Vol. 19, Iulie-August 2011, Nr. 5

CALITĂȚILE ȘI ATRIBUTELE LUI IEHOVA

R 5209 W. T. 1 aprilie 1913 (pag. 101-103)

Scripturile declară că există un început al creației lui Dumnezeu”. Calitățile și atributele Sale erau aceleași atunci ca și acum; fiindcă Scripturile arată că El nu Se schimbă — este același ieri și azi și în veci”. Evr. 13:8; Ps. 90:1, 2.

Caracterul complet al perfecțiunii divine este de așa natură încât Iehova nu are nevoie de tovărășie pentru a fi fericit. Cel a cărui locuință este veșnicia” este independent. Crearea omului și a îngerilor a fost din plăcerea Lui, fiindcă, din bunăvoință, El dorește să facă bine, să dea capacitate de a simți plăcere și să-i dea ocazie de împlinire. Mai mult, cel mai mare bine al creaturilor Sale cere o manifestare deplină a tuturor elementelor caracterului divin — Dreptatea, Iubirea, Puterea și Înțelepciunea divină.

A Crede În Existența Lui Satan Este Logic

Declarația Bibliei în privința Puterii Tatălui este că ochii Domnului îinteligența lui Iehovaș sunt în orice loc, văzând răul și binele” (Prov. 15:3). Această afirmație implică faptul că există lucruri rele și bune; lucruri pe care Dumnezeu le aprobă și pe care le dezaprobă. Acest citat este cel mai aproape de o sugestie care se află în Scripturi referitoare la omniprezența lui Dumnezeu.

Faptul că Domnul are cunoștință de toate stările de lucruri nu este în dezarmonie cu alte fapte, că El permite stările pe care le dezaprobă și despre care declară că în cele din urmă le va distruge. Domnul nimicește pe toți cei răi.” Ps. 145:20.

Dacă acceptăm marea promisiune divină, că Biblia este Cuvântul lui Dumnezeu, atunci suntem obligați să acceptăm declarația că există o ființă numită Satan, că el este dumnezeul veacului acestuia” (2 Cor. 4:4) și că el lucrează acum în fiii neascultării” (Efes. 2:2). Aceste cuvinte implică nu numai că există principii rele care lucrează în această lume, dar că în spatele lor sunt ființe spirituale rele, pe care Satan le inspiră și prin care lucrează.

Sunt anumite declarații în privința lui Satan care n-ar putea fi aplicate în mod cuvenit la un principiu al răului sau la o lucrare a erorii; ca, de exemplu, Isus a spus că Satan a fost un ucigaș” de la început — și un mincinos” (Ioan 8:44). Erorile și principiile nu sunt ucigași și mincinoși. Ar fi o folosire greșită a limbii dacă am face astfel de aplicare. Numai o ființă inteligentă poate fi ucigaș și mincinos. Prin urmare, Scripturile sprijină afirmația că există o astfel de ființă, Satan, și că el Îi este opus lui Dumnezeu.

Dacă ar fi să presupunem continuarea veșnică a lui Satan ca ființă, ca adversar al lui Dumnezeu, chestiunea ni s-ar părea stranie, fiindcă n-ar fi în acord cu ideea noastră despre puterea lui Dumnezeu. Avem declarația Scripturilor în privința domniei lui și a distrugerii lui finale (Evr. 2:14). Cu această informație, avem o idee rațională, logică asupra subiectului. Când ne gândim la prezentarea scripturală mai departe, că la început Satan n-a fost o ființă rea, ci el a devenit rău prin exercitarea libertății personale și a devenit inamicul lui Dumnezeu, subiectul pare să fie clar și rațional. De fapt, aceasta este singura soluție rațională a problemei existenței lui.

