CREDINȚA DEMONSTRATĂ PRIN FAPTE

„Eu îți voi arăta credința mea din faptele mele.” Iacob 2:18

W. T. 1 mai 1916 (pag. 139-140)

Credința este o convingere mintală despre lucruri, nedemonstrată în mod categoric simțurilor, dar primită pe o autoritate care se presupune a fi bună. Există o altă caracteristică ce pare foarte strâns aliată cu credința, anume, credulitatea. Diferența între acestea două pare a fi că credința cere dovezi și autoritate bună și sănătoasă ca bază pentru ea. Există oameni cu foarte multe prejudecăți, și care par a raționa foarte puțin asupra lucrurilor. Uneori ei se bucură de reputația că au multă credință, în timp ce adevărul este că ei au multă credulitate. Creștinul este chemat să exercite credință responsabilă. El exercită credință în Dumnezeu. Dacă s-ar îndoi de existența lui Dumnezeu, de caracterul lui Dumnezeu, el n-ar fi pregătit în nici un sens să primească Mesajul pe care Tatăl îl are de trimis acum.

După ce am prins din cartea naturii o sclipire a marelui Caracter divin, noi, destul de potrivit, înainte de a exercita credință în Biblie cercetăm despre persoanele scriitorilor — cine au fost ei, cum a fost caracterul lor, cine au pretins ei că sunt, ce dovezi sunt că ei au fost sinceri, și dacă aceste dovezi sunt în armonie. Cu alte cuvinte, credința nu sare la concluzii, ci face investigații și se asigură să aibă o bază rațională pentru existența ei. Dacă ar fi o bază solidă, aceasta ar fi cunoștința. Credința nu este cunoștință. De aceea credința cere o bază rațională pe care să clădească.

CREDINȚA SE DEOSEBEȘTE DE CREDULITATE

Cu Biblia deschisă, creștinul are în fața lui un câmp de credință-cunoștință — cunoștința lucrurilor nevăzute de ochiul natural — toate acestea putând fi continuu verificate. Deși este întotdeauna satisfăcut de ceea ce-și demonstrează, pe parcurs el trebuie cu necesitate să-și manifeste credința, verificând ceea ce este bun. Procesele sale mintale fiind active, el trebuie să-și dea seama cum un aspect al planului divin se potrivește cu altul. Astfel credința lui devine mai largă, mai adâncă, mai puternică. Cu timpul credința lui devine convingere atât de puternică încât ar fi dispus să-și riște viața pentru ceea ce crede că este adevărul din făgăduințele divine. El acceptă aceste făgăduințe ca pe un lucru real, ceva despre care știe — nu ceva primit într-o manieră vagă, nesatisfăcătoare.

Pe de altă parte, credulitatea este prejudecată. Păgânii sunt creduli; pentru că ei au prejudecăți oarbe. Mulți creștini par să fie asaltați de același spirit al credulității și par a-l lua în mod greșit drept credință. Să nu uităm că în timpul prezent există două puteri mari — puterea Binelui și puterea Răului. Să nu uităm că timp de 6000 de ani puterea Răului a predominat pe pământ. Dumnezeu i-a permis lui Satan să aibă multă putere în lume. Dar aceasta este o putere înșelătoare. Pe seama puterilor spirituale înșelătoare ale lui Satan punem noi multele superstiții care s-au fixat printre oameni.

De exemplu, a fost un timp când noi gândeam că este o manifestare de mare credință a vedea trei dumnezei într-Unul, și un Dumnezeu în trei. Din punctul nostru greșit de vedere spuneam, „aceasta nu este o chestiune de rațiune; este o chestiune de credință”. Faptul că cineva a spus că sunt trei dumnezei într-Unul și un Dumnezeu ((211)) în trei nu era o bază de credință. Așa deci, faptul că noi credeam în treime nu era credință, ci credulitate, și la fel era cu multe alte lucruri; noi nu exercitam credință, și așa se pare a fi fost cazul cu foarte mulți în trecut. Ei trebuie să fi înghițit multe lucruri cu foarte puțină masticare mintală. Noi credem că asemenea condiții încă mai există.

