastră ca fiind moartă: fiindcă mintea noastră este reînnoită — vie pentru Dumnezeu cu o reînnoire a vieții și, ca atare, acele înclinații ale păcatului pe care căutăm să le aducem în absolută supunere la voința lui Dumnezeu în Cristos, nu sunt recunoscute de către Domnul ca voința sau înclinațiile Noii Creaturi, ci sunt numai recunoscute ca parte a vrăjmașului general, Păcatul, care ne urmărește și se luptă cu noi, la care noi ne-am angajat să ne împotrivim și să ne războim cu el, și pentru care El a făgăduit har și ajutor ca să-l biruim.

Acești vrăjmași din carnea noastră sunt cei care ne produc cele mai mari dificultăți. La aceștia apelează Satan: pe aceștia caută el să-i încurajeze în lupta lor împotriva noului spirit al minții noastre; prin aceștia spiritul lumii se apropie cel mai mult de noi și caută să ne prindă și să ne facă iarăși robi ai Păcatului. Cum s-ar zice, Noua Creatură în Cristos este asaltată, înconjurată pe toate părțile de vrăjmași, căutând dezastrul și înrobirea noastră din nou. Noi trebuie să luptăm, să luptăm pentru noi înșine, să luptăm pentru libertatea noastră, să luptăm pentru biruința asupra propriilor noastre slăbiciuni, să luptăm împotriva spiritului lumii, să luptăm împotriva înșelărilor și capcanelor adversarului, prin care el caută să facă lucrurile rele să pară bune, iar cele corecte să pară de nedorit. Nu este de mirare deci, că soldatul creștin este îndemnat să fie continuu veghetor; nu este de mirare că este îndemnat să se „îmbrace cu toată armătura lui Dumnezeu”; nu este de mirare că este prevenit în privința diferiților săi vrăjmași vicleni, și în special a celor din carnea sa.

Mulțumim lui Dumnezeu pentru marea Căpetenie a mântuirii noastre. Mulțumim lui Dumnezeu pentru marea armătură din Cuvântul Său, din care obținem coiful mântuirii, cunoștința intelectuală ca să ne protejeze de înșelările propriei noastre judecăți și ignoranțe și de uneltirile adversarului. Mulțumim lui Dumnezeu și pentru platoșa dreptății, meritul lui Cristos și al marelui Său sacrificiu, care compensează pentru imperfecțiunile noastre și ne acoperă organele vitale, asigurându-ne prin aceasta viața — viața veșnică. Mulțumim lui Dumnezeu și pentru scutul credinței, al siguranței, al încrederii în Cel care ne-a cumpărat, în înțelegerea că Acel care a început lucrarea bună în noi este capabil și dispus și să o completeze; pentru înțelegerea că în timp ce Dumnezeu ne-a iubit atât de mult pe când eram încă robi ai Păcatului și ne-a răscumpărat din robia acestuia cu sângele prețios al lui Cristos, cu mult mai mult ne iubește acum și cu mult mai mult este pregătit să ne ajute acum, când prin harul Său am ajuns să fim liberi de păcat și am devenit servitori ai dreptății. Mulțumim lui Dumnezeu de asemenea pentru încălțăminte, pregătirea pentru a îndura răbdător greutatea, protejându-ne pentru mersul vieții, de animozitățile aspre ale lumii în peregrinajul nostru. Mulțumim lui Dumnezeu de asemenea pentru sabia spiritului, Cuvântul adevărului Său, ca o apărare prin care ne putem împotrivi adversarului și putem ieși biruitori prin Cel care ne-a iubit și ne-a răscumpărat.

Binefăcători suntem —

Și pentru alții luptăm.

Am văzut că lupta noastră este pentru noi înșine și pentru alții. Luptăm până la moarte în autoapărare, ca să ne menținem libertatea noastră și a altora. După cum spune apostolul: „Voi nu v-ați împotrivit încă până la sânge îmoarteș, luptând împotriva păcatului” — trebuie de asemenea să ne „dăm viața pentru frați”. Și am putea adăuga că, deși Împăratul nu are nevoie de lupta noastră pentru El, totuși uneori ne face mare plăcere și ne este de folos să apărăm onoarea numelui Său și maiestatea guvernării Sale drepte, de asalturile celor care, cu răutate și în orbirea lor, le prezintă în lumină falsă. Dar există pe lângă toate acestea încă un aspect al luptei noastre. Pentru a observa acest aspect în mod clar și distinct, trebuie să luăm o poziție înaltă și să observăm toată tendința conflictului care se desfășoară acum de peste optsprezece secole, și marele obiectiv pe care Însuși Împăratul l-a declarat a fi rezultatul acestei bătălii. Este acesta:

Nu numai noi, ci întreaga lume a fost „vândută păcatului” de către tatăl Adam — toată lumea, ca și noi, este sclavă Păcatului. Nu numai atât, dar marele nostru Răscumpărător care ne-a cumpărat cu sângele Său prețios, l-a dat ca preț de ispășire și „pentru păcatele întregii lumi”. Astfel El a cumpărat dreptul de a ne elibera nu numai pe noi (Biserica Sa, armata Sa) de sub puterea păcatului, marele tiran, ci și pe toți robii Păcatului. Și deși El nu întreprinde lucrarea de eliberare a robilor în prezent, ci a limitat lucrarea de eliberare acum a unora puțini, a unei turme mici, care sunt acum din armata Sa, totuși El ne informează că această alegere din prezent a unei turme mici este numai cu intenția de a-i folosi pe aceștia în Împărăția Sa, pe care o va stabili când va fi gata să-Și ia marea putere și să domnească, pentru răsturnarea completă a Păcatului și pentru eliberarea completă a tuturor din robia lui.

Apostolul Pavel, unul dintre locotenenții subordonați marelui Căpitan, vorbește despre această eliberare viitoare a lumii spunând: „Căci știm că până în ziua de azi, toată creația suspină și suferă durerile nașterii îsub robia neîndurată a Păcatului și sub jugul lui de moarteș” ... „așteaptă cu o dorință înfocată descoperirea fiilor lui Dumnezeu” ... „căci însăși creația îomenirea, toți aceia care vor accepta libertateaș va fi eliberată din robia stricăciunii îrobia morții cu toți însoțitorii ei, de durere, întristare, necazș, ca să se bucure de libertatea slavei copiilor lui Dumnezeu îperfecțiunea vieții și toate privilegiile glorioase care aparțin fiilor perfecți ai lui Dumnezeu de pe fiecare plan — divin, îngeresc, umanș”. Rom. 8:19, 21, 22.

Vedem deci că sărmana lume, gemând în robie, este în așteptarea acestui mare eveniment despre care apostolul a vorbit spunând: „Încă puțin, foarte puțin timp și Cel care vine va veni și nu va întârzia”. Intervalul între răscumpărare și eliberare este numai puțin timp, din punctul de vedere al socotelii divine, în care o mie de ani sunt ca o zi, doar ca ziua de ieri, ca o strajă din noapte. Din acest punct de vedere, aceste aproape nouăsprezece secole pentru alegerea gărzii regale nu sunt decât „puțin timp” — mai puțin de două zile „pentru Domnul” — și curând vor fi trecute. Atunci, glorificați cu Învățătorul și Căpitanul, ei vor fi împreună cu El eliberatori ai omenirii, de jugul Păcatului și de închisoarea morții. Această perioadă de două zile (2000 de ani) pare să fie sugerată de asemenea în tipul chemării Rebecăi pentru a fi mireasa lui Isaac cel tipic, unde numai două zile sunt menționate. Gen. 24.

R 1798 — „Cel drept va trăi prin credință” (vezi întrebarea nr. 16):

„„Și cel drept va trăi prin credință; dar dacă cineva dă înapoi, sufletul Meu nu găsește plăcere în el.” Noi însă nu suntem din aceia care dau înapoi spre pierzare, ci din aceia care au credință pentru păstrarea sufletului.” Evrei 10:38, 39.

Există o semnificație solemnă în aceste cuvinte ale apostolului, pe care creștinul atent o va percepe. Cei cărora li se adresează nu sunt oameni lumești, ci credincioși consacrați, îndreptățiți prin credința în Cristos ca Răscumpărătorul lor. Prin credință ei au trecut din moarte la viață; pentru ei lucrurile vechi au trecut și toate s-au făcut noi; ei sunt Noi Creaturi în Cristos Isus; sunt fii și moștenitori ai lui Dumnezeu și comoștenitori cu Isus Cristos, dacă suferă cu El, urmând în urmele Sale de jertfire de sine, chiar până la moarte. Ei sunt concepuți din nou la o speranță a vieții (veșnice), la o moștenire nestricăcioasă și nepătată și care nu se veștejește — o moștenire însă în care ei nu sunt introduși imediat, ci este păstrată în ceruri pentru ei.

