RĂSCUMPĂRAREA ȘI JERTFA PENTRU PĂCAT

W. T. 15 martie 1916 (pag. 87-90)

În ciuda tuturor celor scrise de noi asupra acestor subiecte despre Răscumpărare și Jertfa pentru Păcat, în Studii în Scripturi, în Turnurile de Veghere și în Umbrele Tabernacolului, s-ar părea că unii dintre iubiții noștri cititori nu sunt încă în clar în ceea ce privește aceste lucruri. Unii chiar se încurcă pe sine și pe alții făcând aluzia că „fratele Russell și-a schimbat vederile — sau că Studiile în Scripturi se contrazic cu Turnurile de Veghere”. Acestea sunt greșeli dăunătoare. Dacă vederile noastre s-ar schimba, am declara schimbarea în termeni siguri. De aceea, noi facem un efort reînnoit de a clarifica ceea ce credem noi că este interpretarea corectă a acestor subiecte.

„Prețul de Răscumpărare este legat de lucrul valoros în sine; anume, sângele sau moartea lui Cristos — un preț de răscumpărare suficient pentru plătirea pedepsei unui membru al familiei umane sau a tuturor membrilor ei, după cum acesta ar fi aplicat.” Z 1909, pag. 309. (Turnul de Veghere al Sionului — n.t.)

Răscumpărarea privește recuperarea omului din păcat și moarte ca o cumpărare — o achitare a prețului. La baza acestei idei stă Legea divină, „ochi pentru ochi, dinte pentru dinte, viața unui om pentru viața unui om” (Deuter. 19:21). Adam împreună cu întreaga sa rasă, de mii de milioane, se află în mare necaz prin păcat și prin pedeapsa lui. Dumnezeu S-a îngrijit de o recuperare printr-un proces de Răscumpărare — câștigându-i înapoi din starea lor căzută.

Primul nostru gând în mod natural ar fi că, a răscumpăra, sau a câștiga înapoi dreptul omenirii la viață ar însemna că fiecare membru al rasei lui Adam trebuie să fie cumpărat prin viața altei persoane, sfinte, nevinovate, necondamnate. Dar privind adânc în planul lui Dumnezeu găsim că numai un om a fost judecat în fața Curții divine — anume, Tatăl Adam; că numai Adam a fost condamnat la moarte; și că toți copiii lui merg în moarte, nu datorită încercării și morții lor individuale, ci pur și simplu datorită faptului că Adam n-a reușit să-și mențină ((264)) perfecțiunea, n-a fost în stare să le dea copiilor săi mai multă viață sau mai multe drepturi decât a avut el. Și astfel a fost de-a lungul întregii perioade de șase mii de ani de la condamnarea Tatălui Adam și până acum.

Aici vedem un minunat aspect practic legat de planul divin. Dumnezeu a permis ca numai un membru al rasei să fie încercat și condamnat la moarte; căci scopul Său de la început a fost ca jertfirea unei vieți să răscumpere întreaga rasă umană. Printr-un om a venit tot necazul; prin alt Om va fi rectificat tot necazul. Apostolul arată acest lucru spunând, „Căci dacă moartea a venit prin om, tot prin om a venit și învierea morților. Și după cum în Adam toți mor, tot așa în Hristos, toți vor fi făcuți vii, dar fiecare la rândul lui”. 1 Corinteni 15:21-23.

Astfel noi vedem valoarea morții lui Isus — că n-a fost numai pentru Adam, ci a inclus pe toți urmașii lui. De asemenea vedem cât de necesar era ca El să fie „sfânt, nevinovat, nepătat și deosebit de păcătoși”; altfel El, ca și restul rasei, ar fi fost sub condamnarea divină la moarte. Fiindcă toată rasa lui Adam era implicată în păcat și în pedeapsa lui, a fost necesar să se găsească unul din afară ca să fie Răscumpărătorul lumii; iar acela din afară, fie că era înger, fie heruvim, fie Însuși marele Mihail, Logosul, trebuia să schimbe natura spirituală cu natura umană pentru a fi un preț corespunzător — o Răscumpărare pentru primul om.

