((85))

Noua Creație - Studiul III
Chemarea Noii Creații

> Numai cei „chemați” pot fi aleși -- Când a început chemarea pentru această „mare mântuire” -- Chemarea la pocăință nu este chemare pentru natura divină -- Chemarea iudee -- Chemarea evanghelică -- De ce nu sunt chemați mulți „de neam mare”, „înțelepți” sau „puternici” -- Înălțarea ca premiu pentru adevărata smerenie -- Caracterul, o condiție a chemării -- Lumea în timpul Mileniului nu va fi chemată, ci i se va porunci -- Timpul chemării evanghelice este limitat -- Noua Creație este chemată sau atrasă de către Tatăl -- Cristos înțelepciunea noastră -- Cristos îndreptățirea noastră -- Îndreptățirea reală și socotită sunt diferite -- Are „Noua Creație” nevoie de îndreptățire? -- Baza îndreptățirii -- Îndreptățirea Vrednicilor din Vechime este diferită de a noastră -- Îndreptățirea în Veacul Milenar -- Cristos făcut pentru noi sfințire -- Sfințirea în timpul Veacului Milenar -- Două consacrări distincte în tipurile levitice -- Nici unul n-a avut moștenire în țară -- Mulțimea cea mare -- Sfințirea are două părți -- Partea omului -- Partea lui Dumnezeu -- Experiențele se deosebesc după temperament -- Sfințenia nu este nici perfecțiune, nici emoție -- „El își vindecă toate bolile tale” -- Necesitatea tronului de har -- Cum îndreptățirea intră treptat în sfințire -- Consacrarea după încheierea „chemării de sus” -- Mântuirea sau eliberarea Bisericii

Ocazia de a deveni membri ai Noii Creații și de a participa la posibilitățile, privilegiile, binecuvântările și gloriile ei n-a fost deschisă pentru lume în general, ci numai pentru o clasă „chemată”. Acest lucru este prezentat foarte distinct în Scripturi. Israelul după trup a fost chemat de Domnul pentru a fi poporul Său deosebit, separat de alte popoare sau neamuri de pe pământ, după cum este scris: „Eu v-am ales (recunoscut) numai pe voi, dintre toate familiile pământului” (Amos 3:2). Totuși, chemarea lui Israel n-a fost „chemarea de sus” sau „chemarea cerească” și ca atare nu găsim nici o menționare a lucrurilor cerești în nici una dintre făgăduințele aparținătoare acestui popor. Chemarea lor a fost la o stare pregătitoare, care ((86)) în cele din urmă a pregătit o rămășiță din acea națiune ca să primească și să profite de chemarea de sus pentru „o mântuire așa de mare, care, începând să fie vestită de Domnul, ne-a fost adeverită de cei care au auzit-o” (Evr. 2:3). Condițiile chemării de sus sau chemării cerești nu trebuie, prin urmare, să fie căutate în Vechiul, ci în Noul Testament, deși, pe măsură ce ochii înțelegerii noastre se deschid pentru a discerne „lucrurile adânci ale lui Dumnezeu”, noi putem vedea în procedurile și providențele Sale cu Israelul după trup anumite lecții tipice folositoare pentru sămânța spirituală care a fost chemată cu o chemare cerească, deoarece, așa cum ne arată apostolul, Israelul trupesc și legile lui, ca și procedurile lui Dumnezeu cu el, au fost umbre sau tipuri ale lucrurilor mai bune aparținătoare celor chemați să fie membri în Noua Creație.

Deoarece în planul divin Cristos trebuia să aibă întâietate în toate lucrurile, și astfel era necesar ca El să fie primul, principalul, Marele Preot, care trebuia să devină conducătorul acestei Noi Creații de fii ai lui Dumnezeu, Căpetenia mântuirii și modelul lor, al cărui curs să-l poată copia și în ai cărui pași să poată urma, vedem un motiv satisfăcător pentru care vrednicii din vechime nu puteau avea nici parte nici soartă în această Nouă Creație. Cuvintele Domnului nostru cu privire la Ioan Botezătorul atestă lucrul acesta: „Adevărat vă spun că, dintre cei născuți din femei, nu s-a ridicat nici unul mai mare decât Ioan Botezătorul. Totuși, cel mai mic în împărăția cerurilor este mai mare decât el” (Mat. 11:11). Astfel declară și apostolul Pavel, în timp ce vorbește în termeni de cea mai înaltă laudă despre credința și caracterul nobil al acestor frați din dispensația trecută: „Dumnezeu avea în vedere ceva mai bun pentru noi, ca să nu ajungă ei la desăvârșire fără noi”. Evr. 11:40.

În afară de aceasta, trebuie să ne amintim că nimeni nu poate fi chemat în timp ce este încă sub condamnare din cauza păcatului lui Adam. Pentru a fi chemat la această „chemare de sus” este necesar să fie asigurată întâi îndreptățirea de condamnarea adamică, iar aceasta nu putea fi acordată prin sângele vițeilor și țapilor nici chiar Israelului natural, deoarece ((87)) aceste sacrificii nu pot șterge niciodată păcatul și au fost numai tipuri ale sacrificiilor mai bune care satisfac în realitate cerințele Dreptății împotriva rasei noastre. De aceea, n-a fost posibil să înceapă chemarea până după ce Domnul nostru Isus a dat prețul de răscumpărare -- „ne-a cumpărat cu sângele Său prețios”. Chiar și apostolii au fost chemați și acceptați în Noua Creație numai de probă înainte ca Răscumpărătorul să dea prețul, să Se înalțe și să-l prezinte în folosul lor. Atunci, în ziua Cincizecimii și nu înainte, Tatăl i-a recunoscut pe acești credincioși în mod direct și i-a conceput prin Spiritul Său sfânt pentru a fi „Noi Creaturi”. Este adevărat, în timpul misiunii Sale Domnul nostru le-a spus fariseilor: „N-am venit să chem la pocăință pe cei drepți, ci pe cei păcătoși” (Mat. 9:13). Dar trebuie să recunoaștem o mare diferență între chemarea oamenilor la pocăință și chemarea lor cu o chemare de sus a naturii divine și a comoștenirii cu Cristos. Nici un păcătos nu este acceptat la ea; prin urmare noi toți, fiind „din fire copii ai mâniei”, avem nevoie întâi să fim îndreptățiți liber de toate lucrurile prin sângele prețios al lui Cristos.

În deplin acord cu aceasta, citim în introducerea la Epistola către Romani (1:7) că epistola este adresată „tuturor care sunteți în Roma, iubiți de Dumnezeu, chemați sfinți” -- chemați ca să fie sfinți, părtași ai naturii divine etc. Introducerea la Epistola către Corinteni spune: „Către adunarea lui Dumnezeu care este în Corint, către cei care au fost sfințiți în Hristos Isus, chemați sfinți, împreună cu toți cei care cheamă în vreun loc Numele lui Isus Hristos” (1 Cor. 1:2). Caracterul exclusiv al acestei chemări este mai departe accentuat într-un verset următor (9), care spune cine este autorul chemării noastre, zicând: „Credincios este Dumnezeu, care v-a chemat la părtășia cu Fiul Său Isus Hristos, Domnul nostru”. Aceasta sugerează o asociere, o unitate; și, prin urmare, ideea este că chemarea are ca scop găsirea printre oameni a celor care să devină una cu Răscumpărătorul ca Noi Creaturi, moștenitori împreună cu El în gloria, onoarea și nemurirea acordate ca răsplată a credincioșiei Sale.

((88))

Aici ni se amintesc cuvintele apostolului în ideea că noi vom fi făcuți moștenitori împreună cu Cristos numai pe anumite condiții, și anume, „dacă suferim cu adevărat împreună cu El, ca să fim și slăviți împreună cu El” (Rom. 8:17). În același capitol către Corinteni (vers. 24), apostolul arată că chemarea despre care vorbește el nu este în nici un caz aceeași chemare care pentru un timp a fost limitată la evrei; și cuvintele lui indică mai departe că nu toți sunt chemați. El spune: „Pentru cei chemați, fie iudei, fie greci, Hristos este puterea lui Dumnezeu și înțelepciunea lui Dumnezeu” -- deși pentru evreii nechemați El a fost o piatră de poticnire, iar pentru grecii nechemați o nebunie. În Scrisoarea sa către Evrei (9:14, 15) apostolul arată că chemarea acestui Veac Evanghelic n-a putut fi promulgată până când mai întâi Domnul nostru prin moartea Sa a devenit „garant” al Noului Legământ (Evr. 7:22). Cuvintele sale sunt: „Și tocmai de aceea El este Mijlocitorul unui legământ nou, pentru ca, prin moartea Lui pentru răscumpărarea din abaterile făptuite sub legământul dintâi (Legământul Legii), cei care sunt chemați să capete făgăduința moștenirii veșnice”. Evr. 9:15.

Nu sunt chemați mulți dintre cei mari, Înțelepți sau Învățați

În mod natural am putea presupune că această chemare specială, dacă este limitată, s-ar limita la cele mai alese specimene din rasa decăzută -- cele mai nobile, cele mai virtuoase, cele mai talentate; dar apostolul contrazice această idee, spunând: „Priviți la chemarea voastră, fraților: printre voi nu sunt mulți înțelepți în felul lumii, nici mulți puternici, nici mulți de neam ales. Dar Dumnezeu a ales lucrurile nebune ale lumii, ca să facă de rușine pe înțelepți. Și Dumnezeu a ales lucrurile slabe ale lumii, ca să facă de rușine pe cele tari. Și Dumnezeu a ales lucrurile de neam de jos ale lumii, pe cele disprețuite și lucrurile care nu sunt, ca să nimicească pe cele ce sunt; pentru ca nimeni să nu se laude înaintea lui Dumnezeu” (1 Cor. 1:26-29). Apostolul explică motivul acestei stări de lucruri, spunând că intenția lui Dumnezeu este ca nimeni să nu se poată lăuda că el a meritat în vreun sens sau grad marile binecuvântări care vor fi acordate. Întreaga situație ((89)) este intenționată pentru îngeri și pentru oameni, ca să fie o ilustrație a puterii lui Dumnezeu de a transforma caracterele, din josnice și disprețuite, în nobile și pure, nu prin forță, ci prin puterea transformatoare a adevărului -- lucrând în cei chemați prin făgăduințele și speranțele puse în fața lor, pentru a voi și a face buna Sa plăcere. Acest aranjament divin va avea ca rezultat nu numai gloria Tatălui, dar și smerenia și binele veșnic al celor pe care El îi va binecuvânta. Peste tot în Noul Testament găsim repetate diferite declarații despre faptul că această chemare și mântuirea care rezultă din ea nu sunt de la om, nici prin puterea sa, ci prin harul lui Dumnezeu. Și nu este greu de văzut de ce chemarea este în general mai puțin atractivă pentru cei nobili în comparație cu cei ignoranți.

Mândria este un element important al naturii decăzute și trebuie să ținem seama de ea continuu. Cei care sunt mai puțin decăzuți decât majoritatea semenilor și care sunt, prin urmare, mai nobili prin natură decât media semenilor, sunt potriviți să-și dea seama de această stare și să simtă o anumită superioritate și să se mândrească. Aceștia, chiar dacă Îl caută pe Domnul și aspiră la binecuvântarea și favoarea Sa, ar fi înclinați să aștepte să fie primiți de Domnul pe o bază diferită de cea a semenilor lor mai decăzuți, mai puțin nobili. Totuși, standardul lui Dumnezeu este perfecțiunea; și El spune că orice nu este la înălțimea acelui standard este condamnat; și oricărui condamnat i se indică același Răscumpărător și aceeași jertfă pentru păcate, fie că a suferit mult sau relativ puțin prin cădere. Aceste condiții de acceptare sunt desigur mai atractive pentru membrii cei mai de jos și mai decăzuți ai familiei umane decât pentru cei mai nobili -- cei slabi, cei decăzuți dându-și seama mai acut de nevoia unui Mântuitor, pentru că își recunosc mai mult imperfecțiunile, pe când cei mai puțin decăzuți, având o măsură de mulțumire de sine, nu sunt prea înclinați să se aplece în fața crucii lui Cristos, pentru a accepta îndreptățirea ca un dar liber și pe această bază, și numai pe aceasta, să se apropie de tronul harului ceresc pentru a căpăta milă și a găsi har spre ajutor. Ei sunt mai înclinați să se sprijine pe propria lor înțelegere și să aibă acel sentiment de mare mulțumire care-i împiedică să intre prin poarta joasă și pe calea îngustă.