Făgăduințele lui Dumnezeu făcute acestei clase sunt mari și prețioase, și dacă sunt crezute cu adevărat, ele vor influența viața cu putere; dar dacă nu sunt primite, este evident că nu pot avea nici o putere asupra vieții. Și mai mult, dacă nu sunt crezute în întregime, dacă nu sunt însușite personal, ele nu sunt aplicabile și nimeni nu poate spera la ceva din ele. Acest lucru este în mod clar sugerat în cuvintele de mai sus ale apostolului: „Cel drept va trăi prin credință”. Nu este destul ca prin credință să primim primul impuls al vieții, ci, după ce am trecut din moarte la viață, prin aceleași mijloace trebuie să continuăm să primim și să ne însușim hrana spirituală, ca să putem crește prin ea: trebuie să umblăm prin credință, urmând conducerea Spiritului sfânt prin Cuvântul Adevărului.

Pe această cale a credinței există mult privilegiu actual, precum și perspectivă viitoare. Este calea pe care ne putem bucura de părtășie și de prezența durabilă a Domnului Isus și a Tatălui nostru ceresc, calea pe care putem avea comuniune personală cu Ei și în care putem avea mărturia Spiritului sfânt al adoptării noastre, acceptarea continuă ca fii ai lui Dumnezeu și mângâierea dată de Scripturi, comuniunea sfinților și inspirația binecuvântată, ajutorul și încurajarea tuturor mijloacelor harului. Aceste privilegii actuale, împreună cu speranțele glorioase pe care le inspiră și le mențin vii în noi, sunt hrana pe care trebuie să o mâncăm și pe care lumea nu o cunoaște, ajutându-ne să trăim o viață nouă despărțiți de lume — despărțiți de spiritul și părtășia ei. Aceasta înseamnă a umbla prin credință. Înseamnă un curs al vieții foarte contrar ordinii obișnuite a lumii, care este să umble prin vedere, după dorințele cărnii. Oamenii din lume se uită după lucrurile care sunt văzute: ei judecă valoarea lor relativă, dar numai în legătură cu interesele personale, ignorând în întregime interesele lor veșnice și pretențiile Creatorului de la ei. Lipsindu-le credința în Cuvântul divin, le lipsește speranța substanțială dincolo de prezent; și în baza judecății lor în privința valorilor relative ale răsplăților pământești și a speranțelor de a le câștiga, ei se ocupă de urmărirea lor, lăsând chestiunile viitorului și ale responsabilității lor actuale față de Dumnezeu practic în afara preocupărilor lor.

Dar nu este așa cu adevăratul copil al lui Dumnezeu. El umblă prin credință și nu prin vedere; el se uită nu la lucrurile care sunt văzute, ci la lucrurile care nu sunt văzute (2 Cor. 4:18), având întotdeauna în minte că lucrurile care sunt văzute sunt vremelnice, nesigure și nesatisfăcătoare, în timp ce lucrurile care nu sunt văzute sunt eterne, sigure pentru credincioși și de o inestimabilă valoare. El trăiește, nu pentru prezent, ci pentru viitor — pentru lucrurile revelate ochiului credinței în făgăduințele lui Dumnezeu, toate acestea fiind da și amin în Cristos Isus, pentru cei care cred. În această viață a credinței, motivele, speranțele, scopurile, ambițiile și bucuriile sunt toate de un ordin mai înalt, mai nobil decât acelea ale lumii; dar ele sunt așa încât depind cu totul de credință. Dacă credința creștinului se distruge, el trebuie din necesitate să înceteze în acea măsură să trăiască viața credinței; adică, va înceta să fie însuflețit de aceleași motive etc., pe care credința Sa le-a inspirat înainte. Și dacă din necredincioșie viziunea sa spirituală a pălit, așa încât nu mai poate vedea sau aprecia corect valoarea lucrurilor spirituale, lumea, carnea și diavolul se vor ocupa să prezinte amăgiri și înșelări spre a-l conduce tot mai departe de Dumnezeu, singurul în a Cărui favoare există viață.

Oboseala în facerea binelui și dorința de răsplăți ale necredincioșiei sunt primii pași ai retragerii de pe calea credinței și de asemenea din favoarea lui Dumnezeu. În lumina textului nostru, această retragere este o chestiune foarte serioasă. Sugestia din versetul 39 este că aceasta este o retragere spre pierzare, spre nimicire — „„Dacă cineva dă înapoi, sufletul Meu nu găsește plăcere în el.” Noi însă nu suntem din aceia care dau înapoi spre pierzare, ci din aceia care au credință pentru păstrarea sufletului”.

Retragerea poate fi la început o foarte mică abatere de la calea îngustă a sacrificiului, poate numai o privire înapoi, cu un suspin după lucrurile ce rămân în urma noastră; o mică încetinire în alergarea care ne stă înainte; apoi o mică dispoziție de a compromite Adevărul în favoarea dorințelor naturii căzute. Așa se pregătește drumul înșelătoriilor ispititorului, care află repede părțile noastre slabe și, în modul cel mai potrivit nouă, se folosește de ele. Erori subtile sunt aduse să influențeze judecata; ademeniri plăcute cu aparență de dreptate sunt prezentate minții trupești; și aproape pe neobservate sufletul uită de „dragostea dintâi" față de Domnul și de zelul de mai înainte în serviciul Său și se îndepărtează de Adevăr și de spiritul lui, căci nu mai este condus de Spiritul sfânt al lui Dumnezeu.

Puțini într-adevăr sunt copiii lui Dumnezeu care n-au fost niciodată ispitiți în această direcție; căci toți avem comoara naturii noi „în niște vase de lut” și între noua și vechea natură este o luptă constantă; și numai prin vigilență continuă poate natura nouă să o țină pe cea veche în supunere. În lupta obositoare de-o viață avem nevoie adesea de mâna disciplinei Tatălui ca să ne îndrume și să ne țină pe cale. „Care este fiul pe care nu-l disciplinează tatăl?” Prin instruire, disciplinare, experiență, El ne conduce înainte și dacă dispoziția noastră de inimă este să fim conduși de spirit — să primim cu recunoștință instruirea, să acceptăm cu umilință disciplinarea și să ne folosim cu smerenie de experiență, atunci Domnul va avea plăcere să ne conducă din har în har, din biruință în biruință. Este foarte obositor să stăm numai și să luptăm în defensivă și să nu câștigăm nici o victorie. Ca să câștigăm victoria nu este de ajuns numai să îmbrăcăm armătura lui Dumnezeu, ci trebuie să fim eroi în luptă și să ducem un război agresiv împotriva plăcerilor ochiului și trupului, trufiei vieții și tuturor dușmanilor dreptății și curățeniei. Iubirea — iubirea pentru Domnul, pentru Adevăr și dreptate — trebuie să ne însuflețească, altfel nicicând nu putem fi învingători. Numai iubirea ne poate ține în credință până la moarte și ne poate face potriviți pentru moștenirea sfinților în lumină. Dacă iubirea fierbinte stăpânește în inimă, înseamnă că ea este cu totul supusă Domnului și înseamnă că nouă zecimi din luptă este deja câștigată. Dar chiar și atunci, după cum zice apostolul (Iuda 21), trebuie să ne păstrăm în iubirea lui Dumnezeu, în veghere, rugăciune și zel; și harul va fi din belșug acolo unde este iubire din belșug.

În astfel de ascultare credincioasă de adevăr și de străduință serioasă de a ne conforma principiilor lui, calea și adevărul vor deveni tot mai prețioase, iar picioarele noastre voitoare vor fi conduse cu bucurie pe cărarea dreptății și păcii — în viață veșnică.

Viața credinței este o afacere individuală, atât a inimii cât și a minții. Ea este cu mult mai mult decât o acceptare a învățăturilor pe care le considerăm scripturale și de aceea adevărate; ea este asimilarea a ceea ce noi am verificat a fi Adevărul, așa încât principiile lui devin principiile noastre și promisiunile lui inspirația noastră. Aceasta înseamnă a „avea credință pentru păstrarea sufletului”. „Căci toți cei care sunt călăuziți de Duhul lui Dumnezeu sunt fii ai lui Dumnezeu.” Și oricât ne-am da seama de insuficiența proprie de a birui lumea, carnea și pe diavol în această întrecere care pare inegală, să ne amintim, pentru încurajarea noastră, că Acela care a început o lucrare bună în noi o va duce la îndeplinire, dacă ne supunem cu umilință conducerii și disciplinării Sale. Făgăduința Domnului este că El nu va îngădui să fim ispitiți peste ceea ce putem suporta. Să ne ținem strâns de credința și încrederea noastră în Cuvântul sigur al făgăduinței Sale — să păstrăm adevărul în dreptate și credincioșie, și să nu fim din aceia care se retrag și se preocupă de lucrurile pământești.