Nu un Dumnezeu a păcătuit; prin urmare moartea unui Dumnezeu nu putea răscumpăra. Nu un heruvim a păcătuit; prin urmare moartea unui heruvim nu putea răscumpăra. Un om a păcătuit, și răscumpărarea pentru el trebuia să fie dată prin moartea unui om. Pentru această cauză marele Logos, îndeplinind Planul divin pentru răscumpărarea omului, a lăsat gloria pe care o avea la Tatăl înainte de a fi lumea, S-a smerit pe Sine și a devenit om, a fost „făcut pentru puțin timp mai prejos decât îngerii, a fost încununat cu slavă și cu cinste (perfecțiunea naturii umane), din pricina morții pe care a suferit-o, pentru ca, prin harul lui Dumnezeu, El să guste moartea pentru toți”. Evrei 2:9.

PREȚUL DE RĂSCUMPĂRARE ȘI LUCRAREA DE RĂSCUMPĂRARE

Dacă am stabilit clar ce este o răscumpărare, și că Isus a fost Singurul potrivit să fie răscumpărare pentru Tatăl Adam, punctul nostru următor este să arătăm din Biblie că El S-a dat pe Sine ca Răscumpărare. Avem cuvintele lui Isus Însuși asupra acestui subiect (Matei 20:28); și de asemenea mărturia Sf. Pavel, „Omul Hristos Isus, care S-a dat pe Sine Însuși ca preț de Răscumpărare pentru toți, mărturie care să fie dată la timpul cuvenit” (1 Tim. 2:5, 6). Aceasta dovedește că darea prețului suficient pentru a-l răscumpăra pe Adam și toată rasa lui a fost îndeplinită prin moartea lui Isus pe Calvar.

Dar lucrarea de răscumpărare a lui Adam și a rasei lui este cu mult mai mult decât numai darea prețului de Răscumpărare. Gândul legat de cuvântul Răscumpărare merge dincolo de darea și însușirea prețului. El include recuperarea lui Adam și a rasei lui de sub puterea păcatului și morții. Evident, această lucrare n-a fost încă îndeplinită; de fapt, ea a fost abia începută. Singura întrebuințare a Răscumpărării, a meritului, a fost până acum acordarea lui Bisericii, și aceasta numai prin credință. Biserica nu este încă glorificată ca întreg — nu este încă eliberată complet de sub puterea păcatului și morții. Evident, deci, se va cere întrega mie de ani a Împărăției lui Mesia pentru a răscumpăra, a elibera, a pune în libertate de sub puterea păcatului și morții pe Adam și pe toți copiii lui. Prin urmare, lucrarea de răscumpărare, care a început cu mai bine de 18 secole în urmă, urmează încă să fie îndeplinită.

Cu prețul de Răscumpărare nu este nici o dificultate; deoarece acel preț este în mâinile Dreptății de aproape nouăsprezece secole. Dar acesta n-a fost aplicat pentru lume și numai acordat Bisericii care a fost chemată din lume în timpul acestei Vârste Evanghelice. Completarea acestei lucrări de Răscumpărare va include și ceea ce spune Biblia când zice, „Îi voi răscumpăra din puterea mormântului” (Osea 13:14). Lucrarea Răscumpărătoare nu va fi pe deplin realizată nici când ultimul membru al rasei va fi fost eliberat de sub puterea mormântului; căci va fi încă de făcut o mare lucrare de înviere — o ridicare din imperfecțiunea mintală, morală și fizică, la chipul și asemănarea deplină cu Dumnezeu, pierdute prin neascultarea lui Adam și răscumpărate prin sângele prețios la Calvar.