((90))

Dumnezeu în mod evident pune un premiu pentru smerenie în fața tuturor celor chemați să devină membri ai Noii Creații. Apostolul arată aceasta spunând: „Smeriți-vă deci sub mâna cea tare a lui Dumnezeu, pentru ca, la timpul potrivit, El să vă înalțe” (1 Pet. 5:6). Pavel le indică spre model, Isus Cristos -- cum S-a smerit și S-a lipsit de un nume bun, căutând o natură mai joasă și suferind moartea, chiar moarte de cruce etc., ascultare și smerenie datorită cărora Dumnezeu L-a înălțat foarte sus. Apoi Petru punctează învățătura spunând: „Dumnezeu stă împotriva celor mândri, dar celor smeriți le dă har” (1 Pet. 5:5). Vedeți chemarea voastră fraților, cum nu mulți mari, înțelepți sau învățați sunt chemați, ci în principal cei săraci din această lume, bogați în credință. Odată cu premiul pe care Dumnezeu îl pune pentru smerenie este și un premiu pe care-l pune pentru credință. El îi vrea ca Noi Creații pe aceia care au învățat să se încreadă în El necondiționat, care acceptă că harul Său le este deajuns și că prin puterea dată de El obțin -- odată cu înălțarea -- biruința la care El îi cheamă.

Caracterul este totuși o condiție a chemării

Deși Dumnezeu nu cheamă pe cei înțelepți, pe cei mari sau pe cei învățați, nu trebuie să înțelegem din aceasta că poporul Său este josnic sau ignorant, în sensul că este rău, corupt sau degradat. Dimpotrivă, Domnul pune cel mai înalt standard posibil în fața celor pe care-i cheamă; ei sunt chemați la sfințenie, puritate, credincioșie și la principiile dreptății -- la aprecierea acestor lucruri în inimă și la manifestarea lor în viață, spre slava Celui care i-a chemat din întuneric la lumina Sa minunată (2 Pet. 1:3; 1 Pet. 2:9). Lumea îi poate cunoaște numai după trup, iar după trup se poate ca ei să nu fie mai nobili sau mai rafinați decât alții -- adesea fiind mai puțin nobili sau rafinați -- dar acceptarea lor de către Domnul nu este după trupul lor, ci după spiritul, după mintea, după intențiile, după „inima” ((91)) lor. Prin urmare, din momentul în care acceptă harul lui Dumnezeu în Cristos și iertarea păcatelor, și fac o consacrare Domnului, ei sunt socotiți ca eliberați de aceste neajunsuri pe care le au în calitate de copii ai lui Adam; ei sunt socotiți ca și cum trupul lor ar fi îmbrăcat cu meritul lui Cristos, ascunzându-i toate defectele. „Noua Creatură” acceptată și chemată de Dumnezeu este mintea nouă, voința nouă, și numai ea este luată în considerare.

Este adevărat, mintea cea nouă, pe măsură ce se dezvoltă, se va dovedi a fi nobilă, onorabilă, dreaptă, și treptat va ajunge să aibă tot mai multă putere și control asupra cărnii, așa încât cei care nu recunosc Noile Creaturi, întocmai cum nu L-au recunoscut nici pe Domnul, pot ajunge în cele din urmă să se minuneze de faptele lor bune, de viața lor sfântă și de spiritul minții sănătoase, deși uneori chiar și pe acestea ei le pot atribui unor motive josnice. Și chiar dacă treptat mintea nouă va ajunge tot mai mult în armonie cu mintea Domnului, se poate ca aceștia să nu aibă niciodată control deplin asupra corpului lor muritor de care sunt legați, deși obiectivul și efortul lor va fi desigur să slăvească pe Dumnezeu atât în corpul lor cât și în spiritul, în mintea lor, care sunt ale Lui. 1 Cor. 6:20.

Să remarcăm unele specificări și limite în privința caracterului „Noii Creații”. Îndemnul apostolului către unul dintre acești chemați -- dar aplicabil la toți -- este: „Luptă-te lupta cea bună a credinței, apucă viața veșnică la care ai fost chemat” (1 Tim. 6:12). Aceste Creaturi Noi nu trebuie să se aștepte să câștige biruința și marea răsplată fără luptă cu Adversarul și cu păcatul care abundă în toate relațiile lor, precum și cu slăbiciunile propriei lor cărni, chiar dacă aceasta din urmă este acoperită cu meritul dreptății lui Cristos sub condițiile Legământului de Har. Apostolul îndeamnă iarăși această clasă: „Să vă purtați într-un chip vrednic de Dumnezeu, care vă cheamă la împărăția și slava Sa” (1 Tes. 2:12). Noua Creatură trebuie nu numai să-și recunoască chemarea și răsplata ei finală în Împărăție și slavă, ci trebuie și să-și amintească faptul că în viața ((92)) prezentă ea a devenit un reprezentant al lui Dumnezeu și al dreptății Sale și trebuie să caute a umbla în armonie cu acestea. Astfel citim: „După cum Cel care v-a chemat este sfânt, fiți și voi sfinți în toată purtarea voastră, căci este scris: Fiți sfinți, căci Eu sunt sfânt” (1 Pet. 1:15, 16). În aceeași epistolă (2:9) citim iarăși: „Să vestiți virtuțile Celui care v-a chemat din întuneric la lumina Sa minunată”.

Israeliții spirituali ai Noii Creații n-au fost puși în robia unor legi specifice, cum au fost israeliții trupești, ci au fost puși sub „legea libertății”, pentru ca iubirea lor față de Domnul să fie demonstrată nu numai în privința evitării voluntare a lucrurilor recunoscute ca dezaprobate de Domnul, ci și în privința jertfirii voluntare a drepturilor și intereselor umane în serviciul adevărului și dreptății, pentru Domnul și pentru frați. În armonie cu aceasta apostolul spune: „Dumnezeu nu ne-a chemat la necurăție, ci la sfințire” (1 Tes. 4:7). El spune iarăși: „Fraților, voi ați fost chemați la libertate. Numai nu faceți din libertate o pricină ca să trăiți pentru carne” (Gal. 5:13), o ocazie de a face rău: folosiți-vă libertatea în sacrificarea drepturilor prezente pentru adevăr și pentru serviciul lui -- ca astfel să puteți fi preoți jertfitori în preoțimea împărătească, care va domni curând în Împărăția lui Dumnezeu ca moștenitori împreună cu Cristos pentru a împărți lumii binecuvântările divine.

Sunt multe scripturi care arată că chemarea pentru a fi „Noi Creaturi” este o chemare la slavă, cinste și nemurire (Filip. 3:14; 2 Pet. 1:3 etc.), dar peste tot Domnul arată că această cale spre slavă este o cale îngustă de încercare, probare, sacrificiu, așa încât numai cei concepuți de spiritul Său, da, umpluți cu el, vor putea ieși în final biruitori și vor obține lucrurile glorioase la care sunt chemați, calea spre ele devenind posibilă pentru cei chemați prin Cel care a făgăduit: „Harul Meu îți este de ajuns, căci puterea Mea în slăbiciune se desăvârșește”.

Nu trebuie nici să ne gândim că sunt diferite chemări, ci trebuie să ne amintim declarația apostolului (Efes. 4:4): „Voi ((93)) ați fost chemați la o singură nădejde a chemării voastre”. Este prin urmare o greșeală ca cineva să creadă că are de ales în această chestiune. Într-adevăr, pentru lume în veacul viitor nu va fi nici o chemare; în veacul acela Dumnezeu nu va căuta să aleagă o clasă specială separată și distinctă de altele și pentru o poziție specială. În timpul Veacului Milenar, în loc să cheme pe oameni, Domnul le va porunci -- va porunci ascultare de legile și principiile dreptății; și fiecărei ființe i se va cere (nu va fi rugată) să dea ascultare guvernului milenar, altfel va primi lovituri pentru neascultare și în cele din urmă va fi nimicită dintre oameni, după cum este scris: „Oricine nu va asculta (nu se va supune) de Prorocul acela, va fi nimicit din mijlocul poporului” -- va muri în Moartea a Doua, din care nu va fi speranță de revenire.

Nici nu există o a doua chemare în timpul acestui Veac Evanghelic, deși, după cum am văzut mai înainte, există o a doua clasă de mântuiți, aleși în timpul acestui veac -- Mulțimea cea Mare (Apoc. 7:9-14) „pe care nimeni nu putea s-o numere, din orice neam, din orice seminție, din orice popor și din orice limbă”, care va servi pe Dumnezeu în templul Său și înaintea scaunului de domnie, spre deosebire de Mireasă care va fi pe scaunul de domnie și membrii sau pietrele vii ale templului. Însă aceștia din a doua clasă nu au o chemare separată și distinctă. Ei ar fi putut ajunge așa de ușor și cu mai mare satisfacție la gloriile naturii divine dacă ar fi dat ascultare promptă și entuziastă. Ei ajung biruitori la sfârșit, așa cum este arătat prin faptul că primesc ramuri de palmier; dar lipsa lor de zel îi împiedică să fie acceptați în clasa biruitoare, astfel împiedicându-i de la comoștenirea lor veșnică și de la gloria ca participanți în Noua Creație, de asemenea lipsindu-i de marea bucurie, pace și satisfacție care aparțin învingătorilor și de care aceștia se bucură chiar și în viața prezentă. Locul pe care-l vor obține, după cum am văzut mai înainte, se pare că va fi în multe privințe similar cu starea sau cu planul îngerilor.

((94))

Altă idee în legătură cu chemarea este că ea are un timp limitat, după cum spune apostolul: „Iată, acum este timpul potrivit; iată, acum este ziua mântuirii”. „Astăzi, dacă auziți glasul Lui, nu vă împietriți inimile” (2 Cor. 6:2; Evr. 3:15). Această zi potrivită, an potrivit, perioadă sau epocă potrivită, a început cu Domnul nostru Isus și cu consacrarea Sa. El a fost chemat, El nu Și-a luat singur onoarea, și chemarea a continuat de atunci încoace -- „Nimeni nu își ia cinstea aceasta singur” (Evr. 5:4). Îndrăzneț într-adevăr ar fi omul care și-ar asuma dreptul la schimbare de natură, din natură umană în natură divină, și de la a fi un membru al familiei lui Adam și moștenitor împreună cu el al domeniului său pierdut, la a fi moștenitor împreună cu Cristos al tuturor bogățiilor, al gloriei și onoarei, El devenind moștenitorul de drept și veșnic al acestora, prin aceea că a răspuns chemării Sale.

