CĂDEREA UNUI VISTIERNIC NECREDINCIOS

Matei 26:14-25; 47-50; 27:3-10

„Dar vai de omul acela prin care este vândut Fiul Omului!” Matei 26:24.

R5552 W. T. 1 octombrie 1914 (pag. 301-302)

Iuda se trăgea din sudul Palestinei, în timp ce ceilalți ucenici ai lui Isus erau galileeni. Se presupune că datorită calităților sale superioare pentru afaceri Iuda a fost făcut vistiernicul grupului apostolic. Prietenii lui Isus au observat faptul că El și urmașii Lui aveau nevoie să-și dedice tot timpul pentru vestirea Împărăției. Nu este ciudat, prin urmare, când citim că unii au donat de bună voie bani pentru sprijinirea lor.

Nu ni-i putem imagina pe Isus și pe apostolii Săi cerșind bani sau chiar „întinzând pălăria” să facă o colectă. Să fi făcut astfel ar fi însemnat să nesocotească declarația lui Iehova că tot aurul, tot argintul și toate vitele de pe o mie de dealuri sunt ale Sale, și să implice că El ar fi avut nevoie să ceară ajutor. Dimpotrivă, Scripturile ne spun că unii au contribuit voluntar la sprijinirea Învățătorului; de exemplu, Ioana soția lui Cuza, ((804)) administratorul lui Irod, și alții (Luca 8:3). Astfel de donații voluntare au făcut potrivit să existe un casier comun pentru grup și el să aibă o perspicacitate superioară în afaceri.

Nu găsim nici un motiv să credem că Iuda a fost un om rău la timpul alegerii sale de către Isus ca să fie unul din cei doisprezece apostoli. Avem toate motivele să credem că el a dezvoltat un caracter rău chiar sub cele mai favorabile influențe — în tovărășia continuă a lui Isus și a celorlalți apostoli și cu Mesajul Împărăției continuu în urechile lui. A existat totuși un început pentru abaterile sale; și aluzia Scripturilor este că ispita lui a venit pe linia avariției, egoismului, iubirii de bani.

„O rădăcină a tot felul de rele”

Vai, câți oameni cinstiți au fost seduși de pe cărarea dreptății prin iubirea de bani! Ne amintim că una din acuzațiile grave pe care Isus le-a adus împotriva fariseilor a fost că ei erau iubitori de bani. N-ar părea deloc ciudat dacă sar dovedi că este adevărat că dificultatea în cazul multor creștini de astăzi este de asemenea în privința aceasta a iubirii de bani. Este încă adevărat că „iubirea de bani este o rădăcină a tot felul de rele” (1 Tim. 6:10). Apostolul declară că prin această înșelare mulți se străpung singuri cu dureri — nu întotdeauna însă atât de serios ca Iuda.

Iuda a iubit banii într-o asemenea măsură încât a fost dispus să-L trădeze pe Învățătorul său pentru 30 de arginți, care, calculați în muncă, se ridicau la valoarea de între două sute și trei sute de dolari. Alții au iubit banii în asemenea măsură încât și-au vândut conștiința ca să câștige avere. Unii au vândut Adevărul pentru bani, crezând că vor prospera în afaceri mai bine prin susținerea erorii. Unii au vândut Biserica pentru bani, și au fost dispuși să predice ceea ce nu credeau pentru obținerea banilor și pentru aprobarea oamenilor. Unii au vândut interesele națiunii lor pentru bani, dându-și patriotismul pentru bani.

Desigur că pentru fiecare există mare nevoie să fie în gardă împotriva influenței insidioase a iubirii de bani. Dar noi trebuie să facem o deosebire clară între bani și iubirea de bani; pentru că aceasta din urmă cauzează ruină și prinde în cursă și în capcană sufletul. Banii reprezintă trudă, muncă, acumulare; și ca atare trebuie să fie apreciați pentru binele pe care-l pot face. Dar a iubi banii, a-i servi, a-i face un idol și a le permite să ne înstrăineze inimile de Dumnezeu, noi să nu permitem. Să nu uităm că această iubire de bani a fost cauza principală a eșecului oribil al lui Iuda.