R 1949 — „Încercările credinței — de ce sunt permise” (vezi întrebarea nr. 17):

Mulți sunt nedumeriți de ce doctrinele false sunt permise să deranjeze și să încurce poporul lui Dumnezeu. Când primesc adevărul și se bucură în el, aceștia par a gândi că în sfârșit au ajuns la sfârșitul tuturor controverselor și au intrat în țara Beula a odihnei și păcii, ca să nu mai fie deranjați niciodată. Dar aceasta este o greșeală: marele nostru adversar, Satan, nu este dispus să-i lase pe copiii luminii să intre netulburați în Împărăția cerească. El este un vrăjmaș înveterat al acelei Împărății și al stabilirii ei, și al tuturor viitorilor moștenitori ai ei, și puterea lui nu este încă legată. Copiii luminii, moștenitorii împărăției, sunt prin urmare ținte speciale spre care sunt îndreptate săgețile lui înfocate. Imediat ce ei scapă de împărăția întunericului și încep să umble în lumină, se pot aștepta să găsească capcane întinse pentru picioarele lor și pietre de poticnire puse în calea lor. Lucrarea aceasta este făcută cu subtilitate, de asemenea, pentru ca, dacă ar fi posibil, pasărea scăpată să poată fi înșelată și prinsă pe nesimțite. Și de fapt mii sunt prinși astfel și numai puțini scapă de „lucrările de rătăcire” din această „zi rea” de mânie și răutate satanică.

Este de aceea o întrebare corectă și rezonabilă, de ce permite Domnul puterile mincinoase și încercările credinței din această zi rea, când ele de fapt răstoarnă credința multora și-i încearcă aspru pe toți? La această întrebare apostolul Pavel dă răspunsul zicând: „Din această cauză, Dumnezeu le trimite îCui? Celor care „n-au primit dragostea adevărului, ca să fie mântuiți”.ș o lucrare de rătăcire, ca să creadă o minciună, pentru ca toți cei care nu au crezut adevărul, ci au găsit plăcere în nelegiuire, să fie judecați”.

Astfel ni se spune clar că Dumnezeu nu numai permite, dar și dorește ca credința poporului Său declarat să fie aspru încercată. Și dacă mii cad prin aceste săgeți înfocate ale inamicului, este fiindcă ei sunt nevrednici de adevăr, nu l-au primit din iubire de el. Mulți într-adevăr primesc adevărul așa cum un copil primește o jucărie nouă. Este o curiozitate, ceva nou, să se bucure o perioadă și apoi să o pună deoparte ca să fie înlocuită cu altceva ce-i satisface temporar toanele. Sau este evaluat ca un ciomag cu care să câștige onorurile unei victorii într-o dispută cu împotrivitorii. Sau, iarăși, unora le permite ușurare de robia fricii de chin veșnic mult impusă, și numai pentru aceasta este mai ales prețuit. Ei nu s-au bucurat niciodată de o asemenea perspectivă și adesea s-au temut că nu sunt destul de buni ca să scape de chin și să intre pe ușa cerului.

Și toți cei care evaluează atât de ușor adevărul, numai să le slujească egoismului lor, sunt nevrednici de el și este voința lui Dumnezeu ca toți aceștia să-l piardă. De aceea sunt încercările credinței permise și dorite divin — lucrările de rătăcire, care, „dacă ar fi cu putință să înșele chiar și pe cei aleși” — pe acei care au primit adevărul în iubire de el, și nu într-un spirit josnic, egoist. Adevărul n-a fost intenționat pentru cei nepăsători, nici pentru cei răi. Primii sunt nevrednici de el, iar cei din urmă sunt mai bine fără el, până când sunt învățați să-l folosească și să nu abuzeze de libertatea pe care el o aduce. „Lumina îadevărulș este semănată pentru cel drept și bucuria îbucuriile adevăruluiș pentru cel cinstit cu inima.” Este tot așa de bine ca alții, în special cei răi, să rămână sub robia erorilor care într-o măsură îi stăpânesc, până când marea putere a Împărăției lui Cristos își va avea timpul să preia controlul lumii. De aceea Dumnezeu a permis ca superstițiile din trecut să încătușeze mințile oamenilor, și numai acum când Împărăția este foarte aproape El permite ca unele din cătușele erorii să fie slăbite; și în marele timp de strâmtorare se va vedea că aceasta va fi o dezlănțuire a tigrului patimilor umane, care ar fi extrem de dezastruoase dacă n-ar fi stăpânirea puternică a toiagului de fier care la scurt timp după aceea va porunci ordine și va zice elementelor războinice: „Stați liniștiți!” Pentru cei nepăsători și egoiști care nu sunt foarte răi, adevărul este făcut numai să le slujească mândriei și egoimului, și ca atare este voia lui Dumnezeu ca toți aceștia să-l piardă în urmărirea dispozițiilor lor naturale în privința lui. Dar adevărații copii ai lui Dumnezeu iubesc adevărul fiindcă au afinitate pentru el. Ei iubesc dreptatea, iubesc pe semenii lor și doresc să-i binecuvânteze și să-i ajute. Ei au mare bunăvoință și bunătate frățească. Ei sunt de asemenea blânzi și nu sunt nerăbdători să atragă atenția asupra lor și să se mândrească în fața semenilor în discuții, nici nu sunt numai vânători de curiozități. Când găsesc Adevărul, ei îi recunosc valoarea; îl apreciază și meditează asupra lui; îl văd ca o mare și sistematică întruchipare a celui mai înalt ideal al dreptății, iubirii și bunăvoinței. Ei se bucură de prevederile lui îndurătoare nu numai pentru comoștenitorii cu Cristos aleși, ci și pentru toată omenirea, precum și de procedurile îndurătoare ale lui Dumnezeu cu cei în final incorigibil răi, pe care El cu milă îi va distruge, dar nu-i va chinui. Ei zic: este întocmai ca Dumnezeu, este manifestarea bunătății Lui glorioase, este reflectarea caracterului Său iubitor, binevoitor, înțelept și drept. Prin urmare, ei iubesc adevărul și pe Dumnezeu care l-a dat; îl adună ca pe o comoară în inimă, îl repetă tot mereu și, pătrunzându-l și admirându-i întreaga simetrie și frumusețe, se luptă tot mai mult să-și conformeze caracterele după aceleași principii ale frumosului și caută să-l recomande altora, prin cuvânt și comportare, ca și aceia să fie binecuvântați prin el. Aceasta înseamnă a primi adevărul în inimi bune și oneste. Pentru aceștia a fost intenționat adevărul și nu este posibil ca ei să fie înșelați de sofismele erorii. Ei știu că au un lucru bun, când îl au, și de aceea țin strâns de el. Ei se lipesc de el întocmai cum pilitura de fier se lipește de magnet fiindcă are afinitate pentru el. Dacă treci un magnet printr-o cutie cu rumeguș de lemn și cu pilitură de fier, îl scoți încărcat cu pilitură de fier. Și puțin rumeguș se va lipi ușor de el, întocmai cum unii oameni se asociază cu adevărul și cu cei care-l îndrăgesc foarte mult, dar rumegușul îl poți sufla ușor, în timp ce pilitura se ține strâns. Întocmai așa, o mulțime dintre cei care se asociază cu poporul Domnului sunt ușor luați de un mic vânt al unei noi doctrine false. Și chiar dacă nu dispar toți la prima adiere, câteva noi adieri îi va lua. Dar Dumnezeu nu va permite ca acei adevărați să fie ispitiți peste puterile lor, căci El i-a dat în grija îngerilor Săi păzitori și ei îi vor purta pe mâini ca nu cumva să-și lovească piciorul de vreo piatră.

Îngerul sau mesagerul poate fi vreun frate bine instruit care a studiat ca să se prezinte ca un lucrător aprobat de Dumnezeu, împărțind drept Cuvântul adevărului și fiind întotdeauna gata să hrănească turma lui Dumnezeu, sau vreo soră credincioasă, întotdeauna veghetoare cu un interes matern asupra mieilor din turmă. Oricum, Domnul Se va îngriji întotdeauna de aleșii Săi și ei nu se vor poticni, nici nu vor cădea.

Lucrul de care trebuie să se asigure mai întâi toți cei chemați, este faptul că au primit și încă mențin adevărul în iubire de el. Să absoarbă larg spiritul lui binecuvântat și să trăiască în atmosfera lui sfințită, căci „dacă n-are cineva Duhul lui Hristos, nu este al Lui”. „În sfințirea Duhului și credința adevărului” voi sunteți aleși pentru marea mântuire care va fi descoperită curând (2 Tes. 2:13). Dar a crede adevărul nu va folosi la nimic dacă nu i se va permite să producă roadele sale legitime într-o inimă bună și onestă — adică, sfințirea duhului, o completă punere deoparte pentru voia și serviciul divin. Să ne însușim bine în inimă această lecție și așa să alergăm încât să obținem premiul chemării de sus. „Cumpără adevărul” cu orice preț de sacrificiu de sine „și nu-l vinde” pentru nici un avantaj mărunt actual.

R 1822 — „Credința voastră scumpă” (vezi întrebarea nr. 17):

„Pentru ca încercarea credinței voastre, cu mult mai scumpă decât aurul care piere și care totuși este încercat prin foc, să fie găsită spre laudă, slavă și cinste, la descoperirea lui Isus Hristos.” 1 Pet. 1:7.