După cât este de sigur că această chemare, sau această „zi a mântuirii” sau acest „timp potrivit”, a avut un început, pe atât este de sigur că va avea și un sfârșit. Un număr definit, clar, au fost hotărâți de Dumnezeu ca să constituie Noua Creație, și imediat ce numărul acesta va fi completat, lucrarea acestui Veac Evanghelic se va sfârși. Am putea observa de asemenea că imediat ce numărul cuvenit va fi fost chemat, chemarea însăși va trebui să înceteze; deoarece n-ar fi compatibil cu Dumnezeu faptul ca El să cheme chiar și cu o persoană mai mult decât predestinase, chiar dacă El a știut dinainte câți din cei chemați nu vor asculta, nu-și vor întări chemarea și alegerea, și de aceea va fi nevoie să fie înlocuiți cu alții. Logica pare să ceară că Atotputernicul n-ar glumi nici măcar în aparență cu creaturile Sale, făcându-le chiar și o singură invitație care n-ar putea fi împlinită dacă ar fi acceptată. Scripturile prezintă ideea că pentru fiecare din acest număr limitat de aleși ai Preoțimii Împărătești a fost pregătită o coroană, și că pe măsură ce fiecare acceptă chemarea Domnului și se consacră sub această chemare, pentru el este pusă deoparte una din coroane. Ca atare, nu este potrivit să presupunem că Domnul ar chema pe vreunul care, prezentându-se și acceptând chemarea, ar trebui să fie informat ((95)) că nu i-ar putea fi încă alocată o coroană, ci ar trebui să aștepte până când cineva s-ar dovedi necredincios și și-ar pierde dreptul. Îndemnul Domnului nostru, „Păstrează ce ai, ca nimeni să nu-ți ia cununa”, pare să implice nu numai că numărul coroanelor este limitat, dar și că în cele din urmă, la sfârșitul veacului, va veni un timp când cei care n-au trăit cu credincioșie la înălțimea legământului lor vor fi respinși și că atunci alții își vor aștepta coroanele. Apoc. 3:11.

Conform înțelegerii noastre, chemarea generală la moștenire împreună cu Răscumpărătorul nostru ca membri ai Noii Creații a lui Dumnezeu a încetat în 1881. Dar noi înțelegem că un număr mare (din toate denominațiile creștinătății -- probabil douăzeci sau treizeci de mii) care atunci făcuseră o deplină consacrare, nu s-au dovedit credincioși legământului lor de jertfire de sine. Aceștia, unul câte unul, când ajung la măsura deplină a încercării lor, dacă sunt găsiți necredincioși, sunt respinși de la părtășie în compania chemată -- cu scopul ca alții care între timp s-au consacrat, deși nu sunt încă sub chemare, să poată fi admiși la legătură deplină în această părtășie cu Cristos și cu comoștenitorii Săi, pentru ca ei, la rândul lor, să poată fi încercați, și dacă sunt găsiți nevrednici să fie în mod similar respinși, iar locurile lor să fie completate cu alții care vor aștepta într-o atitudine de consacrare. Evident, printr-un asemenea aranjament n-a mai fost necesară o chemare generală de la 1881 încoace. Celor admiși acum li se pot acorda la fel de bine privilegiile și ocaziile lor fără să vină sub chemarea sau invitația generală care a încetat în 1881 -- sunt admiși la cerere, pe măsură ce ocazia permite, ca să completeze locurile celor care ies. Așteptarea noastră este că activitatea aceasta de ieșire și intrare va continua până când ultimul membru al noului ordin de creație va fi fost găsit vrednic și toate coroanele vor fi fost împărțite pentru totdeauna.

Apostolul spune: „Voi fraților, nu sunteți în întuneric, pentru ca ziua aceea să vă surprindă ca un hoț” (1 Tes. 5:4). În armonie cu toate cele precedente din Scripturi, noi suntem înclinați să credem că în acest timp de seceriș al Veacului Evanghelic va fi adusă în atenția tuturor consacraților Domnului o cunoștință ((96)) a adevărului cu privire la planul divin al veacurilor, la prezența Fiului Omului și la lucrarea secerișului. Noi înțelegem că „adevărul prezent” va fi astfel o încercare mare sau o dovadă a stării potrivite a inimii printre consacrații de acum, întocmai cum mesajul prezenței Domnului nostru și al secerișului Veacului Iudeu a servit ca să încerce pe Israelul pământesc la prima venire. Parte din așteptarea noastră este că aceia care în acest timp ajung la o cunoștință clară a adevărului și dau dovadă de sinceritate a credinței în sângele scump și de adâncime a consacrării față de serviciul Domnului, și cărora le este acordată o înțelegere clară a planului divin, trebuie să fie considerați că au dovada acceptării de către Domnul ca viitori moștenitori cu Isus Cristos, chiar dacă s-au consacrat de la 1881 încoace. Dacă consacrarea lor a fost făcută cu mult înainte, înainte de încetarea chemării, putem înțelege că după așa de mult timp ei ajung în atitudinea de consacrare cuvenită, și că, prin urmare, cunoștința adevărului prezent le-a fost acordată ca o binecuvântare și ca o dovadă a părtășiei lor de spirit cu Domnul. Dacă în 1881 sau înainte n-au fost printre consacrați, deducția ar fi că ei au fost acum acceptați pentru asociere în clasa chemată, dându-li-se locurile unora chemați înainte, dar care au dovedit că le lipsește zelul -- nici reci, nici în clocot -- și de aceea au fost vărsați din gură -- pentru a-și avea partea cuvenită în timpul de strâmtorare care vine și atunci să învețe lecții valoroase sub disciplinări și corecții pe care le-ar fi putut învăța din Cuvântul lui Dumnezeu, și să ajungă prin timpul de mare strâmtorare la un loc în „Mulțimea cea Mare”, în timp ce ar fi putut ajunge de bună voie și cu bucurie prin strâmtorare la un loc cu Cristos pe tron.

Cum cheamă Dumnezeu?

„Și voi, prin El, sunteți în Hristos Isus, care ne-a fost făcut înțelepciune de la Dumnezeu, dreptate (îndreptățire), sfințire și răscumpărare.” 1 Cor. 1:30.

Cristos înțelepciunea noastră

Aici se dă înțelepciunea pe locul întâi și în sensul acesta locul cel mai important printre pașii mântuirii. Mărturia ((97)) înțeleptului este în armonie cu aceasta, zicând: „Iată începutul înțelepciunii . . . cu tot ce ai, dobândește priceperea”. Oricât de receptivi am fi, oricât de slabi sau tari, înțelepciunea este prima necesitate pentru ca noi să apucăm pe o cale cuvenită. Și acest lucru este în general recunoscut printre oameni. Toți cei care au o anumită inteligență caută mai multă cunoștință și înțelepciune; chiar și cei care apucă pe căile cele mai nechibzuite, în general apucă pe acele căi fiindcă la timpul acela nu li se par a fi neînțelepte. Așa a fost cu mama Eva: ea a tânjit după cunoștință, înțelepciune; și însuși faptul că pomul oprit părea să fie o poartă spre înțelepciune a constituit ispita spre neascultare de Creatorul ei. Cât de necesar este deci un sfătuitor înțelept care să ne îndrume în căile plăcute ale înțelepciunii și în cărările ei de pace.

Și dacă mama Eva, chiar în perfecțiunea ei, a avut nevoie de un îndrumător înțelept, cu mult mai mult noi, copiii ei decăzuți, imperfecți, avem nevoie de un astfel de îndrumător. Chemându-ne să fim membri în Noua Creație, Tatăl nostru ceresc a prevăzut toate nevoile noastre: că propria noastră înțelepciune nu va fi suficientă pentru noi și că înțelepciunea Adversarului și a urmașilor săi înșelați va fi exercitată spre dauna noastră -- să facă lumina să apară întuneric, iar întunericul lumină; de aceea este prevederea textului nostru, că Cristos trebuie să fie înțelepciunea noastră. Înainte de a veni la Dumnezeu, înainte de a primi meritul ispășirii sau înainte de a ajunge prin acesta în relația de fii, noi avem nevoie de ajutor, de îndrumare, de înțelepciune, de deschiderea ochilor înțelegerii ca să putem discerne prevederea făcută prin Fiul Său.

Pentru a avea ureche să auzim înțelepciunea care vine de sus este necesară o stare de inimă serioasă. Trebuie să posedăm o măsură de smerenie, altfel vom gândi despre noi mai presus decât ar trebui să gândim și nu vom discerne slăbiciunile noastre, neajunsurile noastre și nevrednicia noastră, din punct de vedere divin. Trebuie de asemenea să avem o anumită măsură de cinste sau sinceritate -- să fim dispuși să admitem, să recunoaștem defectele văzute de mintea smerită. Privind din acest punct de vedere, cei care doresc dreptatea și armonia ((98)) cu Dumnezeu sunt îndrumați de providențele Domnului către Isus ca Mântuitor. Oricât de imperfect ar înțelege unii la început filosofia ispășirii îndeplinită pentru noi, ei trebuie să înțeleagă cel puțin faptul că erau „din fire copii ai mâniei, ca și ceilalți” -- păcătoși; că jertfa lui Cristos a fost neprihănită și că Dumnezeu a pregătit-o și a acceptat-o pentru noi; că prin rănile Lui putem fi vindecați, prin ascultarea Lui putem fi acceptați de Tatăl, păcatele noastre socotindu-se a fi puse asupra Lui și a fi purtate de El, iar dreptatea și meritul Său socotindu-ni-se aplicabile ca o haină a dreptății. Noi trebuie să vedem aceasta -- Cristos trebuie să fie făcut astfel pentru noi înțelepciune -- înainte ca noi să putem acționa conform cunoștinței, și prin acceptarea deplină a meritului Său să fim îndreptățiți în fața Tatălui și să fim acceptați și sfințiți, și în curând eliberați și glorificați. Dar Cristos nu încetează a fi înțelepciunea noastră când facem pasul următor și când El devine îndreptățirea noastră. Nu: noi totuși avem nevoie de El ca Înțelepciunea noastră, Sfătuitorul nostru înțelept. Sub îndrumarea Lui avem nevoie să vedem înțelepciunea de a face o deplină consacrare și înțelepciunea de a continua acea consacrare într-o viață de sfințire, spre a face voia Tatălui. În fiecare pas pe care-l facem înțelepciunea este lucrul principal; și de-a lungul întregii vieți de consacrare sau sfințire, la fiecare pas al călătoriei spre Cetatea Cerească, noi avem nevoie de înțelepciunea care vine de sus, despre care apostolul spune că este -- „mai întâi curată, apoi pașnică, blândă, ușor de înduplecat, plină de îndurare și de roade bune, fără părtinire, nefățarnică” (Iac. 3:17). Înțelepciunea pământească lucrează pe linia egoismului, bunului plac, autoaprecierii, autoîndreptățirii, încrederii în sine; și, după cum arată apostolul, aceste lucruri duc la invidie amară și ceartă, deoarece această înțelepciune, în loc să fie de sus, este „pământească, sufletească, demonică”. Înțelepciunea cerească, dimpotrivă, este în armonie cu caracterul divin al iubirii care „nu se laudă, nu se umflă de mândrie, nu se poartă necuviincios . . . nu se bucură de nelegiuire, ci se bucură de adevăr”.

((99))

În lucrarea acestei înțelepciuni există de asemenea ordine; pentru că, deși ea cuprinde toate condițiile menționate mai sus de apostolul Iacov, există diferențe în rangul pe care ea îl acordă fiecăreia. Deși spiritul înțelepciunii de sus este pașnic -- dorește pace și caută s-o promoveze -- totuși ea nu pune întâi pacea, ci curățenia -- „întâi curată, apoi pașnică”. Înțelepciunea pământească este cea care sugerează „pacea cu orice preț” și-i comandă conștiinței să fie liniștită ca să poată fi promovată pacea egoistă. Înțelepciunea curată este simplă, fără prefăcătorie, onorabilă, deschisă: ea iubește lumina; nu este a întunericului, a păcatului, și nici nu este favorabilă față de ceva ce are nevoie să fie ascuns: ea recunoaște că faptele ascunse sunt de obicei fapte ale întunericului, că lucrurile secrete sunt de obicei lucruri rele. Ea este pașnică în măsura în care există armonie cu onestitatea și puritatea; ea dorește pacea, armonia, unitatea. Dar, deoarece pacea nu este prima, de aceea ea poate fi moral în pace și pe deplin în armonie numai cu lucrurile care sunt oneste, pure și bune.