O împlinire a profeției

Nu la început, ci mai târziu se pare, ucenicii au aflat că Iuda, care ținea punga, era hoț (Ioan 12:6). Fără îndoială, chiar când își însușea banii cu care se contribuia la spirijinirea cetei mici a ucenicilor, Iuda putea avea o scuză plauzibilă; căci păcatul este întotdeauna înșelător. Fără îndoială că el a spus: „Am pus banii deoparte, gândind că va veni timpul când Învățătorul și noi toți vom avea mare nevoie de bani și când prevederea mea va fi apreciată”. Meditând asupra subiectului i-a crescut dorința după bani și i-a condus mintea sa activă pentru afaceri să pună la cale complotul pentru trădarea lui Isus.

Mărturia este că atunci când Iuda a observat că Isus a fost condamnat, a avut remușcări pentru fapta sa și a dus banii înapoi la preoții cei mai de seamă, dorind să repare fapta. Ei au râs de el, declarând că nu pe ei îi privea, ci pe el, dacă a trădat sânge nevinovat. Fiindcă banii dați înapoi au fost „preț de sânge”, ei nu-i puteau pune iarăși în vistieria templului. În schimb, ei au cumpărat o bucată ieftină de pământ, țarina unui olar, ca loc de îngropare pentru străini. Astfel ei au împlinit la literă o profeție pe care probabil o uitaseră: „Atunci s-a împlinit ce fusese vestit prin prorocul Ieremia, care zice: «Au luat cei treizeci de arginți, prețul Celui prețuit, pe care L-au prețuit unii dintre fiii lui Israel, și i-au dat pe Țarina olarului, după cum îmi poruncise Domnul”. Matei 27:9, 10.

Mărturia implică faptul că Iuda a fost surprins când Isus a fost condamnat. Se pare că el a presupus că Isus, ajuns la o probă crucială, Se va afirma ca Mesia și va triumfa asupra dușmanilor Săi. Probabil că Iuda a gândit că astfel va grăbi stabilirea Împărăției, în care spera să aibă parte. Pentru a se scuza la sfârșit putea spune: „Ei bine, am luat-o înainte numai cu treizeci de arginți; și puteți să-mi mulțumiți că am adus lucrurile la un punct culminant mai devreme decât altfel”. Astfel el ar fi strălucit ca un erou, precum și ar fi demonstrat înțelepciunea sa financiară și caracterul său potrivit pentru postul de mare Vistiernic al Împărăției. Dar pe lângă toate acestea se pare că el s-a supărat puțin pe Isus pentru că Învățătorul aprobase purtarea Mariei în privința parfumului. Sub impulsul acelui resentiment el i-a căutat prima dată pe preoți și pe cărturari să negocieze pentru trădare.

Uitare — nici o speranță de Înviere

Noi nu sugerăm aici scuze pentru Iuda. Nu se poate oferi în mod potrivit nici o scuză pentru trădarea lui Dumnezeu și a cauzei Sale. Noi arătăm numai faptul că fiecare păcătos trebuie mai întâi să consimtă în mintea sa la cursul său greșit. Cu alte cuvinte, mintea, conștiința, trebuie să fie pervertite înaintea fiecărui pas al păcatului. Prin urmare, cuvintele lui Isus sunt pe deplin justificate: „Dar vai de omul acela prin care este vândut Fiul Omului! Mai bine ar fi fost pentru el să nu se fi născut!” Mat. 26:24.