Credința conține două elemente, al siguranței intelectuale și al încrederii cu inima. Primul este credință în sens abstract; al doilea este credință în forma ei concretă. În acest din urmă sens, cel mai deplin, citim: „Cu inima ta crezi și ești îndreptățit” (Rom. 10:10). Atât capul cât și inima — intelectul și afectivitatea — sunt necesare pentru acea credință fără de care „este cu neputință să fim plăcuți Lui” (Evr. 11:6); deși mulți își imaginează că au credință când au numai unul dintre elementele esențiale ale ei. La unii totul este emoție; la alții totul este intelect; dar nici unul dintre acestea nu poate rezista la probele încercării de foc: ele trebuie să rămână împreună dacă este vorba să dureze până la sfârșit și să fie găsite spre laudă, onoare și slavă la arătarea lui Isus Cristos.

O înțelegere intelectuală a principiilor fundamentale ale adevărului divin — adică a existenței unui Dumnezeu personal, inteligent, Creatorul și Susținătorul tuturor lucrurilor, și a scopului și planului Său de răscumpărare prin singurul Său Fiu conceput și preaiubit, Isus Cristos — constituie temelia credinței; în timp ce încrederea și reazemul până la măsura făgăduințelor Sale pe Dumnezeul personal care este autorul ființei noastre și care, ca Tată, solicită încrederea și iubirea implicită a copiilor Săi, formează suprastructura credinței noastre.

Încercarea credinței la care se referă Domnul nostru și apostolii este prin urmare o încercare nu numai a recunoașterii adevărului divin din punct de vedere intelectual, ci și un reazem al inimii pe Dumnezeu. Fiecare copil adevărat al lui Dumnezeu își va găsi credința aspru încercată, și, ca soldat al lui Cristos, să nu rămână neînarmat pentru conflict. Dacă este atacată temelia intelectuală a credinței, să căutăm să avem un „așa zice Domnul” pentru fiecare punct a ceea ce credem. Cuvântul lui Dumnezeu să hotărască fiecare chestiune, și nici o filosofie umană, oricât de ingenioasă, să nu ne conducă în labirintul erorii; căci dacă temeliile credinței devin nesigure, suprastructura nu poate sta când vânturile și puhoaiele adversității ispitirii o izbesc. Îndoiala și frica o va face să tremure, și când este astfel slăbită, adversarul vigilent va trimite în mod sigur o rafală de ispite împotriva ei și mare va fi pericolul sufletului.

De aceea, să avem mare grijă de temeliile credinței noastre — să studiem doctrina și să căpătăm o concepție intelectuală clară despre fiecare element al adevărului divin pe care Cuvântul inspirat îl prezintă poporului lui Dumnezeu; să fim înrădăcinați, întemeiați, fixați, stabiliți în credință, în doctrinele lui Dumnezeu, și să ținem ferm la ele: ele sunt scrisori de acreditare divină; și să le dăm atenție serioasă, ca nu cumva să ne scape cândva. Evr. 2:1.

Dar după ce am înțeles clar doctrinele ca temelii ale credinței, trebuie să avem grijă și de suprastructura încrederii inimii, care este de fapt în mai mare pericol de furtuni și puhoaie decât temeliile, fiind mai continuu expuse. Apostolul Petru ne spune că o credință încercată, probată, o credință care a rezistat la încercarea înfocată și a ieșit biruitoare, este foarte prețioasă în ochii lui Dumnezeu. Aceasta înseamnă că ori de câte ori trecem printr-un conflict și totuși păstrăm nu numai adevărul, ci și încrederea noastră în Dumnezeu și sprijinul pe făgăduințele Lui atât în întuneric cât și în lumină, integritatea noastră de inimă și de scop și zelul nostru pentru adevăr și dreptate, caracterul nostru devine mai puternic, mai simetric și mai asemenea lui Cristos, și ca atare mai plăcut lui Dumnezeu, care ne supune astfel disciplinării tocmai pentru acest lucru.

De aceea, „Preaiubiților, nu vă mirați de prigonirea ca de foc din mijlocul vostru, care a venit peste voi ca să vă încerce, ca și cum vi s-ar întâmpla ceva neobișnuit; dimpotrivă, bucurați-vă, întrucât aveți parte de suferințele lui Hristos, ca să vă bucurați nespus de mult și la descoperirea slavei Lui” (1 Pet. 4:12, 13). Este demn de remarcat aici că se face referire specială, nu la probarea credinței intelectuale produsă de prezentarea doctrinei false, ci la batjocorirea și persecuția pentru Cristos, fie pentru aderarea la învățăturile Lui, fie pentru conformarea la dreptatea Lui; căci apostolul adaugă: căci „Dacă sunteți batjocoriți pentru Numele lui Hristos, ferice de voi, fiindcă Duhul slavei și al lui Dumnezeu Se odihnește peste voi”. El ne previne să fim atenți numai să nu suferim ca răufăcători; „dimpotrivă”, spune el, „dacă suferă pentru că este creștin îadică, fie pentru principiile creștine, fie pentru doctrinele creștineș, să nu-i fie rușine, ci să preamărească pe Dumnezeu în numele acesta”.

Profetul Daniel de asemenea spune că mai cu seamă în acest timp al sfârșitului „mulți vor fi curățiți, albiți și lămuriți”; iar profetul Maleahi (3:2, 3) compară încercările din acest timp cu „focul topitorului” și cu „leșia înălbitorului”, care sunt intenționate să rafineze și să purifice poporul Domnului. Apostolul Pavel ne îndeamnă să luptăm lupta bună a credinței și să îndurăm cu răbdare necazul până la sfârșit (1 Tim. 6:12; 2 Tim. 2:3). Și multe sunt cuvintele de consolare și de binecuvântată mângâiere oferite de psalmist și de alții pentru poporul Domnului clătinat de furtună și suferind. Vezi Ps. 77:1-14, 116:1-14; 34:19; 31:24; 2 Tes. 3:3.

Dragă frate sau soră, ești presat cu putere din toate părțile de ispite să te îndoiești că protecția, iubirea și grija lui Dumnezeu sunt pentru tine, că făgăduințele scumpe îți aparțin? Te-ai descurajat și demoralizat? Par vrăjmașii prea mulți și prea puternici pentru tine? Vin batjocurile cu greutate zdrobitoare, iar norii atârnă greu deasupra capului tău aparent fără apărare? O, tocmai aici credința trebuie să-și pretindă victoria! Nu este oare promis că „ceea ce câștigă biruința ... este credința noastră”? Credința voastră se încearcă acum. În zilele mai liniștite, când soarele favorii strălucea asupra voastră, ați clădit în liniște fundamentul cunoștinței despre Adevăr și ați ridicat suprastructura caracterului creștin. Acum sunteți în cuptorul încercării, adunați-vă deci tot curajul, întăriți-vă răbdarea, îmbărbătați-vă ca să puteți îndura; țineți bine speranța voastră, amintiți-vă făgăduințele, căci sunt încă ale voastre, și „să nu părăsiți încrederea voastră, care are o mare răsplătire". „În seninătate și în încredere va fi tăria voastră". „Taci înaintea Domnului și așteaptă-L cu răbdare" și credința câștigă biruința. Apoi, la timpul potrivit, se va recunoaște că mâna Domnului face ca toate lucrurile să lucreze împreună spre binele vostru potrivit făgăduinței Sale. Această dovadă a credinței voastre, spune Petru, este mai scumpă decât aurul care piere, și care totuși este încercat prin foc.

Vol. VI, pag. 721-729 (vezi întrebarea nr. 19):

După ce am văzut lucrarea învierii făcută de Biserică pentru alții, să vedem acum ce au să ne arate Scripturile mai cu seamă despre Întâia Înviere. Cu ce corpuri va ieși afară Creația Nouă? Care vor fi unele din calitățile și puterile lor?

Apostolul declară: „Cum este cel făcut din țărână, așa sunt și cei din țărână; cum este Cel ceresc, așa sunt și cei cerești” (1 Cor. 15:48). După cum înțelegem, aceste cuvinte înseamnă că lumea în general, care va avea restabilire la perfecțiune umană, va fi ca și cel pământesc — cum a fost întâiul Adam înainte de a păcătui și cum a fost „Omul” perfect „Hristos Isus” înainte de conceperea Sa pentru înnoirea naturii. Ne bucurăm împreună cu lumea de această perspectivă măreață, că oamenii vor deveni iarăși chipuri pământești depline și complete ale Creatorului divin. Dar ne bucurăm încă și mai mult în făgăduințele scumpe făcute Bisericii evanghelice, „celor chemați” potrivit scopului divin, care vor avea chipul Celui ceresc — chipul Creatorului, într-un sens încă mai înalt și mai deosebit — care vor fi nu chipuri trupești, ci chipuri spirituale. „Știm că ... vom fi ca El îIsus cel „schimbat”, glorificatș, pentru că Îl vom vedea așa cum este.” El este o ființă spirituală, „reprezentarea exactă a ființei Lui îTatăluiș”, „mai presus de orice domnie, de orice stăpânire, de orice putere ... și de orice nume care se poate numi”, și ca atare mai presus de umanitatea perfectă. Dacă noi vom fi ca El și-I vom împărtăși slava și natura, înseamnă că și noi vom fi reprezentări ale ființei Tatălui, „care locuiește într-o lumină de care nu te poți apropia, pe care nici un om nu L-a văzut, nici nu-L poate vedea”, dar de care noi ne putem apropia și pe care-L putem vedea așa cum este, fiindcă am fost „schimbați”. 1 Ioan 3:2; 1 Tim. 1:17; 6:16; Exod. 33:20.