Această înțelepciune cerească este blândă -- nu este nedelicată, aspră, nici în planuri nici în metode. Blândețea ei însă urmează curățeniei și păcii. Cei care o posedă nu sunt în primul rând blânzi și apoi curați și pașnici, ci întâi sau în primul rând sunt curați, sfințiți prin adevăr. Ei doresc pacea și sunt dispuși s-o promoveze; ca atare sunt blânzi și ușor de înduplecat. Dar ei pot fi ușor de înduplecat numai în armonie cu puritatea, pacea și blândețea; nu pot fi ușor de înduplecat ca să ajute la vreo faptă rea, pentru că spiritul înțelepciunii cerești interzice o astfel de cale.

Înțelepciunea cerească este plină de îndurare și de roade bune: ea se bucură în îndurare, pe care o vede a fi un element esențial al caracterului divin, încercând să-l copieze. Îndurarea și toate roadele bune ale Spiritului sfânt al Domnului în mod sigur pornesc dintr-o inimă iluminată de înțelepciunea de sus, și se coc și se dezvoltă complet în ea; dar această îndurare, deși cuprinde cu simpatie și ajutor pe răufăcătorii ignoranți și neintenționați, ea nu poate avea simpatie sau legătură cu răufăcătorii cu voia, pentru că spiritul înțelepciunii nu este întâi îndurare, ci întâi curățenie. Prin urmare, îndurarea ((100)) acestei înțelepciuni se poate exercita deplin numai față de răufăcătorii neintenționați sau ignoranți.

Se spune că înțelepciunea cerească este „fără părtinire”. Părtinirea ar implica nedreptate; și curățenia, pacea, blândețea, îndurarea și roadele bune ale Spiritului înțelepciunii de sus ne-au condus spre a nu mai fi din aceia care respectă persoanele, decât acolo unde caracterul demonstrează valoarea lor adevărată. Aspectul exterior al omului natural, culoarea pielii etc., este ignorat de Spiritul Domnului -- Spiritul înțelepciunii care vine de sus; el este nepărtinitor și dorește ceea ce este curat, pașnic, blând, adevărat, oriunde s-ar găsi și în orice împrejurări s-ar manifesta.

Această înțelepciune de sus este și „nefățarnică” -- ea este atât de curată, atât de pașnică, atât de blândă, atât de îndurătoare către toți, încât acolo unde ea are controlul nu este necesară nici o prefăcătorie. Dar în mod hotărât nu va fi în armonie, nu va fi în simpatie, în părtășie cu nimic din ceea ce este păcătos, deoarece ea este în părtășie, în simpatie cu tot ceea ce este curat sau cu ceea ce face posibilă curățenia, pacea și blândețea; și în asemenea condiții nu este loc pentru prefăcătorie.

Dumnezeu ne-a dat prin Fiul Său înțelepciunea cerească în privința tuturor acestor lucruri -- nu numai în mesajul operei Sale răscumpărătoare, ci și în manifestarea de către El a darurilor Spiritului și a ascultării de Tatăl, instruindu-ne astfel prin cuvânt și exemplu. Mai mult, această înțelepciune de sus ajunge la noi prin apostoli, ca reprezentanți ai lui Cristos, prin învățăturile lor -- ca și prin toți aceia care au primit acest Spirit al înțelepciunii de sus și care caută zilnic să facă lumina lor astfel să strălucească încât să slăvească pe Tatăl lor din Cer.

Cristos îndreptățirea noastră

Am discutat deja într-o anumită măsură împăcarea între Dumnezeu și om, în care Domnul nostru Isus a fost făcut Îndreptățire pentru toți cei care-L acceptă*. Aici însă vrem să examinăm mai în amănunt sensul acestui cuvânt obișnuit, ((101)) Îndreptățire, care pare a fi numai imperfect înțeles de către majoritatea poporului Domnului. Prima idee din cuvântul Îndreptățire este (1) dreptate, sau standardul a ceea ce este drept; (2) că ceva nu este în armonie cu acel standard -- nu este la înălțimea cerințelor lui; (3) aducerea persoanei sau lucrului care este deficitar până la standardul cuvenit sau drept. O ilustrație a acestui lucru ar fi o balanță sau un cântar; o greutate pusă pe un braț ar reprezenta Dreptatea; de cealaltă parte ar trebui găsit ceva de greutate egală care să reprezinte ascultarea umană, ca să echilibreze Dreptatea. Aceasta este mai mult sau mai puțin deficitară la toți, iar deficitul se cere a fi compensat prin adăugarea a ceva la ea, pentru a îndrepta sau echilibra. Aplicând această ilustrație în mod mai specific, îl vedem pe Adam așa cum a fost creat inițial, perfect, în armonie cu Dumnezeu și ascultător de El. Aceasta a fost starea lui, dreaptă, cuvenită, justă, în care el trebuia să continue. Dar prin păcat el a venit sub condamnarea divină și a fost imediat respins, nemaifiind la înălțimea standardului divin. Începând de atunci, urmașii lui „născuți în păcat și concepuți în nelegiuire” au venit la viață pe un plan încă și mai jos decât tatăl lor, Adam -- încă și mai departe de standardul cerut de Dreptatea divină. Acest lucru fiind recunoscut, este inutil ca vreunul din urmașii lui Adam să-I ceară Creatorului o nouă echilibrare sau încercare, pentru a se vedea dacă poate ajunge sau nu până la standardul Dreptății infinite. Noi recunoaștem că o asemenea încercare ar fi absolut inutilă, că, dacă omul perfect și-a pierdut poziția prin neascultare, noi care suntem imperfecți, decăzuți, degradați, n-am putea avea nici o speranță de a satisface cerințele Dreptății sau de a ne echilibra, de a ne îndreptăți pe noi înșine înaintea lui Dumnezeu -- „Căci toți am păcătuit și suntem lipsiți de slava lui Dumnezeu” în care rasa noastră a fost inițial creată, reprezentativ în tatăl Adam.

*Vol. V, cap. 15

Dacă vedem, deci, că noi ca rasă suntem cu toții nedrepți, incorecți, imperfecți, și dacă de asemenea vedem că prin vreo faptă nimeni nu poate satisface cerințele Dreptății, ne dăm seama desigur că „nici unul nu poate să răscumpere pe fratele său” (Ps. 49:7). Nici unul nu poate completa deficitul altuia, deoarece nu numai că n-are surplus de merit, greutate sau ((102)) virtute ca s-o aplice altuia, dar n-are nici pentru sine, „căci toți au păcătuit și sunt lipsiți de slava lui Dumnezeu”. Prin urmare întrebăm: poate Dumnezeu accepta și avea relații cu cei nedrepți, cu cei decăzuți -- El care deja i-a condamnat și i-a declarat nevrednici de favoarea Sa, și că vor muri ca fiind nevrednici de viață? El ne arată că are un mijloc de a face aceasta -- un mijloc prin care El să rămână drept și totuși să fie îndreptățitorul celui care crede în Isus. El arată că a numit pe Cristos Mijlocitorul Noului Legământ și că Cristos a cumpărat lumea cu propriul Său sânge prețios -- jertfă -- și că la timpul cuvenit, în timpul Veacului Milenar, Cristos Își va lua marea putere și va domni ca Împărat al pământului, și va binecuvânta toate familiile pământului cu o cunoștință a adevărului și cu o ocazie de restabilire la chipul lui Dumnezeu așa cum a fost reprezentat în tatăl Adam -- și cum acesta va fi fortificat în ele prin experiențele căderii și recuperării. Această lucrare de readucere a omenirii la perfecțiune va fi lucrarea Îndreptățirii -- ajungerii în mod real la perfecțiune, spre deosebire de îndreptățirea noastră, o „îndreptățire prin credință”, acordată Bisericii în timpul Veacului Evanghelic. Îndreptățirea reală va începe odată cu deschiderea domniei Milenare a Domnului nostru și va progresa pas cu pas până când „fiecare om” va fi avut cea mai deplină posibilitate de întoarcere la tot ce a fost pierdut prin tatăl Adam -- având în plus experiențe care vor fi folositoare. Mulțumim lui Dumnezeu pentru acea perioadă de îndreptățire reală -- de îndreptare în mod real -- de scoatere reală din imperfecțiune și aducere la perfecțiune -- fizic, mintal, moral -- a acelora din rasă care vor dori și se vor supune!

Însă acum noi vorbim în special despre Noua Creație și despre pașii făcuți de Dumnezeu pentru îndreptățirea acestei clase mici din omenire pe care El i-a chemat la natură divină, glorie și nemurire. Aceștia, ca și lumea, au nevoie de îndreptățire, deoarece prin natură sunt „copii ai mâniei ca și ceilalți”, căci, după cum Dumnezeu n-a putut avea relații cu lumea în timp ce aceasta era sub sentința morții ca păcătoasă, din același motiv n-a putut avea relații nici cu cei pe care-i cheamă să facă parte din Noua Creație. Dacă lumea trebuie ((103)) să fie îndreptățită -- adusă la perfecțiune -- înainte ca Dumnezeu să poată fi iarăși în armonie cu ea, cum ar putea El avea părtășie cu Biserica, s-o accepte la comoștenire cu Fiul Său, dacă nu este întâi îndreptățită? Trebuie recunoscut că îndreptățirea este o cerință necesară înainte de a deveni Creaturi Noi, dar cum poate fi efectuată îndreptățirea pentru noi? Trebuie să fim restabiliți la perfecțiune absolută, reală -- fizic, mintal, moral? Răspundem, nu; Dumnezeu nu S-a îngrijit pentru noi de o asemenea îndreptățire reală, ci El S-a îngrijit de un alt fel de îndreptățire, care este numită în Scripturi „îndreptățire prin credință” -- nu o îndreptățire reală, dar, cu toate acestea, vitală. Dumnezeu este de acord ca în această perioadă, de continuare a domniei păcatului și morții, toți cei care vor auzi mesajul harului și îndurării Sale prin Cristos și astfel vor veni în armonie cu înțelepciunea de sus încât își vor mărturisi starea lor greșită, și crezând mesajul Domnului se vor preda Lui, căindu-se de păcat și reparându-și greșeala pe cât posibil -- aceștia, în loc să se întoarcă la perfecțiunea umană reală, vor fi socotiți de către El ca având lipsurile acoperite cu meritul lui Cristos. În relațiile cu ei, El îi va socoti drepți, îndreptățindu-i prin credință.