JERTFA PENTRU PĂCAT ESTE DIFERITĂ

Cu gândul Răscumpărării în minte, investigăm acum subiectul Jertfei pentru Păcat, aducându-ne aminte să ținem cele două subiecte separate și distincte. „Jertfa pentru Păcat arată maniera în care se poate aplica sau este eficient prețul de Răscumpărare, pentru anularea păcatelor lumii întregi” (Z 1909, pag. 309). Jertfa pentru Păcat nu cere atât de mult timp pentru realizarea ei, cum cere Răscumpărarea. Noi am văzut deja că lucrarea Răscumpărării este în progres de aproape nouăsprezece secole, și va fi în progres aproape zece secole în viitor, sau în total 29 secole. Însă Jertfa pentru Păcat va fi toată completată înainte de a începe Domnia glorioasă a lui Cristos, Biserica Sa fiind atunci cu El în glorie.

Jertfa pentru Păcat din Ziua de Ispășire a lui Israel ne arată același sacrificiu al lui Isus care constituie prețul de Răscumpărare, dar este o ilustrație diferită; căci arată cum alocă Dumnezeu meritul lui Cristos pentru păcatele omenești. Această chestiune a fost ilustrată în acel aspect al Legii care prevedea Ziua Ispășirii. Trăsătura principală a acestei zile era jertfele pentru păcat. Erau două jertfe. Prima era vițelul de jertfă pentru păcat, care era dat de preot însuși, al cărui sânge era aplicat pentru familia și seminția preotului. Aceasta vedem că reprezintă moartea lui Isus, și acordarea primară a meritului Său pentru Biserica întâilor-născuți.

Această Biserică este compusă din două clase. Prima este clasa preoțească, clasă care, asemenea Marelui Preot, sunt în mod special devotați lui Dumnezeu și serviciului Său, care-și „aduc trupurile ca jertfe vii, sfinte ((265)) și plăcute lui Dumnezeu, slujirea lor înțeleaptă” (Romani 12:1). În tip aceștia au fost ilustrați prin fiii lui Aaron și prin corpul lui Aaron, el fiind capul. Astfel Apostolul vorbește despre Cristos că este capul Bisericii, care este corpul Său, noi fiind „fiecare în parte mădularele lui Cristos”. 1 Corinteni 12:27.

A doua este cealaltă clasă din Biserică, clasă care, deși face același Legământ de Jertfă, nu continuă în a-și da viața în serviciul Domnului. Ei nu merg înapoi la păcat și la moarte, dar nici nu merg înainte spre stadiul de jertfire; ca atare ei constituie o clasă secundară, servi ai primei clase. Aceștia au fost tipificați prin leviți, care erau servii preoților. Aceștia nu vor fi pe tron cu Preoții jertfitori, Preoțimea Împărătească, ci vor servi pe Dumnezeu în templul Său. Ei nu vor avea coroana gloriei, dar în cele din urmă li se vor da ramurile de finic ale victoriei. Și toți aceia care nu vor fi găsiți vrednici de un loc într-una din aceste clase vor muri în moartea a doua.

În această ilustrație Domnul ne arată o acordare specială a meritului lui Isus doar pentru păcatele poporului Său consacrat; și aceștia, îndreptățiți prin meritul lui Isus, sunt astfel apți prin meritul Lui de a fi părtași cu El la funcțiile Sale preoțești glorioase.

A DOUA JERTFĂ PENTRU PĂCAT

A doua Jertfă pentru Păcat din Ziua de Ispășire tipică era numită Țapul Domnului. Aceasta nu era dată de marele preot tipic, cum era dat vițelul, ci era luat de la popor. De fapt doi țapi erau luați în același timp, reprezentând cele două clase ale Bisericii. Clasa jertfitoare sau preoțească era reprezentată prin țapul Domnului. Cei mai puțin zeloși din Biserică, leviții antitipici, erau reprezentați în al doilea țap — Țapul de Trimis. Clasa Țapului Domnului, subpreoțimea, constituie a doua jertfă pentru păcat.