A prespune că nu există Satan, înseamnă a presupune că Dumnezeu a permis prin Cuvântul Său ca omenirea să fie înșelată în această privință, sau că diavolul este o manifestare a lui Dumnezeu însuși — o poziție care este inimaginabilă. Nu este logic nici să spunem că există un diavol, un împotrivitor al lui Dumnezeu, și în acealași timp să susținem că Dumnezeu este totul în toți și este omniprezent — prezent peste tot. Dar nu găsim că această declarație din urmă este biblică. Declarația scripturală este că la sfârșitul Veacului Milenar, când Cristos va fi cucerit păcatul și pe Satan, când Satan va fi fost distrus, și când Împărăția universului va fi în armonie absolută, atunci Dumnezeu va fi totul în toți (1 Cor. 15:28). În toată eternitatea nu va mai fi împotrivire la voința Lui. Însă acum este împotrivire în multe locuri și de multe ori. Dar în cele din urmă Dumnezeu va avea control deplin.

Atotputernicia lui Iehova

A spune că Dumnezeu este tot numai Putere, ar fi un sofism de limbaj, care adesea l-ar induce în eroare pe cel care întreabă și pe cel care încearcă să-i răspundă. Declarația nu este corectă. Dacă Dumnezeu este tot numai putere, atunci El nu este Iubire, sau Dreptate, sau Înțelepciune. El ar fi astfel limitat la acel mare atribut, al Puterii, sau forței. O minte logică nu poate gândi astfel. Aceasta este însă o formă de declarație, care se folosește adesea, poate neintenționat, dar foarte dăunătoare pentru facultățile de gândire.

Biblia nu spune nicăieri că Dumnezeu este tot numai Putere. Este o deosebire marcată între a fi putere și a exercita putere. Dumnezeu este atotputernic. El are capacitatea de a exercita putere în orice direcție, cât voiește El. Dacă ar fi vrut, l-ar fi putut crea pe Satan așa încât acesta să nu poată gândi sau face altfel decât în armonie cu voința divină; sau Și-ar fi putut exercita puterea să-l zdrobească pe adversar și astfel l-ar fi distrus cu mult timp în urmă. Dar i-a permis lui Satan să existe timp de șase mii de ani, astfel că nu-l restrânge pe diavol de la a face rău. Scripturile însă ne spun că în cele din urmă Dumnezeu îl va distruge pe Satan.

Sfera de exercitare a Puterii divine este universul, dar pentru mintea noastră limitată este greu să înțeleagă sensul acestui cuvânt — univers. Astronomii ne spun că prin foto-astronomie pot vedea aproape 125.000.000 de sori — centre de sisteme solare ca al nostru, cu probabil mai mult de un miliard de planete, mai mult sau mai puțin asemănătoare cu Pământul nostru. Acestea, putem presupune, sunt în proces de dezvoltare, sunt în pregătire pentru a avea locuitori, pe care marele Creator îi va da la timpul cuvenit. Din punct de vedere scriptural însă, marea lucrare a creației umane a început cu Pământul nostru. Ce idee nelimitată avem în simpla sugestie că miliardul de lumi vor fi populate, și că lecțiile dreptății și păcatului, vieții și morții veșnice, care se dau acum ca învățătură omenirii, nu vor mai trebui să fie repetate!

Rămânem uimiți de imensitatea spațiului și de legea și ordinea care domnesc pretutindeni! Consimțim din inimă la cuvintele profetului David: O zi istorisește alteia acest lucru, o noapte îl face cunoscut altei nopți, fără grai, fără cuvinte; totuși glasul lor este auzit” (Ps. 19:2, 3). Persoana care poate privi această manifestare a puterii supraomenești și crede că aceste lumi s-au creat singure, dă dovadă, pentru majoritatea dintre noi, că, dacă are creier, acesta este grav tulburat, dezechilibrat. Oricine, care după gândire serioasă, ajunge la concluzia că nu există Dumnezeu, că totul a ajuns să fie cum este din întâmplare sau prin funcționarea unei forțe oarbe — acea persoană este descrisă în Scripturi prin cuvintele următoare: Nebunul zice în inima lui: Nu există Dumnezeu””. Ps. 14:1.