Această îndreptățire socotită, sau îndreptățire prin credință, se menține bine atâta vreme cât credința continuă și este susținută de străduința de a face voia Domnului. (Dacă credința și ascultarea încetează, îndreptățirea încetează imediat a mai fi atribuită.) Dar îndreptățirea prin credință nu încetează atâta vreme cât lucrarea de Sfințire progresează. Ea se menține pentru noi ca și Creaturi Noi, acoperindu-ne nu numai de condamnarea adamică, ci și de toate slăbiciunile și imperfecțiunile cuvântului, gândului și faptei pe care le avem prin slăbiciunile cărnii, prin ereditate (fără voie). Ea continuă să acopere astfel poporul Domnului ca Noi Creaturi chiar până la sfârșitul călătoriei -- prin toate probele și încercările necesare lor ca și candidați pentru Noua Creație și membri de probă ai acesteia. În această privință apostolul declară: „Acum deci nu este nici o condamnare pentru cei care sunt în Hristos Isus . . . care umblăm nu potrivit firii păcătoase, ci potrivit Duhului” -- în ciuda faptului că tezaurul naturii noi se află ((104)) într-un vas de lut și că datorită acestui lucru există continuu neajunsuri fără voie, cea mai mică dintre ele condamnându-ne ca nevrednici de răsplata vieții veșnice indiferent pe care plan, dacă n-ar fi acoperite cu meritele hainei noastre de nuntă, haina dreptății lui Cristos, îndreptățirea atribuită nouă -- îndreptățirea prin credință. Noi vom avea nevoie de această îndreptățire și ea va continua să fie haina noastră atâta vreme cât rămânem în Cristos și suntem încă în trup, dar va înceta complet când încercarea noastră se va sfârși prin acceptarea noastră ca biruitori și când ni se va acorda o parte în Întâia Înviere. După cum explică apostolul -- este semănat în putrezire, necinste și slăbiciune, dar va fi înviat în neputrezire, slavă și putere, în deplină asemănare cu Domnul nostru, Duhul dătător de viață, care este reprezentarea exactă a persoanei Tatălui. Când vom ajunge la acea perfecțiune nu va mai fi necesară dreptatea atribuită, fiindcă atunci vom fi drepți în realitate, perfecți în realitate. Faptul că perfecțiunea Noii Creații va fi pe un plan mai înalt decât a lumii nu are importanță, adică în privința îndreptățirii; cei care vor primi harul lui Dumnezeu prin restabilire la natura umană în perfecțiunea ei vor fi drepți sau perfecți când această lucrare va fi completă, dar vor fi perfecți sau drepți pe un plan mai jos decât planul spiritual. Cei chemați acum la natură divină și îndreptățiți prin credință mai înainte, așa încât să permită chemarea și încercarea lor ca fii ai lui Dumnezeu, nu vor fi îndreptățiți sau desăvârșiți în realitate, până când la Întâia Înviere vor ajunge la plinătatea vieții și perfecțiunii, în care nu va mai exista nimic din imperfecțiunea prezentă în nici un amănunt -- perfecțiune care acum le este numai socotită sau atribuită.

Cauza sau baza îndreptățirii noastre

În mintea multora există confuzie în acest subiect, datorită faptului că se neglijează compararea declarațiilor Cuvântului lui Dumnezeu. De exemplu, unii, remarcând expresia apostolului că noi suntem „îndreptățiți prin credință” (Rom. 5:1; 3:28; Gal. 3:24), susțin că credința este atât de valoroasă în ochii lui Dumnezeu încât ea ne acoperă imperfecțiunile. Alții, remarcând declarația apostolului că noi ((105)) suntem „îndreptățiți prin harul Său” (Rom. 3:24; Tit 3:7), susțin că Dumnezeu îndreptățește sau absolvă în mod arbitrar pe oricine voiește El, indiferent de calitățile, meritul, credința sau faptele acestora. Iar alții remarcă declarația scripturală că noi suntem „îndreptățiți prin sângele Lui” (Rom. 5:9; Evr. 9:14; 1 Ioan 1:7), și din aceasta trag concluzia că moartea lui Cristos a efectuat o îndreptățire a tuturor oamenilor, indiferent de credința și ascultarea lor. Iar alții încă, iau declarația scripturală că Cristos a fost „înviat pentru îndreptățirea noastră” (Rom. 4:25) și, în virtutea acesteia, pretind că îndreptățirea ne vine prin învierea lui Cristos. Iar alții încă, luând scriptura care spune, „omul este îndreptățit prin fapte” (Iac. 2:24), pretind că după tot ce s-a spus și s-a făcut, faptele noastre decid chestiunea favorii sau lipsei favorii în fața lui Dumnezeu.

Faptul este că toate aceste expresii sunt adevărate și reprezintă numai diferite laturi ale acestei mari probleme, exact cum o clădire mare poate fi privită din față, din spate, dintr-o parte și din diferite unghiuri. Prin expresiile de mai sus, apostolii au tratat la ocazii diferite faze diferite ale subiectului. Rămâne ca noi să le punem pe toate împreună și să vedem în această combinație adevărul întreg asupra subiectului îndreptățirii.

Întâi de toate, suntem îndreptățiți prin harul lui Dumnezeu. Creatorul nostru n-a avut nici o obligație să facă ceva pentru recuperarea de sub pedeapsa justă pe care El o pusese asupra noastră. Numai prin favoarea sau harul Său, prevăzând căderea chiar înainte de crearea noastră, El a avut compasiune pentru noi și în planul Său a pregătit pe Mielul junghiat înainte de întemeierea lumii pentru răscumpărarea noastră. Să ne fixăm bine această chestiune a împăcării cu Tatăl -- că totul este prin harul Său, indiferent de mijloacele pe care El a binevoit să le folosească.

În al doilea rând, suntem îndreptățiți prin sângele lui Cristos -- prin opera Sa răscumpărătoare, moartea Sa; adică, harul Creatorului față de noi s-a manifestat prin faptul că a făcut această pregătire pentru noi -- ca Isus Cristos „prin harul lui Dumnezeu să guste moartea pentru toți” și astfel să plătească pedeapsa pentru Adam. Și deoarece întreaga lume a venit sub ((106)) condamnare prin Adam, efectul final va fi anularea păcatului întregii lumi. Să fim siguri și de acest punct, ca și de cel dintâi, că harul lui Dumnezeu operează numai prin această singură cale, astfel că, „cine are pe Fiul are viața; cine n-are pe Fiul lui Dumnezeu n-are viața”, ci continuă să fie sub sentința morții. 1 Ioan 5:12.

În al treilea rând, faptul că Cristos a fost înviat din moarte pentru îndreptățirea noastră este un lucru la fel de adevărat; căci parte din planul divin a fost nu numai ca Mesia să fie răscumpărătorul oamenilor, ci El să fie și binecuvântătorul și restauratorul tuturor celor care vor dori să se întoarcă la armonie cu Tatăl. De aceea, deși moartea lui Isus ca bază a reconcilierii noastre a fost de primă importanță, El niciodată nu putea fi canalul binecuvântării și restabilirii noastre dacă rămânea în moarte. Prin urmare Tatăl, care a pregătit moartea Sa ca prețul nostru răscumpărător, a pregătit și învierea Sa din morți, pentru ca la timpul cuvenit El să poată fi agentul pentru îndreptățirea omului -- pentru întoarcerea omenirii la o stare dreaptă sau justă, la armonie cu Dumnezeu.

În al patrulea rând, noi (Biserica) suntem îndreptățiți prin credință în sensul că prevederea Domnului nu este pentru o îndreptățire sau restabilire reală a cuiva în acest veac, ci numai pentru o restabilire socotită sau prin credință; iar aceasta desigur se poate aplica numai la cei care vor exercita credință. Nici credința nici necredința noastră nu pot avea nimic de-a face cu aranjamentul divin pe care Dumnezeu l-a intenționat în Sine, pe care-l duce la împlinire și-l va împlini la timpul cuvenit; dar participarea noastră la aceste favoruri acordate nouă mai înainte de a-i fi acordate lumii depinde de credința noastră. În timpul Veacului Milenar, lungimea și lățimea planului divin de mântuire se va manifesta față de toți -- Împărăția lui Dumnezeu va fi stabilită în lume, iar Cel care a răscumpărat omenirea și care a fost împuternicit să-i binecuvânteze pe toți cu o cunoștință a adevărului va îndreptăți în mod real, sau va restabili la perfecțiune, pe toți care vor dori și vor accepta favoarea divină pe condițiile divine.

((107))

Este adevărat, se poate spune că credința va fi chiar și atunci esențială pentru progresul restabilirii spre îndreptățirea reală, deoarece „fără credință este cu neputință să fim plăcuți lui . . . Dumnezeu” și deoarece binecuvântările și răsplățile restabilirii vor fi acordate pe criterii care vor cere credință; dar credința care se va cere atunci pentru a progresa în restabilire va fi foarte diferită de credința care se cere acum de la cei „chemați să fie sfinți”, „împreună moștenitori cu Isus”, „Creații Noi”. Când Împărăția lui Dumnezeu va avea controlul, când Satan va fi legat și cunoștința de Domnul va umple pământul, aceste împliniri ale făgăduințelor divine vor fi recunoscute de toți și astfel vederea sau cunoștința va cuprinde în realitate multe lucruri care acum se pot recunoaște numai prin ochiul credinței. Dar, cu toate acestea, credința va fi necesară pentru a putea merge spre perfecțiune; și astfel îndreptățirea reală care se va putea obține până la încheierea Mileniului va fi atinsă numai de către cei care vor exercita în mod constant credința și faptele. Deși despre timpul acela este scris: „Și morții au fost judecați după cele scrise în cărțile acelea, potrivit faptelor lor”, spre deosebire de judecata prezentă a Bisericii, „după credința voastră”, totuși faptele lor nu vor fi fără credință, întocmai cum credința noastră nu trebuie să fie fără fapte, în măsura capacității.

Declarația apostolului, că Dumnezeu va îndreptăți pe păgâni prin credință (Gal. 3:8), după cum arată contextul, înseamnă că reconcilierea prin restabilire nu va veni ca rezultat al Legământului Legii, ci prin har, sub condițiile Noului Legământ, în care vor trebui să aibă credință, să fie acceptat și respectat de către toți cei care vor vrea să beneficieze de el. O diferență între îndreptățirea prezentă și cea viitoare este că în prezent celor consacrați, prin exercitarea credinței cuvenite, li se acordă imediat părtășie cu Tatăl, prin îndreptățirea socotită, prin credință; în timp ce sub condițiile mai favorabile ale veacului viitor exercitarea credinței supuse nu va aduce deloc îndreptățire socotită, și va avea ca efect o îndreptățire reală și părtășie cu Dumnezeu numai la încheierea Mileniului. Între timp lumea va fi în mâinile marelui Mijlocitor, a cărui ((108)) lucrare va fi să le prezinte voința divină și să lucreze cu ei, corectând și restabilind pe acei care vor asculta, până când îi va fi îndreptățit în realitate -- când îi va prezenta fără vină înaintea Tatălui, când va fi gata să predea Împărăția Sa lui Dumnezeu, Însuși Tatălui. 1 Cor. 15:24.

Acum Domnul caută o clasă specială care să constituie Noua Sa Creație, și nimeni n-a fost chemat cu acea chemare cerească decât cei care au fost aduși la o cunoștință a harului lui Dumnezeu în Cristos și au putut accepta acest aranjament divin prin credință -- pentru a se încrede atât de deplin în marele rezultat al planului lui Dumnezeu, încât credința lor în acesta să influențeze și să formeze mersul vieții lor în prezent, și să-i facă să aprecieze viața viitoare ca fiind de o importanță atât de mare, încât prin comparație viața prezentă și interesele ei nu li se vor părea decât pierdere și gunoaie. Prin faptul că în acest timp întunecat exercită credință, când predominarea răului pare să pună sub semnul întrebării înțelepciunea, iubirea și puterea Creatorului, Biserica este considerată de Dumnezeu ca și cum ar fi trăit în Veacul Milenar și ar fi avut experiența restabilirii la perfecțiune umană; iar această stare socotită este acordată cu scopul de a putea prezenta ca jertfă acea perfecțiune umană la care ar ajunge în curând prin aranjamentele divine -- pentru a putea astfel să-și prezinte corpurile (socotite perfecte) și toate privilegiile restabilirii, speranțele, scopurile și interesele pământești, ca jertfă vie -- schimbându-le pe acestea cu speranțele cerești și cu făgăduințele naturii divine și ale moștenirii împreună cu Cristos, la care sunt atașate, ca dovezi ale sincerității noastre, condiții de suferință și pierdere în privința intereselor pământești și a onorurilor din partea oamenilor.