Ca nu cumva să-l înțeleagă cineva greșit, apostolul sprijină expresia de mai sus adăugând: „După cum înoi, Bisericaș am purtat chipul celui făcut din țărână, tot așa vom purta și chipul Celui ceresc”. Gândul apostolului nu este că toți vor purta cândva, în acest sens, chipul Celui ceresc. Nu aceasta a fost intenția Creatorului nostru. Când El l-a făcut pe om a intenționat să aibă o ființă de carne, umană, pământească, în propria Sa asemănare (mintal, moral), ca să fie domnul și conducătorul pământului, ca reprezentant al Creatorului său ceresc (Gen. 1:26-28; Ps. 8:4-7). Alegerea Noii Creații, după cum am văzut, este cu totul separată și deosebită de creația pământească. Ea este aleasă din lume și constituie cu totul doar o „turmă mică", chemată să fie clasa Împărăției Domnului, ca să binecuvânteze lumea în timpul celor o mie de ani ai Veacului Milenar — mai apoi, putem fi siguri, ocupând o poziție foarte înaltă și de responsabilitate și făcând o lucrare foarte importantă în ducerea la îndeplinire și a altor scopuri divine — poate în legătură cu alte lumi și alte creații.

Dar apostolul sprijină acest subiect și mai departe, spunând pentru a explica cele menționate anterior (versetul 50): „Ce spun eu, fraților, este că nu pot carnea și sângele să moștenească împărăția lui Dumnezeu”. Astfel el face deosebire între starea noastră prezentă în trup și starea noastră viitoare ca ființe spirituale, declarând foarte clar că atâta vreme cât suntem în trup nu putem constitui Împărăția Domnului în sens real, fiindcă acea Împărăție va fi spirituală, formată din ființe spirituale. Domnul nostru, El Însuși, Capul, căpetenia, conducătorul, exemplul pentru Biserica Sa, este ființa spirituală glorioasă, o întrezărire a ei fiindu-i acordată apostolului Pavel (1 Cor. 15:8), și o imagine a ei fiindu-i acordată apostolului Ioan în viziune apocaliptică. „Vom fi ca El” — nu carne și sânge, ca restul rasei din care am fost selecționați și a cărei restabilire sau înviere prin judecăți o va aduce înapoi la perfecțiunea stării de carne și sânge, la fel cum acele timpuri ale restabilirii vor aduce pământul la starea reprezentată la început prin Grădina Edenului.

Apostolul însă a recunoscut faptul că ne va fi greu să înțelegem ideea unei schimbări atât de complete a Bisericii de la condițiile trupești, pământești la condițiile spirituale, cerești. El și-a dat seama că dificultatea noastră va fi mai mică în privința celor care au adormit în moarte decât în privința celor vii și care au rămas până la prezența Domnului. Este mult mai ușor pentru noi să înțelegem ideea că acei care dorm vor fi înviați în corpuri noi spirituale, așa cum a promis Domnul că va da, decât să înțelegem cum aceia dintre sfinți care sunt în viață în timpul prezenței a doua a Domnului vor fi acceptați de El în Împărăția Sa spirituală. Domnul, prin apostol, ne clarifică foarte bine acest lucru, zicând: „În legătură cu acest lucru vă spun o taină, pe care o voi explica: nu toți vom adormi, dar toți vom fi schimbați; într-o clipă, într-o clipeală din ochi, la cea din urmă trâmbiță — trâmbița a șaptea." 1 Cor. 15:51, 52.

Deși prin aceste cuvinte Domnul, prin apostol, a clarificat într-o anumită măsură taina, totuși o măsură considerabilă de confuzie a ascuns de atunci încoace chiar și această explicație clară, pentru că mulți din poporul drag al Domnului au confundat cuvântul „a adormi” cu cuvântul „a muri” și au presupus că explicația înseamnă că sfinții care rămân până la prezența Domnului vor fi schimbați fără să moară, lucru care nu este deloc declarat. Să luăm cazul apostolilor, de exemplu; ei au murit și din momentul morții până în momentul învierii au fost socotiți ca „adormiți”. Moartea a fost un act de un moment, în timp ce somnul sau starea de inconștiență a continuat secole la rând.

Această idee despre cuvântul „somn” trebuie atașată cuvintelor apostolului pentru ca ele să poată fi înțelese, adică, cei din poporul Domnului care rămân până la a doua prezență a Sa nu vor trebui să doarmă în moarte inconștienți nici măcar un moment. Ei vor muri totuși, după cum spune Domnul prin profet, vorbind despre Biserică: „Eu am zis: „Toți sunteți dumnezei, toți sunteți fii ai Celui-Prea-Înalt. Dar veți muri ca un om și veți cădea ca unul dintre prinți”" (Ps. 82:6, 7 — Biblia ebraico-engelză, J. P. Green — n. e.). Lumea în general moare ca Prințul Adam, în calitate de copii ai lui, părtași la sentința lui; dar cei credincioși în Cristos Isus mor cu El — cu Prințul Isus (Isa. 9:6; Fapte 3:15; 5:31). Îndreptățiți prin sacrificiul Lui, ei devin morți cu El, ca împreună-sacrificatori. Ei „cad” în moarte ca sacrificii — ca al doilea Prinț. „Dacă am murit împreună cu Hristos, credem că vom și trăi împreună cu El.” Dar, după cum arată apostolul, moartea acestora nu va însemna un somn inconștient — momentul morții va fi chiar momentul „schimbării”, sau îmbrăcarea casei din ceruri, corpul spiritual.

„Schimbarea” membrilor Bisericii care rămân până la prezența Domnului este astfel prezentată ca fiind în toate sensurile cuvântului o parte a Primei Învieri. Ea nu se deosebește în nici un amănunt de experiența morții care trebuie să fie comună tuturor membrilor acelui singur corp. Singurul punct de diferență între alți membri ai corpului și aceștia este cel specificat de apostol, anume, ei nu vor „adormi”. Acești din urmă membri ai corpului nu vor trebui să doarmă — nu vor trebui să aștepte să vină Împărăția, fiindcă atunci ea va fi stabilită. Ei vor trece imediat de la activitățile slujirii de această parte a vălului în trup, la activitățile slujirii de cealaltă parte a vălului ca Noi Creaturi desăvârșite, membrii Cristosului.

„Ce vom fi nu s-a arătat încă”

În privința puterilor și calităților Noilor Creaturi desăvârșite, apostolul ne spune că nu vor avea toți același grad de glorie, chiar dacă toți vor avea același fel de glorie — toți vor fi ființe celeste, cerești. Va fi o glorie comună tuturor acestor ființe celeste și o altă glorie comună ființelor umane sau terestre. Fiecare va fi glorioasă în perfecțiunea ei, dar gloriile celor celeste vor fi superioare — transcendente. Scripturile ne spun că Biserica în ansamblul ei, va „străluci ca soarele” (Mat. 13:43). Această descriere a gloriei viitoare făcută de Domnul nostru se aplică la toți cei care sunt din clasa „grâu”; totuși, în lumina explicației apostolului (versetul 41), ne dăm seama că vor fi deosebiri individuale în pozițiile și onorurile Bisericii. Toți vor fi perfecți, toți vor fi fericiți în cel mai înalt grad, dar, după cum Tatăl este mai presus de toți, după cum L-a înălțat pe Fiul să fie alături de El și după cum aceasta indică deosebiri în privința gloriei, maiestății și autorității, tot așa printre urmașii Domnului, toți aceștia fiind acceptabili, vor fi deosebiri în privința poziției, după cum „o stea se deosebește în strălucire de altă stea” în mărime și strălucire. 1 Cor. 15:41.

Domnul nostru, în două din pildele Sale, sugerează aceeași deosebire printre urmașii Săi glorificați. Cel care a fost credincios cu cinci talanți urma să primească o laudă specială la întoarcerea Domnului, în timp ce ceilalți credincioși care au avut un număr mai mic de talanți vor fi tratați proporțional. Cel care a fost credincios în folosirea minei sale, așa încât să câștige zece mine, urma să primească conducerea peste zece cetăți; iar cel care a fost credincios peste mina sa câștigând cinci mine, va avea talanți, binecuvântări, oportunități și autoritate proporțional crescute. Mat. 25:14-30; Luca 19:11-27.