Relatarea spune că Țapul Domnului era jertfit și se proceda cu el exact în același fel ca și cu vițelul, care-l preceda. Astfel tipul ne spune că Biserica trebuie să meargă în urmele Domnului ei, de jertfă chiar până la moarte. Trebuie să ne amintim că sângele vițelului nu era aplicat pentru păcatele poporului, ci numai pentru păcatele familiei și seminției marelui preot — tipul Bisericii. Să remarcăm de asemenea că această a doua Jertfă pentru Păcat, Țapul Domnului, nu era oferită pentru aceleași persoane; căci ele nu mai aveau nevoie de altă oferire. Ea era oferită de marele preot ca o a doua parte a jertfei sale inițiale, și meritul ei era de aplicat pentru tot poporul, să facă ispășire pentru toți.

În antitip, Marele Preot Isus Și-a completat jertfa Sa proprie la Calvar. După patruzeci de zile El S-a înălțat și a apărut înaintea Scaunului Îndurării, prezentând meritul Jertfei Sale, nu pentru lume, ci pentru Biserică. După cum scrie Apostolul, „El S-a înfățișat înaintea lui Dumnezeu pentru noi”, Biserica — nu pentru lume (Evrei 9:24). Aceasta este în deplină armonie cu ceea ce tocmai am văzut în tip.

De la Rusalii încoace Domnul nostru acceptă persoanele consacrate reprezentate prin cei doi țapi; iar pe acei suficient de zeloși El îi acceptă ca membre ale Sale, și îi oferă ca parte din propria Sa Jertfă. Curând El va fi sfârșit această lucrare — când ultimul membru al corpului Său va fi fost găsit credincios până la moarte. Pasul următor în antitip va fi ca Marele Preot să prezinte iarăși la Scaunul Îndurării sângele Țapului antitipic al Domnului ca propriul Său sânge — altfel spus, jertfa Bisericii Sale ca parte a propriei Sale jertfe. El aplică această jertfă pentru păcatul întregului popor — păcatul originar al întregului popor.

În momentul acela, despre care noi credem că este în viitorul apropiat, Tatăl va preda Fiului tot poporul, păcatele lor fiind pe deplin iertate în privința încălcării originare. De atunci încolo, Împărăția lui Mesia, stabilită în putere și glorie mare, va începe să lucreze cu lumea pentru salvarea din păcat și moarte, pentru ridicarea finală la perfecțiune umană a tuturor celor care vor dori și se vor supune reglementărilor Împărăției Sale.

PEDEAPSA PENTRU PĂCATELE ÎMPOTRIVA LUMINII

Între timp lumea are alte păcate, neincluse în încălcarea adamică. Jertfele pentru Păcat sunt numai pentru păcatul lui Adam și pentru toate slăbiciunile și imperfecțiunile care decurg din păcatul originar. Celelalte păcate sunt din acelea care nu sunt atribuite slăbiciunilor omenești, ci reprezintă mai mult sau mai puțin păcatul împotriva cunoștinței, împotriva luminii. Păcatul deplin, cu voia, împotriva luminii depline, ar aduce asupra păcătosului Moartea a Doua. Dar numai puțini au avut lumină deplină, cunoștință deplină, posibilitate deplină; și ca atare foarte puțini vor fi săvârșit păcat de moarte.

Totuși, oriunde a mers lumina Evangheliei, a mers și o anumită măsură de cunoștință, și rezultă o anumită măsură de responsabilitate; și Dumnezeu dă de înțeles că El ține un cont foarte exact pentru toate. Fiecare păcat trebuie să primească o răsplată justă. Pedeapsa păcatului lui Adam a ajuns în general peste întreaga rasă umană timp de șase mii de ani; dar pedeapsa trebuie plătită pentru celelalte păcate despre care vorbim, păcate care au fost mai mult sau mai puțin cu voia, mai mult sau mai puțin împotriva luminii și cunoștinței, și care n-au fost ispășite înainte, dar care s-au acumulat de la Rusalii încoace.