În al cincilea rând, această clasă, îndreptățită acum prin credință, trebuie să se aștepte să nu-și tăgăduiască credința prin fapte voit contrare. Trebuie să știe că deși Dumnezeu se poartă îndurător cu ei din punctul de vedere al credinței, neimputându-le greșelile, ci socotindu-le toate acoperite de Răscumpărătorul lor la Calvar -- neimputându-le păcatele, ci tratându-i potrivit spiritului, voinței sau intenției lor, și nu potrivit cărnii sau a ceea ce fac ei de fapt -- totuși El așteaptă ((109)) ca trupul să fie adus pe cât posibil, „cât depinde de el”, în supunere față de mintea cea nouă și acesta să coopereze la toate faptele bune în măsura ocaziilor și posibilităților lui. În acest sens și în acest grad faptele noastre au de-a face cu îndreptățirea noastră -- ca mărturie întăritoare, dovedind sinceritatea devotării noastre. Totuși, Domnul nu ne judecă potrivit faptelor, ci potrivit credinței: dacă am fi judecați potrivit faptelor, toți am fi găsiți „lipsiți de slava lui Dumnezeu”; dar dacă suntem judecați potrivit inimilor, intențiilor, Noile Creaturi pot fi aprobate de standardul divin sub condițiile Legământului de Har, prin care meritul jertfei lui Cristos le acoperă greșelile neintenționate. Și desigur nimeni n-ar putea obiecta la faptul că Domnul așteaptă de la noi să producem asemenea roade ale dreptății cum sunt posibile în condițiile imperfecte actuale. Mai mult de atât El nu cere, iar mai puțin de atât să nu ne așteptăm ca El să accepte și să răsplătească.

Ca o ilustrație a acestei lucrări generale a îndreptățirii prin har, prin sânge și prin credință, și a relației acesteia cu faptele, să ne gândim la serviciul tramvaiului electric. Centrala electrică va ilustra într-o măsură sursa îndreptățirii noastre -- harul lui Dumnezeu. Firul prin care se transmite curentul va reprezenta în mod imperfect pe Domnul nostru Isus, Agentul Tatălui în îndreptățirea noastră; vagoanele vor reprezenta pe credincioși, iar dispozitivul de captare a curentului va reprezenta credința care trebuie exercitată și care trebuie să preseze firul conductor. (1) Totul depinde de curentul electric. (2) Următorul ca importanță este firul care transmite curentul la noi. (3) Fără brațul credinței care să atingă și să se țină strâns de Domnul Isus, calea îndreptățirii noastre, noi n-am primi nici o binecuvântare. (4) Binecuvântarea primită de noi prin atingerea cu Domnul nostru Isus ar corespunde cu luminarea vagonului cu electricitate, indicând că puterea se află acolo și poate fi folosită; dar (5) vatmanul și maneta sa reprezintă voința umană, în timp ce (6) motorul în sine reprezintă activitățile sau energiile noastre sub puterea care ne vine prin credință. Toate aceste puteri combinate sunt necesare pentru înaintarea noastră -- ca să putem face cursa și să ajungem în final la depou care, în această ilustrație, ar ((110)) corespunde cu locul nostru ca Nouă Creație în casa Tatălui cu multe locașuri sau stări, pentru fiii lui Dumnezeu cei mulți de diferite naturi.

Îndreptățirea și Vrednicii din Vechime

Privind în urmă, din relatarea apostolilor putem vedea că în trecutul îndepărtat, înainte ca sângele prețios să fi fost dat pentru îndreptățirea noastră, au existat oameni vrednici -- Enoh, Noe, Avraam, Isaac, Iacov, David și alți profeți sfinți care au fost îndreptățiți prin credință. Deoarece ei nu puteau avea credință în sângele prețios, ce credință care să-i îndreptățească au avut? Noi răspundem cum este scris: „Ei au crezut pe Dumnezeu și le-a fost socotit ca dreptate (îndreptățire)”. Este adevărat, Dumnezeu nu le-a descoperit filosofia planului Său așa cum ne-a descoperit-o nouă, pentru ca noi să putem vedea cum poate El rămâne drept și totuși să fie îndreptățitorul celor care cred în Isus; și ca atare ei n-au fost răspunzători pentru faptul că n-au crezut ce nu le-a fost descoperit. Însă ei au crezut ce le-a descoperit Dumnezeu și acea descoperire conținea tot ce avem noi acum, dar într-o formă foarte condensată, după cum o ghindă conține un stejar. Enoh a profețit despre venirea lui Mesia și despre binecuvântările care vor urma; Avraam a crezut pe Dumnezeu, că sămânța lui va fi atât de mult favorizată de Dumnezeu, încât toate popoarele vor fi binecuvântate prin ea. Aceasta implica o înviere a morților, pentru că multe din popoarele pământului intraseră deja în moarte. Avraam a crezut că Dumnezeu era în stare să învie morții -- până acolo încât, fiind încercat, el a fost în stare chiar să se despartă de Isaac prin care trebuia să se împlinească făgăduința, socotind că Dumnezeu putea să-l învie din moarte. Cât de clar a discernut el și alții metodele exacte prin care Dumnezeu Își va stabili Împărăția în lume și va aduce dreptatea veșnică prin îndreptățirea tuturor celor care se vor supune lui Mesia, noi nu putem ști sigur; dar avem chiar cuvintele Domnului nostru, că Avraam a înțeles cel puțin ideea despre ziua Milenară viitoare cu o claritate considerabilă, și, este posibil, într-o anumită măsură a ((111)) înțeles și ideea jertfei pentru păcate pe care Domnul nostru o împlinea, când a spus: „Avraam a săltat de bucurie că va vedea ziua Mea; a văzut-o și s-a bucurat”. Ioan 8:56.

Nu toți văd clar diferența care este între îndreptățirea la tovărășie cu Dumnezeu a lui Avraam și a altora din trecut, înainte ca Dumnezeu să fi completat baza acelei tovărășii prin sacrificiul lui Cristos, și îndreptățirea la viață din timpul acestui Veac Evanghelic. Există totuși o diferență mare între aceste binecuvântări, deși credința este necesară în ambele cazuri. Toți au fost sub condamnarea morții în mod just, și, prin urmare, nici unul nu putea fi socotit eliberat de sub condamnare, nu putea avea o „îndreptățire a vieții” (Rom. 5:18), până după ce marea jertfă pentru păcate a fost dată de către Răscumpărătorul nostru; după cum spune apostolul, mai întâi a fost necesară acea jertfă pentru ca Dumnezeu „să fie drept” în această chestiune (Rom. 3:26). Dar Dreptatea, prevăzând executarea planului de răscumpărare, nu putea avea nici o obiecție ca acesta să fie anunțat mai înainte, ca o dovadă a favorii divine, numai celor care au avut credința cerută -- îndreptățindu-i până la acest grad și la această dovadă de tovărășie cu Dumnezeu.

Apostolul se referă la „îndreptățirea vieții” (Rom. 5:18) ca fiind aranjamentul divin prin Cristos, care va fi deschisă în cele din urmă pentru toți oamenii; iar cei chemați pentru Noua Creație sunt socotiți că au ajuns acum, înaintea lumii, la această îndreptățire a vieții, prin exercitarea credinței -- ei nu numai că realizează o îndreptățire la termenii tovărășiei cu Dumnezeu ca prieteni ai Săi, și nu înstrăinați, străini, vrăjmași, ci, în plus, este posibil ca prin aceeași credință ei să-și însușească drepturile restabilirii la viața asigurată lor prin sacrificiul Răscumpărătorului, iar apoi să jertfească aceste drepturi de viață pământească, în calitate de împreună-jertfitori și preoți subordonați în asociere cu Marele Preot al mărturisirii noastre, Cristos Isus.

Deși vrednicii din vechime au putut veni în armonie cu Dumnezeu prin credință în eficacitatea unui plan care nu le era descoperit în întregime și care nu era încă nici început, se părea că era imposibil ca dreptatea divină să facă mai mult ((112)) pentru cineva, până când ispășirea pentru păcate prin jertfa lui Cristos era efectuată în realitate. Acest lucru este în deplin acord cu declarația apostolului, că „Dumnezeu avea în vedere ceva mai bun pentru noi (Biserica Evanghelică, Noua Creație), ca să nu ajungă ei (smeriții și credincioșii vrednici din vechime) la desăvârșire fără noi” (Evr. 11:40). Este în armonie și cu declarația Domnului nostru despre Ioan Botezătorul, că, deși nu se ridicase un profet mai mare decât el, totuși, fiindcă el a murit înainte ca jertfa de ispășire să fi fost în realitate completată, cel mai mic din clasa Împărăției cerurilor, din Noua Creație, îndreptățit la viață (după ce se dăduse în realitate jertfa pentru păcat) și chemat să sufere și să domnească împreună cu Cristos, va fi mai mare decât el. Mat. 11:11.

Am remarcat deja faptul că Cristos și Biserica în glorie vor face o lucrare de îndreptățire (restaurare) a lumii în timpul Veacului Milenar și că aceasta nu va fi o îndreptățire prin credință (sau socotită), cum este a noastră acum, ci o îndreptățire reală -- îndreptățire prin fapte în sensul că deși acestea vor fi îmbinate cu credința, încercarea finală va fi „potrivit faptelor” (Apoc. 20:12). Acum Noua Creație trebuie să umble prin credință și nu prin vedere; și credința lor este încercată și i se cere să îndure „ca și cum ar fi văzut pe Cel ce este nevăzut”, să creadă lucruri care, în ceea ce privește dovezile exterioare, sunt improbabile, iraționale pentru mintea naturală. Și această credință, susținută de faptele noastre imperfecte, este susținută și de faptele perfecte ale Domnului pentru noi și este acceptabilă pentru Dumnezeu, pe principiul că, dacă noi în asemenea condiții imperfecte ne străduim în măsura capacității noastre să-I fim plăcuți Domnului, și astfel ne împărtășim de Spiritul lui Cristos încât ne bucurăm să suferim pentru dreptate, este o dovadă că în condiții favorabile desigur nu vom fi mai puțin loiali principiului. Când cunoștința de Domnul va umple întreg pământul, iar întunericul și ceața care acum înconjoară pe credincioșii Domnului vor fi dispărut și marele Soare al Dreptății va inunda lumea cu adevăr, cu o cunoaștere absolută a lui Dumnezeu, a caracterului Său, a planului Său -- când oamenii vor vedea dovezile favorii și iubirii ((113)) lui Dumnezeu și a reconcilierii prin Cristos, în ridicarea treptată care va ajunge la toți cei care atunci vor căuta armonia cu El -- când restabilirea mintală, fizică și morală va fi evidentă -- atunci credința va fi în măsură considerabilă diferită de credința în lucrurile nevăzute cerută acum. Ei nu vor vedea atunci „ca într-o oglindă în chip întunecos (neclar)”; nu va fi greu pentru ochiul credinței să vadă dovezile lucrurilor glorioase care acum sunt păstrate pentru cei care iubesc pe Dumnezeu, pentru că aceste lucruri glorioase vor fi mai mult sau mai puțin clar manifestate oamenilor. În timp ce oamenii atunci Îl vor crede pe Dumnezeu și vor avea credință în El, va exista diferență mare între credința în dovezile astfel obținute prin simțurile lor și credința pe care Noua Creație trebuie s-o exercite acum în privința lucrurilor pe care noi nu le vedem. Credința pe care o caută acum Dumnezeu la poporul Său este prețioasă în ochii Lui și ea marchează o clasă mică, deosebită; de aceea El a pus un astfel de premiu sau răsplată pentru ea. Când Veacul Milenar va fi fost pe deplin introdus, va fi imposibil ca cineva să se îndoiască de faptele generale și ca atare nu va fi potrivit a continua să se ofere o răsplată specială celor care nu se vor îndoi.

Dar, deși cunoștința de Domnul va umple întreg pământul și nu va fi nevoie să se spună aproapelui, cunoaște pe Domnul! totuși, va exista o probă diferită asupra omului -- nu de credință, ci de fapte -- de ascultare; căci „oricine nu va asculta (supune) de Prorocul acela, va fi nimicit din mijlocul poporului” (Fapt. 3:23). În timpul prezent de întunecime în ceea ce privește împlinirea planului divin, când păcatul abundă și Satan este prințul acestei lumi, Domnul pune un premiu pe credință, spunând: „Facă-vi-se după credința voastră” (Mat. 9:29); și „Ceea ce câștigă biruința asupra lumii este credința noastră” (1 Ioan 5:4). Dar în privința judecății sau încercării lumii în Veacul Milenar, sau în Ziua de Judecată, citim că toți vor fi judecați după faptele lor -- susținute prin credință; li se va face după faptele lor și vor sta aprobați sau dezaprobați la încheierea Veacului Milenar. Apoc. 20:12.