Așa cum instrumentele științifice ne demonstrează imensitatea universului, ne dăm seama că profetul a folosit cuvinte într-adevăr foarte moderate în descrierea puterii maiestuoase și a măreției Creatorului, când Îl reprezintă pe Iehova cântărind munții cu cântarul și măsurând apele cu mâna Lui (Is. 40:12). Din punctul Lui de vedere, o mie de ani nu sunt decât o strajă din noapte (Ps. 90:4). Cât de mici ne simțim toți în prezența Dumnezeului nostru! Nu este de mirare că unii oameni mari sunt înclinați să spună că omenirea este prea nesemnificativă din punctul de vedere divin pentru a fi vrednică de chiar cea mai mică atenție — cu atât mai puțin să fie subiect al grijii și providenței divine!

Atotștiința Lui Iehova

A spune că Dumnezeu este tot numai Cunoștință, este de asemenea o declarație incorectă. Dacă Dumnezeu ar fi tot numai Cunoștință, cum ar putea fi tot numai Putere? Dumnezeu are toată Cunoștința, posedă toată Cunoștința. Dar aceasta este o chestiune diferită. Dacă spunem: Băiatul are un cerc”, nu vrem să spunem că este un cerc. A fi un cerc și a avea un cerc nu este același lucru. Dumnezeu este atotștiutor, adică, El știe toate lucrurile. Chiar acest lucru dovedește că El este un Dumnezeu personal. Nu poate exista cunoștință fără personalitate. Cunoștința implică cunoașterea lucrurilor exterioare. Printre lucrurile din afara Persoanei divine există lucruri bune și rele.

Când citim că Dumnezeu l-a creat pe om în chipul și asemănarea Sa (Gen. 1:26, 27), putem ști că omul nu este Dumnezeu. El a fost doar făcut în chipul lui Dumnezeu. Fiindcă Dumnezeu este perfect, de aceea ființa umană făcută în chipul Lui ar fi satisfăcătoare pentru El. Acea ființă umană a avut cunoștință. Dar ea a neglijat Cuvântul lui Dumnezeu și astfel a învățat ceva prin neglijența sa. Ce a învățat este menționat în Scripturi. Iată că omul a ajuns ca unul din Noi îElohimș cunoscând binele și răul” (Gen. 3:22). Această declarație dovedește că Dumnezeu cunoaște binele și răul.

Dacă Dumnezeu n-ar deosebi răul de bine, atunci n-ar putea fi Instructorul nostru. Prin legea Sa, principiile Sale, Dumnezeu pune înaintea noastră ceea ce este corect și ceea ce este greșit. Adam a știut cum să deosebească ce este corect de ce este greșit, dar neascultarea sa i-a crescut cunoștința atât a binelui cât și a răului. În starea sa căzută, omul nu poate hotărî întotdeauna între ele. De aceea Dumnezeu i-a dat lui Israel o Lege și cunoașterea acelei Legi îl ajută să facă deosebire între bine și rău.

Unul din vechime a spus: Tu ești un Dumnezeu care Te ascunzi” (Is. 45:15). Cât este de adevărat! Ca rezultat, lumea prin înțelepciunea ei nu-L cunoaște pe Dumnezeu. În Înțelepciunea și Iubirea Sa, El este aproape, totuși poate fi văzut numai de aceia ai căror ochi ai înțelegerii au fost deschiși. Dar suntem bucuroși că vine timpul când toți ochii orbi vor vedea clar. Cât este de adevărat că Eu sunt viu”, zice Iehova, așa slava Domnului va umple tot pământul.” Pământul va fi plin de cunoștința slavei Domnului, ca fundul mării de apele care-l acoperă” (Num. 14:21; Hab. 2:14). Atunci toți vor vedea ce a înfăptuit Dumnezeu, iar orbirea noastră temporară nu va face decât să accentueze strălucirea glorioasă a Înțelepciunii, Dreptății, Iubirii și Puterii Sale.