Nu trebuie să ne mirăm de aceasta, pentru că privind în urmă vedem că în timp ce Domnul a ales doisprezece apostoli și i-a iubit pe toți, între ei au fost trei pe care i-a iubit în mod deosebit și care în diferite împrejurări au fost mai aproape de El și în relație mai confidențială decât ceilalți. De asemenea, putem fi siguri că atunci când se va deschide „cartea vieții” și când vor fi împărțite pozițiile cele mai apropiate de Învățătorul pe tron, cei de la dreapta și cei de la stânga (cei mai aproape de persoana Sa) vor fi recunoscuți de toți ca vrednici de cinstea și distincția acordată lor (Mat. 10:41). Nu ne va surprinde deloc să-l găsim pe apostolul Pavel alături de Învățătorul și posibil pe Ioan de cealaltă parte a Sa. Ideea nu este aceea de loc sau de poziție pe o bancă — tron — ci de cât de strânsă este relația în privința puterii și maiestății Împărăției. Putem fi siguri că toți cei care vor constitui „turma mică" vor fi atât de plini de Spiritul Domnului încât să-și dea întâietate unul altuia; și putem ști cu certitudine că nu va fi nici o gelozie, ci judecata divină în privința vredniciei va fi aprobată deplin de către toată Creația Nouă. Acest lucru este așa în prezent și îl putem aștepta mult mai mult în viitor. Citim că în prezent „Dumnezeu a pus mădularele în trup, pe fiecare așa cum I-a plăcut”, și toți cei care sunt în armonie cu Domnul caută continuu, nu să schimbe aranjamentul divin, ci să-l recunoască și să coopereze cu el. Desigur că așa va fi și în viitor.

Descriind deosebirile dintre condițiile prezente și cele din viitor apostolul spune: „Trupul îacest cuvânt se găsește numai în manuscrisele târzii, conform notei introductive a traducerii revizuite. În locul lui apare un pronume personal pe care traducătorii Bibliei engleze l-au redat la neutru, el sau ea — n. e.ș este semănat în putrezire și înviază în neputrezire”. „Ea” — Creatura Nouă, a cărei existență a început la consacrare și la conceperea de Spirit. Creatura Nouă se dezvolta și căuta să țină în stăpânire carnea și s-o facă servul ei, în armonie cu voința divină — Creatura Nouă despre care se spune că trăia în trup ca într-un cort, în timp ce aștepta corpul nou. „Ea” a fost semănată în putrezire, într-un corp care putrezește; „ea” a mers în moarte și totuși „ea” nu este reprezentată ca moartă, ci numai adormită, în timp ce cortul ei pământesc s-a descompus. Aceeași „ea”, Creatura Nouă, va fi îmbrăcată cu casa cerească, corpul spiritual, la Întâia Înviere.

Acest corp spiritual în care „ea” va fi înviată, după cum spune apostolul, va fi neputrezitor — care nu poate putrezi, care nu poate muri. Cuvântul redat aici prin neputrezire este aphtharsia și înseamnă ceva inatacabil de moarte, ceva ce nu poate putrezi, muri sau trece. Același cuvânt este redat prin „neputrezire” în versetele 50, 53 și 54 din acest capitol și în Romani 2:7 și 2 Timotei 1:10.

Această declarație, că corpurile noastre spirituale nu vor putea putrezi, vor fi nemuritoare, este extraordinară, fiindcă suntem informați clar că această calitate a nemuririi aparține inerent numai lui Iehova, deși se spune despre Domnul nostru Isus că datorită credincioșiei Sale, marea Sa înălțare a constat în parte din acordarea vieții în Sine, așa cum Tatăl are viață în Sine. Ideea este aceeași — că gloriosul Cap al Bisericii a avut tocmai o astfel de „schimbare” la nemurire, neputrezire, participare la natura divină. Nu ne uimește că planul lui Dumnezeu a fost atât de generos față de dragul nostru Răscumpărător, dar ne uimește că această calitate a naturii divine, care n-a fost dată altora în afară de Învățătorul nostru, le-a fost promisă membrilor corpului Său, care merg pe urmele Sale și caută gloria, cinstea și nemurirea. 2 Pet. 1:4; Rom. 2:7.

„Este semănat în necinste și înviază în slavă.” Aici iarăși se face referire la Noua Creatură prin cuvântul (subînțeles — n. e.) „el". În timpul vieții prezente lumea nu ne cunoaște, nu-și dă seama că am fost concepuți de Tatăl ca să fim copiii Săi pe plan spiritual și locuim numai temporar în trup, pentru scopul încercării noastre, pentru probarea credincioșiei față de legământul nostru de sacrificiu. „Acum suntem copii ai lui Dumnezeu.” Dar nefiind recunoscuți suntem desconsiderați de lume; și din cauza consacrării noastre Domnului s-ar putea să nu ocupăm poziții chiar așa de onorabile printre oameni, cum am putea ocupa prin talentele naturale pe care le avem, dacă acestea ar fi devotate scopurilor lumești. În orice caz, atât individual cât și colectiv, Biserica în trup este acum, după cum spune apostolul, „în necinste”, în dispreț; și, după cum spune în altă parte, corpul nostru este un corp al stării smerite (Filip. 3:21). Dar care va fi mai târziu starea? Va trece toată necinstea? Va fi Biserica (Cap și „corp”) astfel încât atât îngerii cât și oamenii o vor aprecia și onora? Va fi Noua Creație astfel „în slavă”? O, da! Avem această asigurare.

„Este semănat în slăbiciune și înviază în putere.” Și aceasta se referă la Noua Creatură — slăbiciunea menționată fiind aceea a corpurilor naturale muritoare, imperfecțiunile lor, pe care toate Creaturile Noi le deplâng și pe care Dumnezeu cu îndurare nu le socotește ca slăbiciuni ale Noii Creaturi, ale cărei scopuri sau intenții față de Domnul sunt pure, perfecte, loiale și puternice. Faptul că aceste slăbiciuni nu vor însoți noile corpuri înviate ale celor „aleși” este declarat în mod foarte specific. „Este înviat în putere” — puterea perfecțiunii, puterea naturii noi, puterea lui Dumnezeu.

„Este semănat trup natural și înviază trup duhovnicesc.” Aceeași Ea, aceeași Creatură Nouă. Acum este trup natural — singurul lucru palpabil este carnea. Numai prin harul lui Dumnezeu ni se permite să socotim mintea nouă o Creatură Nouă și să așteptăm timpul când acestei minți noi i se va da un corp spiritual, potrivit pentru ea. Atunci Ea va fi corpul spiritual, în același sens în care Ea este acum corpul natural. Ce perspectivă glorioasă este aceasta! Cu adevărat, este de neînțeles pentru noi care n-avem alte experiențe decât cele obișnuite pentru omul natural — exceptând faptul că mintea noastră a pătruns prin credință făgăduințele și revelațiile Domnului și a intrat în spiritul „lucrurilor care încă nu se văd”.

Dar dacă însuși gândul la gloriile viitoare ne-a ridicat deasupra lumii și a grijilor ei, a încercărilor ei, a nebuniilor ei și a plăcerilor ei, cu cât mai mult vor însemna pentru noi realitățile când vom fi perfecți și asemenea Domnului nostru și ne vom împărtăși de gloria Lui! Nu este de mirare că Domnul nostru i-a spus lui Nicodim: „Dacă v-am vorbit despre lucruri pământești și nu credeți, cum veți crede când vă voi vorbi despre cele cerești?" Nu este de mirare că trebuie să fim concepuți de Spiritul sfânt înainte de a putea chiar și începe să înțelegem lucrurile cerești. Fără îndoială, prin urmare, capacitatea noastră de a alerga alergarea pusă în fața noastră în Evanghelie, străduința noastră de a birui spiritul lumii și asalturile Adversarului, va fi în măsura în care vom fi ascultători de sfatul divin, nu vom iubi lumea și vom da la o parte orice ne îngreuiază și păcatul care ne înfășoară așa de ușor, nepărăsind strângerea noastră laolaltă și cercetând Scripturile zilnic, și în toate sensurile cuvântului făcând uz de privilegiile, îndurările și binecuvântările conferite nouă în calitate de copii ai lui Dumnezeu. „Dacă facem aceste lucruri nu vom aluneca niciodată, căci în felul acesta ni se va da din belșug intrare în împărăția veșnică a Domnului și Mântuitorului nostru Isus Hristos.” 1 Ioan 3:2, 3; Rom. 8:17; Ioan 3:12; 1 Cor. 2:14; 1 Ioan 2:15; Efes. 6:10-18; Evr. 12:1, 2; 10:25; Ioan 5:29; Fapte 17:11; 2 Pet. 1:4-11.

R 2642 — „Deplina siguranță a credinței” (prima jumătate a articolului; vezi întrebarea nr. 23):

„Da, fericirea și îndurarea mă vor însoți în toate zilele vieții mele și voi locui în casa Domnului zile îndelungate.” Ps. 23:6.

Sf. Pavel vorbește despre deplina siguranță a nădejdii și deplina siguranță a credinței, care sunt stările potrivite pentru poporul Domnului (Evr. 6:11; 10:22). Și aceasta este ideea exprimată de profet în textul nostru — deplina siguranță că Acela care a început o lucrare bună în noi este în stare și dispus să o completeze (Filip. 1:6). Dar ce puțini creștini, comparativ, au această deplină siguranță a credinței; ce puțini pot zice: desigur, fără îndoială, bunătatea și îndurarea mă vor urma de acum încolo în viață, și prin harul lui Dumnezeu voi câștiga în cele din urmă Împărăția cerească și lucrurile glorioase pe care le-a promis Dumnezeu celor care-L iubesc! Puținii care pot intra deplin în simțire cu apostolul și cu profetul în aceste expresii, au prin aceasta o mare bucurie, o mare binecuvântare, o mare odihnă a inimii pe care alții n-o posedă. Să întrebăm, prin urmare, de ce numărul celor care astfel intră în odihna credinței este atât de mic? Care sunt piedicile pentru alții și cum pot fi îndepărtate acele piedici, pentru ca un număr mai mare din poporul Domnului să se poată bucura de patrimoniul lor?