Înainte ca Noua Dispensație cu toate binecuvântările ei să poată fi corect introdusă, conturile cu lumea trebuie să fie complet lichidate. Lichidarea acestor conturi cu lumea va aduce marele Timp de Strâmtorare cum n-a mai fost de când sunt popoare — Timp de Strâmtorare despre care noi credem că a început cu războiul prezent, și care va progresa până când marea catastrofă a anarhiei îl va completa în viitorul apropiat. Atunci conturile Dreptății fiind lichidate în marele Timp de Strâmtorare, binecuvântările Împărăției lui Mesia vor începe imediat.

((266))

VALOAREA SUFERINȚELOR ȚAPULUI DE TRIMIS

În orice caz, Dumnezeu este un Contabil foarte exact. După cum El în mod sigur ține contul lumii pentru toată neascultarea cu voia, și în special pentru toate persecuțiile Bisericii Sale, tot așa El este dispus și să dea lumii credit în cont oriunde este posibil. Acest lucru, credem noi, ne este sugerat în ilustrația despre o lucrare care urma Jertfelor pentru Păcat; anume, punerea anumitor încălcări ale poporului pe capul țapului de trimis și trimiterea țapului în pustie.

Înțelegând că acest țap de trimis reprezintă pe unii din poporul consacrat al Domnului care n-au trăit la înălțimea privilegiilor lor, noi gândim că aceasta înseamnă intrarea lor într-un Timp de Necaz mare, așa cum este reprezentat în Apocalipsa 7:14. Acolo ei sunt reprezentați ieșind din marele necaz, spălându-și și albindu-și hainele în Sângele Mielului. Necazurile care vin peste clasa Turmei Mari, clasa leviților, nu sunt necazuri pentru păcate voite, ci sunt necazuri pentru nimicirea cărnii, în armonie cu Legământul în care a intrat această clasă, un Legământ de Jertfă pe care ei nu l-au împlinit. Suferințele acestei clase a Turmei Mari, înțelegem noi, merg ca un credit pentru lume, pentru a lichida contul păcatelor lumii împotriva luminii și în special împotriva poporului lui Dumnezeu. Timpul de Strâmtorare va fi în special împotriva fățarnicilor, dar clasa Turmei Mari își va avea partea cu fățarnicii și va suporta o anumită parte din pedeapsa cuvenită lumii.

Pentru a vedea clar caracterul păcatelor pentru care lumea este făcută responsabilă, să ne amintim declarația din Apocalips 6:9-11, „Am văzut sub altar sufletele celor care fuseseră înjunghiați din cauza Cuvântului lui Dumnezeu și din cauza mărturiei pe care o ținuseră. Ei strigau cu glas tare și ziceau, Până când Stăpâne, Tu, care ești sfânt și adevărat, nu vei judeca și nu vei răzbuna sângele nostru asupra celor ce locuiesc pe pământ? Fiecăruia dintre ei i s-a dat o haină albă” și l-i s-a spus să se mai odihnească „încă puțin”, până când frații lor, care de asemenea erau persecutați, își vor fi suportat persecuțiile lor.

Aceeași idee cu privire la cerințele divine la sfârșitul Vârstei Evanghelice ne este specificată de Isus în privința evreilor de la sfârșitul vârstei lor. El a spus că tot sângele neprihănit vărsat pe pământ din vremea lui Abel până atunci, va fi cerut de la generația aceea — pentru a lichida conturile (Matei 23:34-36). Conturile de până atunci au fost lichidate în marele timp de necaz cu care s-a sfârșit Vârsta Iudee. Similar, noi așteptăm ca toate conturile lumii care au rămas, să fie lichidate în timpul culminării marelui Necaz — care este tocmai în fața noastră.