Dumnezeu este dragoste”

Dumnezeu este Dragoste în sensul că termenul Dragoste reprezintă principiul central al caracterului divin. În Dumnezeu nu există nimic contrar dragostei. Scripturile nu învață că nu există nicăieri altceva în afară de dragoste — că Dumnezeu este peste tot și dragostea este peste tot. Dar ele învață că Dumnezeu are un caracter iubitor. Aceasta nu militează împotriva celorlalte declarații, că Dumnezeu este drept, înțelept și puternic. Dar această caracteristică a Iubirii reprezintă Ființa divină cel mai bine dintre toate. Toată Dreptatea Lui este în armonie cu Iubirea. El nu-Și exercită Dreptatea sau Puterea într-un sens rău, fiindcă toate atributele Sale lucrează împreună pentru binele tuturor creaturilor Sale.

Scripturile ne încurajează să gândim pornind de la cunoscut la necunoscut. Ele ne spun că deși Dumnezeu este atât de mare, atât de înțelept, atât de puternic, El este și drept și iubitor. Și cu cât analizăm mai mult această chestiune, cu atât mai rațională apare descrierea biblică a Celui Atotputernic. Puterea Sa o vedem demonstrată. Înțelepciunea Unuia atât de mare nu poate fi pusă la îndoială. Când ne gândim, ar putea unul atât de înțelept și de puternic să fie nedrept sau lipsit de generozitate? Inimile noastre răspund, nu! Nimeni nu este într-adevăr mare dacă este lipsit de dreptate și de iubire. Deoarece este sigur că Dumnezeul nostru este Iehova, El trebuie să posede aceste calități.

Când am venit în contact cu Biblia, și în special după ce am învățat ceva din învățăturile ei și ne-am debarasat de denaturările care s-au adunat în legătură cu ea în timpul Veacurilor Întunecate — atunci am început s-o recunoaștem ca Mesajul lui Iehova pentru creaturile Sale. Ea ne informează că marele Creator al universului nu este numai Atotputernic și Atotînțelept, ci și iubitor și bun, cu Dreptatea ca temelie a imperiului Său (Ps. 89:13, 14). Din Biblie învățăm, de asemenea, că Creatorul nostru a binevoit să ne facă în chipul Său, în asemănarea morală a Sa, cu scopul de a ne putea bucura de El și de roadele dreptății Sale toată eternitatea.

Toată Puterea, toată Dreptatea, toată Înțelepciunea lui Dumnezeu trebuie să fie folosite în acord cu propriul Său caracter, care este Iubire. De aceea, El va folosi înțelepciune iubitoare, dreptate iubitoare față de toată creația în exercitarea Puterii Sale iubitoare pentru binele lor. El a creat pe om. I-a permis lui Adam să nu asculte de Legea Sa, spunându-ne că El a știut dinainte ce va face omul și că El i-a permis omului să greșească. Is. 46:9, 10.

În faptul că a permis să intre păcatul în lume, Dumnezeu a avut două obiective în vedere. El a avut ca scop să dea îngerilor o ilustrație în privința rezultatelor ascultării și neascultării. De asemenea a intenționat ca familia umană să câștige o lecție din această experiență. Astfel știm că aranjamentul lui Dumnezeu a fost de la început să fie o înviere a morților. După cum în Adam toți mor, tot așa, în Hristos, toți vor fi făcuți vii.” 1 Cor. 15:21, 22.

Dacă ar fi să luăm oricare fragment de Scriptură ca bază pentru un sistem de doctrină, ne-am pomeni fie că am învăța universalismul pe de o parte, fie că am pretinde că Dumnezeu nu are Înțelepciune, sau că El a plănuit răul, sau câte altele. Am intra în tot felul de încurcături. Dar când vedem aranjamentul perfect al Dreptății, Înțelepciunii, Iubirii și Puterii lui Dumnezeu, și ne dăm seama că El are scopuri bune în legătură cu răul, că El a determinat ce va face și ce nu va face acesta, atât în influența lui actuală, cât și în influența lui finală, aceasta ne dă încredere în caracterul lui Dumnezeu.