Piedicile sunt de două feluri: (1) Mulți care sunt de partea Domnului și care au fost mult binecuvântați de El și care au făcut considerabil progres în cunoștința adevărului, și care se încred în meritul jertfei Domnului Isus ca singura speranță a unei vieți viitoare și astfel sunt îndreptățiți, n-au reușit totuși să facă al doilea pas necesar pentru introducerea lor în starea de fii, în familia lui Dumnezeu și în comoștenire cu Cristos pentru toate făgăduințele nespus de mari și scumpe care se extind numai asupra celor care devin fiii Săi. Acest pas, esențial pentru a deveni fii și comoștenitori, este scopul deplinei consacrări — a deplinei predări a voinței noastre, inclusiv a tuturor scopurilor, obiectivelor și intențiilor vieții, și inclusiv a tot ce avem în privința timpului, influențelor, mijloacelor, reputației etc. Nefăcând acest pas, neluând crucea să-L urmeze pe Miel oriunde merge, această clasă mare în mod foarte potrivit simte că este discutabil în ce măsură făgăduințele Domnului, fie pentru viața de acum fie pentru cea viitoare, le aparțin lor. Și în aceasta ei au dreptate; căci nici una dintre făgăduințe, actuale sau viitoare, nu le aparțin lor și nimănui până când ei vin sub termenii unei depline predări de sine, unei consacrări, prezentându-și corpurile jertfe vii lui Dumnezeu, sfinte, plăcute, prin Isus Cristos Domnul nostru.

Sfatul nostru pentru aceștia deci, este ca, dându-și seama de situație, să nu mai întârzie, ci să se grăbească imediat să se folosească de cel mai mare privilegiu care se poate oferi, chiar de către Atotputernicul. Dacă stau nemișcați, ei primesc, în cuvintele apostolului, harul lui Dumnezeu în zadar — nu-l folosesc (2 Cor. 6:1). Harul lui Dumnezeu, așa de liber acordat celor care au venit la cunoștința răscumpărării care este în Cristos Isus, este harul iertării păcatelor, al îndreptățirii prin credință; și însuși obiectivul acestui har este să ne permită sau să ne califice să devenim jertfe vii, acceptabile pentru altarul lui Dumnezeu prin marea jertfă a Răscumpărătorului nostru.

De aceea, oricine avansează până acolo și își cunoaște privilegiul, și totuși refuză să-și prezinte acel puțin pe care-l are, nu este constrâns de iubirea lui Cristos, nu apreciază favoarea divină acordată lui și manifestă acest eșec prin neglijența de sa a-și folosi ocaziile, prin neglijența sa de a sacrifica fragmentul imperfect din viața actuală, ca să poată obține în schimb marele premiu cu Isus în Împărăție: aceștia primesc harul lui Dumnezeu în zadar, nefolosindu-le cu nimic mai mult decât lumii, care încă zace în întuneric și orbire.

Ce ar trebui să facă aceștia? Ar trebui să hotărască imediat că a da tot ce au serviciului Domnului nu este numai un lucru înțelept, ci și o jertfă mult prea mică — cu mult mai puțin decât le-ar plăcea lor să-I dea Celui care a arătat astfel de compasiune și har față de noi. Și ar trebui să simțim astfel, chiar dacă n-ar fi nici o răsplată legată de o astfel de consacrare a noastră. Dar deoarece Dumnezeu a legat de aceasta mari răsplăți și binecuvântări, ar trebui să simțim nu numai că un refuz de a accepta ar fi un indiciu al neaprecierii îndurării divine, ci și un indiciu al slăbiciunii minții, judecății, care este incapabilă să compare plăcerile mărunte și trecătoare ale voinței proprii de câțiva ani, cu o eternitate de bucurie, binecuvântare și glorie, în armonie cu Domnul.

Și mai mult de atât, consacrații sunt singurii care se bucură de fapt pe deplin și cu adevărat de această viață de acum, fiindcă ei într-adevăr au o pace a inimii pe care lumea n-o poate nici da nici lua — o stare după care toată lumea tânjește și pe care o caută, dar n-o găsește fiindcă n-o caută pe calea Domnului, de completă predare de sine Lui. Îndemnăm deci clasa despre care am vorbit să facă prompt legământ cu Domnul și astfel să devină moștenitori ai făgăduințelor bune aparținătoare vieții care este acum și de asemenea celei care vine, și astfel să pună temelia pentru intrare în „deplina siguranță a credinței” și deplina siguranță a speranței că îndurarea și bunătatea lui Dumnezeu îi vor însoți în toate zilele vieții de acum și vor locui în casa cerească veșnic.

(2) Dar printre cei care sunt creștini adevărați și care au făcut un legământ deplin de sacrificiu pentru Domnul, găsim mulți care spun, și mai mulți care gândesc fără să spună: „O, dacă aș putea fi sigur că bunătatea și îndurarea lui Dumnezeu vor continua cu mine în toate zilele vieții și dacă aș ajunge în Împărăția Lui! O, dacă aș putea avea deplină siguranță a credinței, deplină siguranță că sunt acceptat de Domnul și prin harul Său voi fi în cele din urmă un biruitor!” Care este dificultatea la această clasă? De ce nu au ei această deplină siguranță a credinței? Răspundem că dificultatea lor este o lipsă de credință în Dumnezeu, și o astfel de lipsă de credință nu este plăcută lui Dumnezeu, căci „fără credință este cu neputință să fim plăcuți Lui”. Mai mult, astfel de lipsă a credinței este o piedică constantă în calea biruinței lor, după cum este scris: „Ceea ce câștigă biruința asupra lumii este credința noastră”. Creștinul care nu are scutul credinței, și încă un scut mare, este în mod continuu în dezavantaj în fața Adversarului. Evr. 11:6; 1 Ioan 5:4.

Ce trebuie făcut ca să biruie această lipsă de credință și să aibă o credință mai mare? Răspundem că, asemenea apostolilor din vechime, trebuie să se roage: Doamne, „mărește-ne credința”. Și apoi, acționând în armonie cu această rugăciune, fiecare să cultive credința în inima sa: (a) Prin împrospătarea memoriei în mod continuu cu făgăduințele divine, devenind foarte familiar cu ele din Cuvântul Tatălui. (b) Să caute tot mai mult să-și amintească faptul că făcând un legământ cu Domnul aceste făgăduințe sunt ale sale, și cu inima sa și cu buzele sale să și le afirme ca fiind ale sale înaintea Domnului în rugăciune cu mulțumire. Să și le afirme ca ale sale în gândurile sale și în discuțiile sale despre lucrurile sfinte cu frații.

R 2005, col. 2, până la pag. 2006, col. 1 (vezi întrebarea nr. 24):

Rugăciunile noastre nu trebuie să fie „repetări fără rost”, cereri formale a ceea ce nu așteptăm. Trebuie să „cerem cu credință, fără să ne îndoim” (Iac. 1:6). Și orice ați cere „să credeți că l-ați și primit”, căci orice nu este din credință este păcat, fățărnicie. Marcu 11:24; Rom. 14:23.

De aceea, copilul lui Dumnezeu trebuie să studieze cu atenție Cuvântul Tatălui său, fiindcă se așteaptă de la el să ceară ca să primească, pentru ca bucuria lui să fie deplină; și el este prevenit să ceară numai acele lucruri despre care Tatăl său Și-a exprimat dispoziția de a i le da; și trebuie să ceară cu credință, sau altfel să nu ceară deloc.

Nu poate fi nici o îndoială că în această chestiune a rugăciunii, ca în alte chestiuni, Tatăl nostru ceresc are ca scop să cultive credința în poporul Său. El ne spune că „fără credință este cu neputință să fim plăcuți Lui” și că „ceea ce câștigă biruința asupra lumii este credința noastră”. Ca atare, numai cei care exercită credință și cer în rugăciune favorurile promise sunt în realitate gata să le primească potrivit judecății și aranjamentului lui Dumnezeu. Acesta fiind cazul, rugăciunea poporului Domnului de astăzi, ca și a apostolilor, să fie: Doamne, „mărește-ne credința”. Și astfel rugându-se și lucrând în acest scop, fiecare ar fi tot mai ajutat în a birui lumea și influențele ei lipsite de credință.

Credința nu este credulitate. Este critică și crede numai pe bune dovezi. Ea critică minuțios și face deosebire clară între învățăturile oamenilor și Cuvântul adeverit al lui Dumnezeu. Dar, după ce a găsit Cuvântul lui Dumnezeu, se încrede în el fără rezerve, știind că Autorul lui nu poate minți; și că toate scopurile și făgăduințele Sale vor fi realizate.