((114))

Îndreptățirea, după cum am văzut deja, înseamnă aducerea păcătosului în deplină armonie cu Creatorul său. Nicăieri nu citim despre necesitatea ca păcătosul să fie îndreptățit înaintea lui Cristos, ci el trebuie să fie îndreptățit înaintea Tatălui prin meritul lui Cristos; și dacă am examina de ce este așa, ne-ar putea ajuta să înțelegem acest subiect în întregime. Aceasta este pentru că Creatorul stă ca reprezentant al propriei Sale legi și pentru că El a pus la început sub acea lege pe tatăl Adam și rasa lui, declarând că posedarea favorii, a binecuvântărilor Sale și a vieții veșnice era dependentă de ascultare, și că neascultarea va duce la pierderea tuturor acestor favoruri. Acest punct de vedere nu poate fi pus deoparte. De aceea, înainte ca omenirea să poată avea tovărășie cu Dumnezeu și binecuvântarea Sa de viață veșnică, ea trebuie să se întoarcă în oarecare mod la deplină armonie cu Creatorul și prin urmare înapoi la perfecțiunea care va suporta lumina deplină a inspecției divine și proba deplină a ascultării. Astfel lumea zace, ca să zicem așa, în afara sferei de influență a Atotputernicului -- care intenționat a aranjat legile Sale așa încât ei să fie în afara sferei de influență a Dreptății și să facă necesar planul Său prezent de mântuire și restabilire, sau îndreptățire, sau aducere înapoi la perfecțiune a celor doritori și ascultători, prin Răscumpărătorul care între timp va sta ca Mijlocitorul sau intermediarul lor.

Mijlocitorul, chiar dacă a fost perfect, n-a avut nici o lege de menținut -- n-a pronunțat împotriva lui Adam și a rasei lui nici o sentință care să-L împiedice a-i recunoaște și a fi îndurător față de imperfecțiunile lor. Dimpotrivă, El a cumpărat lumea care era în păcat și imperfecțiune, dându-Și seama pe deplin de starea ei nedesăvârșită. El ia omenirea cum o găsește, și în timpul Veacului Milenar va lucra cu fiecare persoană din lume potrivit cu starea sa individuală, având îndurare față de cei slabi și cerând mai mult de la cei tari, adaptându-Se El Însuși și legile Împărăției Sale la diferitele particularități, neajunsuri, slăbiciuni etc., așa cum le va găsi, căci „Tatăl ... toată judecata a dat-o Fiului” (Ioan 5:22). Fiul va ilustra pentru oameni standardul perfect al legii divine la care ei vor trebui să ajungă înainte de a putea fi drepți și acceptabili ((115)) în ochii Tatălui -- la încheierea Veacului Milenar; dar El nu va insista asupra acelui standard și nu va susține că oricine nu va ajunge la el va fi un călcător al lui, având nevoie de o acordare a harului pentru a-i acoperi fiecare încălcare, oricât de fără voie sau neintenționată ar fi. Dimpotrivă, toată această ispășire pentru încălcările legii perfecte și neschimbătoare a lui Dumnezeu va fi încheiată chiar înainte ca El să preia frâul guvernării.

Cristos a dat deja prețul prin propria Sa jertfă. El a atribuit deja cu îndurare acest merit casei credinței, iar la sfârșitul acestui Veac Evanghelic El va face o aplicare clară a întregii jertfe pentru păcat în folosul „întregului popor” -- întregii omeniri. Dumnezeu a arătat prin tipul Zilei Ispășirii că meritul va fi acceptat, și ca rezultat al acestei acceptări Cristos și Biserica Sa vor prelua atunci guvernarea lumii sub ceea ce s-ar putea numi o lege marțială, sau o domnie despotică, o domnie care pune deoparte legile și normele obișnuite datorită exigențelor cazului, și administrează legea într-o manieră potrivită, nu celor care sunt într-o stare perfectă sau dreaptă (cum este cazul cu legile imperiului lui Iehova), ci potrivită stării de revoltă și anarhie care s-a produs în lume ca rezultat al păcatului. Această domnie pentru stare de urgență -- în care Împăratul va conduce nu numai ca împărat, ci și ca judecător și preot suprem -- este menită, după cum tocmai am văzut, să îndreptățească lumea, nu socotit, ci real, având ca standard și ca probă finală faptele -- susținute de credință. Această îndreptățire reală va fi efectuată, nu la începutul domniei Milenare, ci ca rezultat al domniei -- la sfârșitul ei.

Îndreptățirea prin credință din timpul prezent este în vederea permiterii unui număr mic pe care Dumnezeu a intenționat să-i cheme pentru serviciul Său special, ca să participe în Legământul Avraamic în calitate de Sămânță a făgăduinței, în calitate de împreună-sacrificatori, și, prin urmare, împreună-moștenitori cu Isus. Nici chiar cu aceștia Dumnezeu nu poate face un contract direct, ci, chiar după ce sunt îndreptățiți prin credință și prin meritul Răscumpărătorului lor, ei sunt tratați ca necorespunzători, ca să spunem așa, și sunt informați că sunt acceptați numai în Cel preaiubit -- în Cristos -- și toate contractele lor prin ((116)) legământul de sacrificiu n-ar avea nici o valabilitate dacă n-ar fi girate de El.

Cât este de evident că singurul obiectiv al acestui Veac Evanghelic este chemarea din omenire a unei turme mici care să constituie membrii Noii Creații, și că aranjamentul de a-i îndreptăți la viață prin credință pe cei care cred este în vederea acordării unei stări în fața lui Dumnezeu, prin care ei să poată intra în obligațiile legământului cerute de la candidații pentru Noua Creație. După cum s-a remarcat deja, condiția prin care ei vor fi acceptați în Noua Creație este aceea a jertfirii de sine; și deoarece Dumnezeu nu este dispus să accepte ca jertfă nimic ce este pătat, noi, ca membri ai rasei pătate și condamnate, n-am putut fi plăcuți până când am fost mai întâi îndreptățiți în realitate de orice păcat; pentru ca astfel, după cum exprimă apostolul, să ne putem „aduce trupurile noastre ca o jertfă vie, sfântă, plăcută lui Dumnezeu; aceasta este slujirea noastră înțeleaptă”. Rom. 12:1.

Îndreptățiți de probă

Având în vedere acestea, ce vom spune despre cei care ajung la punctul credinței în Dumnezeu și la o măsură de îndreptățire, văzând că mai mult progres pe calea Domnului înseamnă jertfire de sine, lepădare de sine etc., și care totuși se abțin, refuză să intre pe poarta strâmtă și pe calea îngustă a unei astfel de consacrări depline -- chiar până la moarte? Vom spune că Dumnezeu este supărat pe ei? Nu; trebuie să presupunem că până la un anumit punct, înaintând în căile dreptății, ei au fost plăcuți lui Dumnezeu. Și că ei primesc o binecuvântare, pare să spună apostolul, zicând:* „Fiindcă am fost îndreptățiți prin credință, avem pace cu Dumnezeu, prin Domnul nostru Isus Hristos”. Această pace implică o anumită înțelegere a planului divin în privința ștergerii viitoare a păcatelor celui care crede (Fapt. 3:19); ea mai implică și un bun grad de armonie cu principiile dreptății, deoarece credința în Cristos este totdeauna reformatoare. Ne bucurăm împreună ((117)) cu toți cei care ajung până aici; suntem bucuroși că ei au acest avantaj față de masele omenirii pe care dumnezeul acestei lumi le-a orbit complet, și care, prin urmare, nu pot vedea și aprecia în prezent harul lui Dumnezeu în Cristos. Îi îndemnăm pe aceștia să rămână în favoarea lui Dumnezeu continuând spre ascultare deplină.

*Gândul de mai târziu al autorului este că acest text poate fi considerat că se referă la cei îndreptățiți la viață.

„Să nu fi primit în zadar harul lui Dumnezeu”

Dar oricât de mult ne-am bucura cu acești credincioși și oricâtă pace și bucurie ar primi ei căutând să umble pe calea dreptății dar evitând calea îngustă a sacrificiului, în sinceritate trebuie să arătăm că aceștia „primesc în zadar harul lui Dumnezeu” (2 Cor. 6:1) -- pentru că harul lui Dumnezeu în îndreptățirea primită a fost intenționat să fie piatra de pășire spre privilegiile și binecuvântările mai mari ale chemării de sus a Noii Creații. Aceștia primesc harul lui Dumnezeu în zadar fiindcă nu folosesc această mare ocazie, una asemănătoare nemaifiind oferită cuiva niciodată înainte, și, după cum indică Scripturile, nici nu va mai fi oferită vreodată. Ei primesc harul lui Dumnezeu în zadar fiindcă ocaziile de restabilire care le vor fi acordate în veacul viitor vor fi acordate întregii rase răscumpărate. Harul lui Dumnezeu în acest veac constă numai în faptul că ei au fost conștientizați înaintea lumii în legătură cu bunătatea Lui, cu scopul ca prin îndreptățire ei să poată continua spre obținerea chemării și spre împărtășirea din premiul glorios care va fi dat corpului ales al lui Cristos, Preoțimea Împărătească.

Privind peste „lumea creștină” nominală, pare evident că marea masă a credincioșilor sinceri n-au mers niciodată mai departe de acest pas preliminar al îndreptățirii: ei au „gustat în adevăr că Domnul este bun” și aceasta le-a fost îndeajuns. În loc de atât, prin această gustare ei ar fi trebuit să fie complet treziți la o mai mare foame și sete după dreptate, după adevăr, după mai mare cunoaștere a caracterului și planului divin, după mai mare creștere în har, cunoștință și iubire, și după obținerea unei mai mari înțelegeri a voinței divine în privința lor, ceea ce vom analiza în continuare sub titlul Sfințirii.

((118))

După cât putem noi discerne, avantajul celor îndreptățiți de probă se referă numai la viața prezentă și la ușurarea pe care ei o simt acum în privința caracterului îndurător al lui Dumnezeu și a felului în care El va lucra cu ei în viitor. Și totuși, cunoștința lor în privința acestor lucruri este atât de slabă încât uneori ei cântă,
„De sunt eu al Lui ori nu-s
Mă neliniștesc ades”.

Faptul este că deși Cristos a fost înțelepciunea lor până la punctul de a le arăta nevoia de un Mântuitor, și mai departe de a le arăta ceva din mântuirea pregătită prin El, totuși planul divin nu este de a continua să fie înțelepciunea lor și de a-i îndruma în „lucrurile adânci ale lui Dumnezeu” decât dacă ei prin consacrare și devotare devin urmași în urmele Lui. Credinciosul neconsacrat nu este în nici un sens Creatură Nouă, chiar dacă, văzând ceva din căile lui Dumnezeu și din cerințele Lui, el va căuta să trăiască în lume o viață morală, rațională, onestă. El este încă din pământ, pământesc; el n-a mers niciodată mai departe ca să-și schimbe drepturile umane, pământești (asigurate prin Isus) pentru lucrurile cerești spre care Domnul a deschis ușa prin Jertfa Sa. După cum în tip leviților nu le era permis să intre în încăperile sfinte ale Cortului Întâlnirii și nici chiar să vadă lucrurile dinăuntru, tot așa și în antitip, credincioșilor neconsacrați nu le este permis să pătrundă în lucrurile adânci ale lui Dumnezeu și nici să vadă și să aprecieze grandoarea lor, decât dacă mai întâi devin membri ai Preoțimii Împărătești printr-o deplină consacrare a lor.

