RESPONSABILITATEA CELOR CONCEPUȚI DE SPIRIT

„Știm că oricine este conceput din Dumnezeu nu păcătuiește, căci cel care a fost conceput din Dumnezeu se păzește și Cel Rău nu se atinge de el.” 1 Ioan 5:18 (după Diaglott — n.t.)

R 5742 W. T. 1 august 1915 (pag. 237-238)

În încercarea de a explica lucrurile spirituale există întotdeauna o dificultate, în special pentru că avem numai cuvinte omenești pentru a ne exprima. De aceea, pentru a clarifica lucrurile spirituale, Scripturile ne dau diferite comparații și alte figuri de stil. În acest text apostolul Ioan vorbește despre aceia care sunt concepuți de Dumnezeu, cei care au trăit o schimbare de natură, care au fost mai întâi concepuți după carne, ca și copii ai lui Adam, și care au fost concepuți din nou — concepuți de Dumnezeu (1 Pet. 1:3). De la învierea Domnului nostru, Dumnezeu i-a invitat pe unii să iasă afară din lume și să devină Creaturi Noi — să nu mai fie ființe umane, ci ființe spirituale.

Primul pas spre această schimbare de natură este primirea unei voințe noi. Dar putem vedea că este o greșeală să numim Nouă Creatură voința cea nouă singură; pentru că voința nouă ne vine înainte ca noi să primim Spiritul sfânt. Voința nouă este cea care prezintă sacrificiul nostru. Dacă n-am avea voința nouă, nu ne-am prezenta trupurile ca jertfă vie. Următorul pas este acela că Răscumpărătorul devine o Garanție pentru această jertfă și pentru dobândirea naturii noi. Al treilea pas este acceptarea de către Tatăl ceresc a acestei jertfe, a acestei omorâri a naturii pământești de către Răscumpărătorul, și oferirea unui semn special al acceptării Sale. Acel semn special al acceptării este conceperea cu Spiritul sfânt.

Este foarte necesar să păstrăm noua voință umană separată și distinctă de ceea ce primim la conceperea de Spirit. Mai întâi am avut noua voință; am dorit și ne-am fixat ca scop să facem voia lui Dumnezeu. Apoi ne-am apropiat de Tatăl în felul pe care El l-a aranjat — prin Răscumpărătorul nostru. Voința nouă este cea care face sacrificiul. Sacrificiul fiind prezentat, este aplicat meritul lui Isus și astfel sacrificiul devine imediat acceptabil pentru Tatăl. Până la acest punct voința individului este încă o voință umană, o voință umană nouă. Sacrificiul este atunci omorât de către Marele Preot, Domnul nostru Isus, acceptarea de către Tatăl fiind imediat observată prin conceperea de Spirit.

Exact ce face Dumnezeu la momentul acela nu înțelegem deplin. Nu înțelegem clar ce este o concepere naturală, cu toate că avem mijloace mai bune de a înțelege conceperea naturală decât conceperea spirituală. Cât despre conceperea spirituală, avem expresia divină că aceasta este începutul unei vieți noi. Acela care o primește câștigă o iluminare supranaturală. De atunci încolo el este o persoană schimbată, o persoană nouă, o Nouă Creatură. El este acum în Cristos Isus. El are speranțe, scopuri și ambiții noi și este tot mai mult făcut capabil să înțeleagă lucrurile spirituale pe măsură ce influențele însuflețitoare ale Spiritului sfânt lucrează asupra minții sale.

Dar toate acestea sunt lucruri care nu pot fi explicate acelora care n-au făcut pașii necesari prin care pot fi înțelese lucrurile spirituale. „Dar omul natural nu primește lucrurile Duhului lui Dumnezeu, căci pentru el sunt o nebunie; și nici nu le poate cunoaște, pentru că ele se înțeleg duhovnicește” (1 Cor. 2:9-15). Numai după ce am primit această iluminare cerească putem discerne lucrurile spirituale. Și la început nu le discernem în felul în care să le putem aprecia deplin. Discernământul spiritual crește de la un început mic. „Cele vechi au trecut, iată toate s-au făcut noi.” Aceste lucruri vechi trec, nu instantaneu, ci treptat; iar punctul de pornire este marcat prin expresia „conceput din Dumnezeu”.

((482))

NOUA CREATURĂ NU PRACTICĂ PĂCATUL

A fi conceput din Dumnezeu este, deci, a primi începutul unei vieți noi, al unei naturi noi. Apostolul Ioan declară despre unii ca aceștia: „Oricine este conceput din Dumnezeu nu practică păcatul” (1 Ioan 3:9, Diaglott — n. t.). Atâta timp cât aceștia se află sub un control atât de sfânt, inspirați de făgăduințele nespus de mari și scumpe și având voința sfântă, ei n-ar putea păcătui voit — n-ar putea practica păcatul în viața lor.