Astfel de trădare, astfel de dispoziție de a-L preda pe Prietenul său, pe Învățătorul său, și Cel pe care Îl acceptase ca Fiul lui Dumnezeu și prin care așteptase Împărăția Mesianică, a fost ((805)) perfidie de cel mai rău tip. Împreună cu toți ceilalți apostoli, Iuda fusese chemat să meargă în urmele lui Isus și să devină părtaș cu El la suferințe și încercări care însoțesc loialitatea față de Adevăr, înțeles greșit de către popor, și dacă era credincios, să primească împreună cu Învățătorul său o parte în Împărăția cerească, care trebuie să binecuvânteze lumea. Iuda, împreună cu ceilalți, propovăduise Împărăția, scosese afară demoni și vindecase bolnavi, prin puterea lui Dumnezeu care lucra prin numele lui Isus. El fusese în mod constant cu Mântuitorul și cunoscuse puritatea vieții Sale, cunoscuse loialitatea Sa față de Dumnezeu. De aceea toate aceste lucruri au constituit responsabilitatea și vina sa.

Faptul că s-a sinucis a implicat împlinirea cuvintelor lui Isus — că Iuda a dorit să nu se fi născut niciodată. Orice persoană care se sinucide declară același fapt. Totuși, pentru alți sinucigași poate exista speranță, din cauza ignoranței și pentru că Cristos a murit pentru toți; și ei, împreună cu alții, trebuie în mod sigur să aibă ca rezultat o binecuvântare și o ocazie de viață veșnică.

Dar în cazul lui Iuda, toate acestea nu-i sunt socotite prin faptul că el deja se bucurase de aceste privilegii, ocazii și cunoștință, și păcătuise împotriva luminii și cunoștinței. Declarația că a mers la locul său, locul său cuvenit, nu înseamnă că Iuda sau altcineva trebuie să fie torturat veșnic drept pedeapsă pentru păcat. Mai degrabă locul său a fost uitarea, uitarea fără speranță, fără perspectiva unei învieri. El a murit ca un animal inferior natural, nici un argument n-ar putea arăta de ce un astfel de caracter, care se bucurase de asemenea privilegii, să aibă vreodată vreo ocazie viitoare.

Armonia celor două mărturii

În privința soartei lui Iuda, o scriptură ne spune că el a plecat și s-a spânzurat (Mat. 27:5). Altă scriptură declară că nelegiuirea lui a realizat cumpărarea unui câmp; și căzând cu capul în jos, a plesnit și i s-au vărsat toate măruntaiele (Fapte 1:18). Este foarte simplu să armonizăm aceste două mărturii. Amândouă sunt adevărate. Pentru a se spânzura, probabil că el a ales o creangă a unui copac ce atârna deasupra unei prăpăstii, unde putea mai ușor să-și împlinească scopul. Dacă funia s-a rupt sub încordare, putem ușor vedea cum a avut loc această cădere cu capul în jos.

Totuși, chestiunea morții sale este de mică importanță. Lucrul important este să observăm cum a murit sufletul său, prin aceea că și-a pierdut relația cu Dumnezeu și cu Cristos, și de aceea orice speranță a unei vieți viitoare. Totuși Învățătorul a fost blând față de el până la sfârșit, dându-i toate ocaziile să renunțe și să-și refacă pașii.

Faptul că Dumnezeu a știut de la început că unul din cei doisprezece Îl va trăda pe Isus, faptul că cumpărarea câmpului cu bani de sânge fusese deja profețită, n-a schimbat responsabilitatea lui Iuda pentru căderea sa. Nu preștiința lui Dumnezeu a fost cea care i-a dăunat lui Iuda, ci cursul său greșit; și așa este cu toți. Faptul că Dumnezeu știe de la început orice se va întâmpla, nu ne afectează pe noi, căci El numai știe în privința noastră ce vom face din propria noastră voință, din cedarea noastră la avariție, la păcat.

Mărturia că Isus știa dinainte cine Îl va trăda nu dovedește că Isus știa aceasta la timpul când l-a ales pe Iuda. El știa că Scripturile au dat de înțeles că unul din ucenicii Săi Îl va trăda; și de la începutul abaterii lui Iuda spre păcat, spre avariție, Isus a știut că el trebuia să fie cel care va comite fapta de trădare; totuși în nici un sens al cuvântului purtarea lui Isus nu l-a condus pe Iuda spre rău, ci mai degrabă l-a avertizat de contrariu.