Remarcăm pe prietenii noștri, adepții Științei Creștine. Mulți dintre ei sunt oameni nobili, foarte demni de apreciere în unele privințe; totuși, după judecata noastră, ei dețin unele doctrine care nu sunt chestiune de credință, ci de credulitate. Ei au teorii cu privire la păcat, cu privire la eroare. Fiindcă aceste teorii par să se potrivească cu anumite experiențe din viață, ei le-au acceptat ca bază pentru ceea ce ei numesc credință, și se pare că le-au primit fără nici un proces de rațiune. Baza doctrinei lor pare a fi faptul că ei au avut experiența vindecării ca rezultat al credinței. Ei par să nu vadă că Satan are puterea de a induce în eroare. Ne temem că mulți dintre ei sunt induși în eroare de înșelăciunile lui Satan. O stare asemănătoare vedem printre Mormoni. Ei de asemenea au teorii și susțin vindecarea. La fel este cu Adventiștii de ziua a șaptea. Adversarul îi induce în eroare pe toți acești oameni în privința Chemării Vârstei prezente; ei sunt deviați pe o linie laterală. De aceea ei nu vor primi cea mai înaltă binecuvântare, care este numai pentru credincioșii care merg în urmele lui Isus.

COMBATEREA DEDUCȚIILOR GREȘITE ÎN BISERICA TIMPURIE

În textul nostru apostolul spune, „Eu îți voi arăta credința mea prin faptele mele”. Aceasta este parte dintr-o argumentare pe care el o prezenta. În zilele apostolului predomina o teorie, că faptele nu contau deloc — că numai credința conta. Apostolul Iacov combate această idee. Credința este foarte bună; dar trebuie să ai și fapte! Apostolul spune, „Arată-mi credința ta fără fapte, și eu îți voi arăta credința mea prin faptele mele”. Pe timpul acela intrase în circulație o pervertire a învățăturilor Sf. Pavel. Sf. Pavel spusese că prin faptele Legii nimeni nu putea fi îndreptățit. Evreii, care aveau Legea, nu fuseseră în stare să țină acea Lege; nici Sf. Pavel și nici vreo altă ființă umană n-a fost în stare să țină Legea pentru a se îndreptăți în ochii lui Dumnezeu. Singurul mod de a face aceasta era prin credința în Domnul Isus Cristos, și nu prin Legea faptelor.

Noi nu trebuie să înțelegem că Sf. Iacov i se opune Sf. Pavel în vreun sens al cuvântului în această idee, ci mai degrabă se opune deducțiilor greșite din învățătura Sf. Pavel; adică, „Nu are importanță ce fel de fapte am; am credință puternică; Dumnezeu nu va da nici o atenție faptelor mele. Pot face faptele cărnii; dar având multă credință în Dumnezeu, stau bine”. Sf. Iacov subliniază că acest lucru nu este adevărat. Credința în Dumnezeu, în Cristos și în iertarea păcatelor este cuvenită; dar trebuie să existe fapte care să o însoțească. După cât este de sigur că avem credință, ea se va și manifesta într-un fel, și aceste fapte dacă nu vor fi bune, vor fi rele, indiferente. Un pom bun va rodi roade bune. O fântână curată va da apă curată.

Acesta pare să fie argumentul apostolului. Desigur că noi suntem de acord cu el și căutăm să ne arătăm faptele. Lumea nu poate aprecia credința noastră, deoarece nu ne poate citi inima. Dar Dumnezeu ne apreciază credința. Avraam a fost tatăl credincioșilor. Dumnezeu l-a iubit și l-a tratat ca pe un prieten. El a fost numit „prietenul lui Dumnezeu”. Dar, spune apostolul, Dumnezeu i-a cerut lui Avraam să-și arate credința prin fapte; el trebuia să aibă unele fapte ca să-și dovedească credința. El ne va încerca după faptele noastre în privința puterii credinței.