Trebuie să facem distincție între a păcătui cu voia și a fi surprins într-o greșeală. Referința în textul nostru este la păcatul voit, la practicarea păcatului. Noua Creatură nu poate păcătui pentru că ea este sămânță cerească, sămânța naturii noi. Orice floare, orice animal a ieșit dintr-o sămânță de viață. Oricât de minusculă ar fi sămânța, oricât de embrionară, viața este în ea. Tot așa este și cu creștinul; atâta timp cât este prezent ceva din mintea sfântă a lui Dumnezeu, este viață. Dar dacă el păcătuiește cu voia, această sămânță sfântă este moartă. Dacă această sămânță moare, individul este mort ca Nouă Creatură. Nimic n-o mai așteaptă pe această persoană decât Moartea a Doua, pentru că el fusese ridicat din prima moarte, cea adamică, și a muri din nou ar însemna că el a ajuns sub pedeapsa extremă a Legii lui Dumnezeu pentru a doua oară. Aceasta ar fi o sentință individuală și ar fi veșnică. Unul ca acesta ar fi „de două ori mort”, după cum exprimă apostolul Iuda — „dezrădăcinat”. Iuda 12.

Astfel vedem ce a vrut să spună apostolul Ioan — oricine se află în starea conceperii de spirit, oricine are acest embrion al naturii noi, n-ar putea păcătui cu voia, n-ar putea găsi plăcere în păcat, nu s-ar putea lăsa pradă păcatului. A face astfel ar însemna că a pierdut acest Spirit sfânt și că a devenit din nou nesfânt. După cum explică Sf. Petru, ar fi ca scroafa care fusese spălată și care s-a întors să se bălăcească iarăși în noroi. Apostolul Ioan spune că cel conceput de Spiritul sfânt se va „păzi și cel rău nu-l va atinge”. El nu numai că nu va păcătui cu voia, dar va fi mereu în gardă, veghind asupra sa, întocmai cum un străjer păzește castelul, sau cetatea, sau casa. El păzește toate ușile, toate căile de acces.

NEVOIA DE VIGILENȚĂ

Acest gând de a pune pază asupra noastră, de a ne păzi astfel încât cel rău să nu ne poată atinge sau vătăma, sugerează un alt gând: Domnul Însuși este marele Centru al dreptății, purității, adevărului. Toți cei care sunt de partea dreptății, purității, adevărului, se vor feri de păcat, nu vor avea nici o părtășie cu el; pentru că, chiar dacă de fapt nu vom intra în păcat cu fapta, dacă avem vreo simpatie pentru el vom fi în acea măsură în dezarmonie cu Domnul. Ca într-un cerc, cu cât ești mai aproape de centru, cu atât siguranța este mai mare; tot așa este și cu cercul dreptății al cărui Centru este Iehova Însuși.

Cea mai slabă armonie cu păcatul ar determina pe copilul lui Dumnezeu să se îndepărteze în acea măsură de Centrul purității. Pe măsură ce s-ar lărgi distanța dintre el și Domnul, el s-ar trage mai aproape de marginea exterioară a cercului. Gândiți-vă la o insulă înconjurată de o apă care mișună de crocodili. Persoana care ar rămâne în centrul acelei insule ar fi perfect ferită de dușmanii aceia. Dar cu cât s-ar apropia mai mult de linia de coastă, cu atât pericolul ar fi mai mare. Tot așa și Satan este reprezentat printr-un dușman viclean; și în măsura în care vreunul din noi n-ar veghea asupra sa, el s-ar apropia tot mai mult de circumferința acelui cerc. Orice simpatie pentru ceea ce nu este în cea mai deplină armonie cu mintea Domnului, orice participare la păcat, l-ar duce tot mai aproape de locul periculos. Aluzia Scripturilor este că unul ca acesta ar fi în mare pericol de a fi atins, prins de marele Adversar și de oastea lui de demoni, spre paguba lui, probabil spre pieirea lui.

După cum se poate presupune, fiecare creștin a avut ceva din această experiență de apropiere de locul periculos. În măsura în care trăim aproape de Domnul, suntem sub protecție divină. În măsura în care oscilăm în loialitatea noastră, venim mai aproape de Adversar. Cineva s-ar putea pune astfel în pericol fără a păcătui de fapt. Inima lui ar putea fi încă sinceră față de Domnul, totuși el ar putea fi atins de păcat prin faptul că ar fi implicat cu alții în vreun fel oarecare. De aceea Cuvântul lui Dumnezeu ne avertizează să veghem asupra acțiunilor noastre, a tovărășiilor noastre, a purtării noastre, să rămânem „în locuința tainică a Celui Prea-Înalt”, să „croim cărări drepte pentru picioarele noastre”, pentru ca nu cumva cel care este slab și șchiop să fie înlăturat din cale. Mai degrabă să fie vindecat, prin rămânerea foarte aproape de Dumnezeul nostru, cât se poate de departe de punctul periculos.