Permisiunea Răului

Numai dintr-un punct de vedere pot fi discernute Înțelepciunea și Iubirea lui Dumnezeu în legătură cu istoria omenirii. Aceasta trebuie să includă și Veacul care acum este pe cale să intre — perioada domniei de dreptate a lui Mesia. Acesta va fi timpul când fiecare membru al rasei lui Adam, care are parte de pedeapsa păcatului și a morții din pricină că a moștenit slăbiciunile lui, va fi eliberat de acestea; timpul când cunoștința slavei lui Dumnezeu va fi acordată fiecărei ființe umane și fiecare va avea ocazie deplină, prin ascultare, să câștige viață veșnică.

Lecția învățată până acum este cea a bunătății și a severității lui Dumnezeu — bunătatea Lui prin aceea că ne-a adus în existență, iar severitatea Lui în pedepsirea încălcării voite a tatălui Adam; de asemenea, atât pentru oameni cât și pentru îngeri, Dreptatea, Dreptatea neclinită. Următoarea lecție de învățat pentru creaturile inteligente ale lui Dumnezeu este aceea că Dumnezeu este Iubire. Temelia pentru aceste lecții este deja pusă în Jertfa de Răscumpărare a lui Isus, prin care și datorită căreia El devine Răscumpărătorul și Restauratorul lumii. Puțini pot crede acest Mesaj prin credință; și nu mulți au urechea credinței sau ochiul credinței. Numai sfinții pot aprecia acest fapt mare în prezent.

Ceea ce este acum secret și înțeles numai de către puțini, va fi arătat curând fiecărei creaturi din ceruri și de pe pământ. Atunci toți vor vedea și vor putea aprecia marele fapt că rescumpărarea realizată prin jertfa lui Isus este pentru toată lumea și înseamnă o eliberare deplină din condamnarea păcatului și a morții care a trecut asupra lui Adam și a întregii sale rase, pentru toți cei care o vor accepta ca un dar de la Dumnezeu. Restul vor fi distruși în Moartea a Doua.

Moartea A Doua Esența Înțelepciunii

Cât despre Moartea a Doua, cu ușurință vedem că dacă Dumnezeu l-a creat pe om în chipul Său, neapărat omul trebuie să fie un agent moral liber, altfel n-ar putea fi în chipul lui Dumnezeu. Dacă omul a fost creat un agent moral liber, el trebuie să aibă puterea sau privilegiul să voiască atât greșit cât și corect. Dacă el își exercită puterea în direcția răului, Dumnezeu are puterea să-l distrugă. Pe de altă parte, dacă el trăiește în armonie cu dreptatea, Dumnezeu are puterea să-i acorde viață în toată eternitatea.

Nimicirea celor răi în Moartea a Doua este esența Înțelepciunii. Cât despre declarația că Dumnezeu este prea curat ca să vadă răul (Hab. 1:13), ideea din original pare să se refere la caracterul lui Dumnezeu, că este așa de curat și așa de drept, încât nu va continua să vadă răul. Nu va permite răul să existe toată eternitatea, fiindcă această stare nu-I este plăcută.

Însuși acest gând implică faptul că există rău. Dacă n-ar fi așa, cum l-ar putea vedea? Dar aceasta este în armonie cu Planul divin. În cele din urmă tot răul va fi nimicit. În cele din urmă, toate creaturile care sunt în cer, pe pământ...pe mare” vor fi auzite zicând: A Celui care stă pe scaunul de domnie și a Mielului să fie binecuvântare, cinste, slavă și stăpânire în vecii vecilor!” Apoc. 5:13.