Adevărata credință deci, se asigură de temelia ei dând mare atenție Cuvântului lui Dumnezeu, și apoi, cerând potrivit acelui Cuvânt, are încredere în rezultate și așteaptă, se roagă și veghează, perseverent și răbdător. „Vegheați și rugați-vă” și „crezând veți primi”, au fost îndemnurile frecvente ale Domnului nostru. El a spus o pildă despre un judecător nedrept care a fost mișcat de insistențele unei văduve sărace de a-i face dreptate; și apoi El a întrebat dacă Dumnezeu, adevăratul judecător, nu va auzi la timpul cuvenit Biserica Sa și nu-i va răzbuna cauza pe drept, deși El așteaptă mult — până la „timpul potrivit” al Său. Și ni se spune că El a rostit această pildă cu scopul ca poporul Domnului să se roage neîncetat și „să nu se lase îcedezeș”. Luca 18:1.

Oricare ar fi înclinațiile noastre naturale privitoare la hotărârea și stăruința în rugăciune, noi trebuie să ne luăm instrucțiunile din Scripturi; și biruind înclinațiile noastre naturale, ca niște „copilași", ca niște „copii iubiți", trebuie să ne conformăm părerile și purtarea după îndrumarea de sus. De aceea, cu toții să ne amintim cuvintele: „Cereți îîn numele Meuș și veți primi, pentru ca bucuria voastră să fie deplină" (Ioan 16:24). Părintele ceresc are în păstrare multe îndurări, binecuvântări și providențe pentru copiii Săi ascultători și credincioși, care vor cere acestea de la El.

Este adevărat, unele dintre aceste cereri potrivite, autorizate și mult dorite, întârzie mult să vină — de exemplu, Biserica de mai bine de optsprezece secole s-a rugat: „Vie Împărăția Ta, facă-se voia Ta, precum în cer așa și pe pământ”. Dumnezeu a auzit, dar n-a răspuns încă. Totuși, toți cei care s-au rugat astfel și au dorit Împărăția Milenară au fost binecuvântați prin credința lor în acea Împărăție nevăzută încă — dar evident acum foarte aproape. Totuși, alte cereri — pentru hrana zilnică, pentru sprijin în ispite și pentru eliberare de Cel rău — au primit răspuns imediat.

În legătură cu aceasta, observăm în mod special că privilegiul rugăciunii, sau orice altă favoare a lui Dumnezeu, nu sunt acordate pentru scopuri egoiste. Un lucru care ar putea fi în mod potrivit dorit și cerut într-un caz, ar putea fi nepotrivit dacă ar fi cerut din alt motiv. A dori și a cere ceva bun în sine, pentru a fi slăviți în fața semenilor noștri, este o cerere greșită, fiindcă are un motiv greșit.

Dorința după un lucru bun, doar pentru ușurință și conveniență, este un motiv nepotrivit, egoist. Apostolul se referă la astfel de cazuri, zicând: „Voi cereți și nu căpătați, pentru că cereți rău, ca să risipiți în plăcerile voastre” — adică pentru scopuri de slavă deșartă sau alte scopuri egoiste (Iac. 4:3). A cere un lucru bun numai pentru a face din el o probă prin care să ne stabilim credința este se pare o cerere nepotrivită, căci nimănui nu i se promite ceva, în afara celor plini de credință.

Pe lângă aceasta, planul lui Dumnezeu este ca noi să umblăm prin credință, nu prin vedere. Ca atare, nu numai să nu cerem ceva neautorizat, ci pe măsură ce creștem în spiritualitate, cererile noastre să fie în principal pentru favoruri spirituale; și chiar când cerem din acestea trebuie să fim atenți să nu specificăm cum trebuie să ne vină. Și trebuie să căutăm răspunsurile la rugăciunile noastre pe căi naturale mai degrabă decât supranaturale, deoarece metoda obișnuită a lui Dumnezeu este să folosească mijloace supranaturale numai acolo unde mijloacele naturale sunt nepotrivite.

În mod special este declarat că harurile Spiritului sfânt sunt deschise pentru cererile și eforturile corespunzătoare ale noastre: Tatăl vostru ceresc este mai dispus să dea Spirit sfânt celor care îl cer, decât sunt părinții pământești să dea daruri bune (pământești) copiilor lor. Luca 11:11-13.

„Nu aveți, pentru că nu cereți”

— Iacov 4:2 —

Necazul pentru mulți este că nu se folosesc de marea rezervă de har divin pusă deoparte pentru folosul celor care, rămânând în Cristos și cuvântul Lui rămânând în ei, cer, caută și găsesc. Nimeni să nu presupună că toată rugăciunea trebuie să fie egoistă. Dimpotrivă, avem un mare câmp de libertate a rugăciunii în deplin acord cu Cuvântul și voința Domnului.

Fiecare încercare a credinței și a răbdării este o ocazie de rugăciune pentru ajutorul promis. Fiecare pierdere a biruinței este o ocazie de rugăciune pentru iertare și totodată pentru binecuvântare divină, pentru ca lecția slăbiciunii noastre să poată fi adânc imprimată, astfel ca la următoarea încercare asemănătoare, de îndată să putem solicita și primi „har, ca să avem ajutorul" făgăduit. Fiecare învingere asupra noastră este ocazie de rugăciune ca să nu fim mândri și încrezuți, ci smeriți și veghetori în fața atacului următor al marelui potrivnic. Orice slujbă făcută Adevărului devine o ocazie de a mulțumi prin rugăciune pentru privilegiul de a sluji Marelui Împărat și pentru că, poate, am suferit ceva pentru cauza Lui; este și un motiv de a ne ruga pentru alte posibilități de serviciu și pentru harul de a le folosi cu înțelepciune.

Dacă aveți ispite și încercări pe care le puteți birui și care rodesc în caracterul vostru răbdare, experiență, dragoste frățească, simpatie și iubire, bucurați-vă, mulțumiți în rugăciunile voastre și recunoașteți mila și ajutorul divin. Dacă încercările vi se par mai grele decât puteți suporta și par să vă strivească, duceți cauza voastră înaintea marelui Purtător de greutăți și cereți ajutorul Lui în purtarea a orice v-ar face bine și eliberarea de sub tot ce nu v-ar face bine, ci v-ar dăuna. Dacă inima voastră este plină de dorința de a asculta de îndemnul Domnului și de a „nu uita de strângerea voastră laolaltă”, și sunteți în mod nerațional împiedicați într-un mod pe care ați încercat să-l biruiți dar n-ați putut, duceți problema la Domnul în rugăciune, vegheați, așteptați și străduiți-vă potrivit rugăciunii voastre, și curând veți vedea o manifestre a puterii divine în folosul vostru. Dacă vedeți un frate adevărat, un „soldat” adevărat clătinându-se și fiind în pericol, inima voastră să fie atât de plină de iubire pentru toți „frații” Domnului, încât nu numai să alergați în ajutorul lui, ci și să faceți rugăciuni necontenit la tronul harului, până când l-ați recâștigat, sau până când el din propria voință a renunțat complet la „calea îngustă”. Și dacă greșeala este a voastră, rugăciunile și eforturile voastre vor fi în mod sigur binecuvântate și conduse spre propriul vostru profit. Dacă nu aveți zel fierbinte să propovăduiți veștile bune de mare bucurie, rugați-vă serios, credincios și stăruitor și străduiți-vă pentru acesta, și curând îl veți avea. Dacă aveți zel și iubire pentru evanghelie și vă lipsește capacitatea de a o prezenta, rugați-vă pentru capacitate în timp ce vă folosiți deplin de ceea ce aveți. Dacă aveți zelul și capacitatea dar vă lipsește ocazia, duceți aceasta la Domnul în rugăciune cât puteți de repede, spunându-I că sunteți credincioși în folosirea tuturor ocaziilor pe care le aveți. Apoi vegheați după mai multe ocazii fără să vă slăbească mâna în folosirea până și a celei mai umile și mai mici care vă stă la îndemână.

Aveți o dispoziție certăreață sau alte obiceiuri rele de care vă dați seama că sunt o povară pentru casa și familia voastră și pentru frații voștri din casa Domnului? Duceți-o la Domnul în rugăciune, amintindu-vă făgăduința: „Dacă vreunuia dintre voi îi lipsește înțelepciunea, s-o ceară de la Dumnezeu, care dă tuturor cu mână largă și fără mustrare”. Iac. 1:5.

Aveți complicații în afaceri, produse de lipsa voastră de judecată sau de necinstea altora sau de generozitatea voastră cu cei săraci etc.? Și aceasta vă dezorientează și vă împiedică progresul în lucrurile spirituale și astfel vă amenință bunăstarea ca „noi creații”? Aceasta este desigur o chestiune potrivită ca s-o puneți înaintea Domnului la tronul harului ceresc. Și deși n-ar fi corect să încercați să dictați cum să vă vină ușurarea și nu trebuie să așteptați ca Domnul să facă o minune ca aventura voastră imprudentă să propășească, totuși puteți cere înțelepciunea Lui să îndrume și să conducă în rezultate, mai bine decât ar putea înțelepciunea voastră.