INAUGURAREA NOULUI LEGĂMÂNT

Apostolul, comparând Jertfa pentru Păcat tipică cu cea antitipică, declară că Isus, nu cu sângele taurilor și țapilor, ci cu propriul Său sânge, îndeplinește binecuvântările (Evrei 9:11-15). Iarăși, jertfele Marelui Preot antitipic sunt numite „jertfe mai bune” — la plural. Aceasta ne indică spre instituirea aranjamentului Legământului evreiesc, unde Moise a luat sângele taurilor și țapilor și a inaugurat Legământul Legii, stropind cu sângele întâi Tablele Legii, și apoi poporul. Exodul 24:3-8.

Se ridică întrebarea, de ce Moise a folosit sângele taurilor — plural — și al țapilor — plural; de vreme ce în tipul din Levitic 16 a fost folosit numai sângele unui vițel și al unui țap? Răspundem că numai vițelul antitipic, Omul Isus Cristos singur a murit pentru noi; și că de fapt este numai un singur țap antitipic, o singură Biserică este acceptată de Domnul ca și Corpul Său, și este asociată cu jertfa Sa și este parte din jertfa Sa. Dar la inaugurarea Legământului Legii a fost necesar mai mult decât doar un animal din fiecare fel, datorită mulțimii poporului Israel care trebuia să fie stropit cu sângele acela. Sângele unui vițel și al uni țap n-ar fi fost suficient; de aceea este expresia, vițeilor și țapilor — la plural — și totuși nu se spune clar câți; căci de fapt a fost un singur vițel și un singur țap, repetați de câte ori era necesar pentru a avea sânge suficient pentru stropirea întregului popor.

În antitip, când Noul Legământ al Legii va fi inaugurat prin Împărăția lui Mesia, sângele lui Cristos, reprezentat în sângele lui Isus și a jertfelor asociate cu a Sa, ale Bisericii, va fi folosit în primul rând la stropirea sau satisfacerea Legii divine. Aceasta va fi baza predării de către Tatăl a întregii lumi Împărăției lui Mesia. Apoi va progresa lucrarea stropirii întregului popor cu sângele — lucrarea curățirii omenirii — dând tuturor oamenilor beneficiile asigurate de sângele răscumpărător.

ZIUA DE ISPĂȘIRE ANTITIPICĂ

Avem încredere că din cele anterioare cititorii noștri vor vedea clar deosebirea dintre Răscumpărarea pe care a dat-o Isus, și aplicarea ei; și Jertfele pentru Păcat ale acestei Vârste Evanghelice și ce înseamnă ele. Am vrea acum să accentuăm încă un punct; anume, că Jertfele pentru Păcat erau asociate în tip și antitip cu Ziua Ispășirii pentru păcat. Ziua antitipică de Ispășire a început cu Domnul nostru Isus și cu jertfele Sale. Întreaga Vârstă Evanghelică este o parte a acestei Zile de Ispășire. Această zi va fi martora completării întregii ispășiri pentru păcat, și mai mult; deoarece toată Vârsta Milenară va fi parte din Ziua de Ispășire antitipică.

Jertfele din Ziua Ispășirii sunt numai mijloacele pentru realizarea unui scop. Scopul care trebuie să fie atins este binecuvântarea lumii și aducerea ei înapoi în unitate sau armonie cu Dumnezeu. Acea lucrare va cere întrega Vârstă Milenară. Ea va include învățarea lumii, restabilirea lumii la tot ce a fost pierdut în Adam și a fost răscumpărat la Calvar. Jertfele pentru Păcat din Ziua Ispășirii reprezintă doar scopul lui Dumnezeu în folosirea jertfelor care trebuie să se completeze înainte de a putea intra în acțiune împăcarea lumii cu Dumnezeu.

Astfel, deci, să sperăm că de acum încolo cu toții vom vedea clar că Jertfele pentru Păcat din Ziua Ispășirii constituie o imagine a procesului prin care Dumnezeu realizează binecuvântările lumii; în timp ce Răscumpărarea este cu totul distinctă și arată doar lucrarea lui Isus și efectul ei final asupra întregii omeniri.