A aștepta din partea Domnului preferință și favoare specială în timpul Veacului Milenar pentru că au primit favoarea Lui în viața prezentă în zadar, ar fi ca și cum ar aștepta o binecuvântare deosebită fiindcă o binecuvântare anterioară n-a fost bine folosită sau a fost puțin apreciată. N-ar fi oare în conformitate cu procedurile divine din trecut dacă am afla că unii care n-au fost favorizați în timpul acestui Veac Evanghelic vor primi favorurile cele mai importante în timpul veacului viitor? N-ar fi oare aceasta în mod considerabil în armonie cu cuvintele Domnului nostru: „Sunt unii din cei de pe urmă care vor fi cei dintâi și sunt unii din cei dintâi care vor fi cei de pe ((119)) urmă”? Într-adevăr, apostolul arată clar că atunci când Noua Creație va fi fost completată și Veacul Milenar va fi fost introdus, favoarea specială a lui Dumnezeu va trece iarăși la Israelul natural, de la care a fost luată la începutul acestui Veac Evanghelic. Rom. 11:25-32.

Cei îndreptățiți la tovărășie cu Dumnezeu înaintea veacului acesta, care și-au menținut îndreptățirea, și care, drept răsplată, vor fi făcuți „prinți în toată țara” sub Împărăția cerească, și-au menținut-o chiar cu prețul lepădării de sine în privința celor pământești (Evr. 11:35). Cei din veacul prezent care-și vor folosi corect și-și vor menține îndreptățirea trebuie să facă aceasta cu prețul cărnii lor. Turma mică, credincioasă în grad excepțional, își vor pune viața în serviciul adevărului și fraților și astfel vor fi asemenea Căpeteniei Mântuirii noastre. A doua clasă, considerată în altă parte „mulțimea cea mare”, trebuie și ei să ajungă la răsplata lor cu prețul cărnii, deși din cauza zelului mai mic în jertfire ei pierd marea răsplată a Noii Creații și privilegiile Împărăției. Aceste trei clase par a fi singurele care beneficiază după viața prezentă de ocaziile speciale ale acestui veac al îndreptățirii prin credință.

Din diferite motive, se pare că lucrările Împărăției, sub lumina deplinei cunoștințe și pe linia faptelor, vor prezenta la început cel mai mare interes pentru Israelul după trup, care, atunci când orbirea le va fi îndepărtată, vor deveni nespus de zeloși față de Unsul Domnului, zicând, așa cum este prezentat în profeție: „Iată, acesta este Dumnezeul nostru, în care aveam încredere că ne va mântui” (Isa. 25:9). Dar, chiar dacă Israelul va fi primul care va veni în armonie cu noua ordine de lucruri, binecuvântările și posibilitățile Împărăției, mulțumim lui Dumnezeu! se vor extinde repede în toată lumea -- cu scopul ca toate popoarele să poată deveni copii ai lui Avraam, în sensul că ei vor participa la binecuvântările făgăduite lui -- după cum este scris: „Te-am rânduit să fii tatăl multor popoare”; „toate familiile pământului vor fi binecuvântate în tine și sămânța ta”.

Cristos a fost făcut pentru noi sfințire

După cum înțelepciunea și cunoștința de Dumnezeu ne-au venit ca rezultat al jertfei Domnului nostru Isus pentru noi, și ((120)) după cum îndreptățirea a venit apoi prin meritul Său, când I-am acceptat ispășirea și am consacrat pe deplin lui Dumnezeu tot ce am avut, tot așa și sfințirea noastră, este prin El. Nimeni nu se poate sfinți pe sine în sensul de a se face acceptat și adoptat în familia Noii Creații a lui Dumnezeu, conceput de Spiritul Său (Ioan 1:13; Evr. 5:4). După cum meritul lui Cristos a fost necesar pentru îndreptățirea noastră, tot așa acceptarea noastră ca membri ai corpului Său, preoțimea împărătească subordonată, și ajutorul Său continuu ne sunt absolut necesare pentru a ne întări chemarea și alegerea. Apostolul condamnă pe unii pentru că „nu se țin strâns de Capul” (Col. 2:19), iar noi ne dăm seama că o asemenea recunoaștere a lui Isus Cristos, nu numai ca Răscumpărătorul din păcat, ci și Capul, reprezentantul, îndrumătorul, instructorul și păstrătorul corpului (Biserica), este esențială pentru fiecare membru al lui. Domnul nostru arată această necesitate a continuării noastre sub grija Sa, spunând în mod repetat: „Rămâneți în Mine . . . După cum mlădița nu poate să aducă roadă de la sine, dacă nu rămâne în viță, tot așa nici voi nu puteți, dacă nu rămâneți în Mine” (Ioan 15:4). „Dacă rămâneți în Mine și cuvintele Mele rămân în voi, cereți orice veți vrea și vi se va da” (Ioan 15:7). Apostolul subliniază aceeași necesitate de a rămâne în Cristos, spunând: „Înfricoșător lucru este să cazi în mâinile Dumnezeului Celui viu” (Evr. 10:31). El continuă și arată ce vrea să spună citând din profeție: „Căci Dumnezeul nostru este un foc mistuitor”. Iubirea lui Dumnezeu, nu mai puțin decât dreptatea Lui, arde împotriva oricărui păcat, și „orice nedreptate este păcat”; „El nu poate vedea (recunoaște) păcatul”; ca atare El S-a îngrijit, nu de păstrarea păcătoșilor, ci de salvarea lor de boală și de sub pedeapsa nimicirii.

Aceasta ne asigură, în armonie cu diferitele declarații ale Scripturii, că vine timpul când păcatul și păcătoșii, împreună cu însoțitorii păcatului, durerea, tristețea și moartea, se vor sfârși. Mulțumim lui Dumnezeu! noi ne putem bucura și de acest aspect al caracterului divin, că Dumnezeu este un foc mistuitor, când știm că pentru perioada imperfecțiunilor noastre fără voie El a prevăzut pentru noi un refugiu în Cristos Isus, și că El a prevăzut în Cristos și eliberarea noastră finală ((121)) din păcat și moarte și de orice slăbiciune, spre perfecta Sa asemănare; pentru Noua Creație perfecțiunea naturii divine și plinătatea ei; pentru „Marea Mulțime” perfecțiunea pe un plan cumva corespunzător celui al îngerilor, pentru a fi servi, însoțitori ai Bisericii glorificate -- „fecioarele, însoțitoarele ei” (Ps. 45:14). Vrednicii din vechime, următorii, vor fi desăvârșiți în natura umană, chipul lui Dumnezeu în carne și reprezentanți slăviți ai Împărăției cerești, precum și mijloacele binecuvântării divine către toate familiile pământului. În cele din urmă, când probele, ocaziile și încercările Veacului Milenar vor fi adus la perfecțiune pe toți care vor vrea și vor asculta, iar ei își vor fi demonstrat loialitatea față de Dumnezeu, și aceștia vor fi ajuns la perfecțiune umană, chipul lui Dumnezeu în carne; și printre toți aceștia voia lui Dumnezeu va fi atât de perfect înțeleasă și respectată -- și aceasta din inimă -- încât El nu va mai fi ca un foc mistuitor pentru ei, fiindcă toată zgura lor va fi fost curățată sub disciplinarea marelui Mijlocitor în a cărui grijă toți au fost încredințați de iubirea și înțelepciunea Tatălui. Atunci Cristos „va vedea rodul muncii sufletului Lui și va fi mulțumit” de rezultate.

Sfințire înseamnă punere deoparte pentru serviciu sfânt. Păcătoșii nu sunt chemați la sfințire, ci la pocăință; iar păcătoșilor pocăiți nu le este impusă consacrarea, ci să creadă în Domnul Isus Cristos spre îndreptățire. Numai clasa îndreptățită este îndemnată la sfințire -- cei care cred în făgăduințele lui Dumnezeu concentrate în Cristos și asigurate prin jertfa Sa de răscumpărare. Aceasta nu înseamnă că sfințenia sau sfințirea nu este lucrul cuvenit pentru toată omenirea: aceasta înseamnă pur și simplu că Dumnezeu a prevăzut că atâta vreme cât un om ar ocupa poziția unui păcătos nepocăit ar fi inutil să-l invite să se pună deoparte pentru o viață de sfințenie; el trebuie mai întâi să-și dea seama de starea lui de păcat și să se pocăiască. Nu înseamnă că acela care se pocăiește nu trebuie să se sfințească, să se pună deoparte pentru sfințenia vieții, ci înseamnă că o sfințire care ar lăsa afară îndreptățirea ar fi cu totul inutilă. În ordinea lui Dumnezeu, noi trebuie mai întâi să aflăm despre bunătatea divină în pregătirea făcută pentru păcatele noastre și trebuie ((122)) să acceptăm aranjamentul Lui ca pe un dar gratuit prin Cristos, înainte de a fi într-o atitudine potrivită să ne consacrăm, sau să ne sfințim pentru serviciul Său. Pe lângă aceasta, obiectivul acestui întreg aranjament al Veacului Evanghelic -- chemarea la pocăință, vestirea veștilor bune spre îndreptățire și invitația către toți credincioșii să se sfințească sau să se consacre lui Dumnezeu, sunt toate elemente sau părți ale aceluiași mare plan pe care Dumnezeu îl realizează acum -- care este dezvoltarea Noii Creații. Dumnezeu a predeterminat ca toți care vor fi din Noua Creație să fie jertfitori -- din „Preoțimea Împărătească”; și aceștia trebuie fiecare să aibă de oferit ceva lui Dumnezeu, întocmai ca Marele Preot, care „S-a adus jertfă pe Sine Însuși” lui Dumnezeu (Evr. 7:27; 9:14). Toți din preoțimea subordonată trebuie de asemenea să se aducă pe ei înșiși jertfe lui Dumnezeu, după cum de asemenea îndeamnă apostolul Pavel: „Vă îndemn, dar, fraților (frați, fiindcă sunt îndreptățiți și aduși astfel la tovărășie cu Dumnezeu), pentru îndurările lui Dumnezeu (iertarea păcatelor deja primită) să aduceți trupurile voastre ca o jertfă vie, sfântă, plăcută lui Dumnezeu; aceasta este slujirea voastră înțeleaptă” (Rom. 12:1). Așa deci, notăm că deoarece corpurile noastre nu sunt în realitate „sfinte”, ele trebuie să ajungă să fie socotite astfel înainte de a putea fi „plăcute lui Dumnezeu”, de a putea fi socotite „sfinte”; adică, trebuie să fim îndreptățiți prin credință în Cristos înainte de a avea ceva sfânt și plăcut de pus pe altarul lui Dumnezeu; și trebuie pus pe altarul lui Dumnezeu, sacrificat și acceptat de El prin Marele nostru Preot, înainte ca noi să putem fi socotiți ca parte din „Preoțimea Sa Împărătească”.

Sfințirea va fi cerința marelui Împărat în timpul Veacului Milenar. Întreaga lume va fi chemată să se sfințească, să se pună deoparte de necurăție, de orice fel de păcat și să asculte de voința divină, așa cum aceasta va fi reprezentată în Împărăție și în prinții ei. Unii însă s-ar putea conforma unei sfințiri sau sfințenii a vieții exterioare fără să fie sfințiți în inimă: aceștia ar putea face progres mintal, moral și fizic -- ((123)) până la limita deplină a restabilirii -- până la perfecțiune, și făcând astfel ei se vor bucura între timp de binecuvântările și răsplățile acelei perioade glorioase până chiar la încheierea ei; dar, dacă până atunci sfințirea lor nu se va extinde la înseși gândurile și intențiile inimii, ei nu vor fi potriviți pentru condițiile veșnice de după Veacul Milenar, unde nu va intra nimic ce nu este în absolută conformitate cu voința divină în gând, cuvânt și faptă.

Dar în timp ce urmărim sfințirea ca principiu general și acțiunea ei asupra omenirii în viitor, să nu pierdem din vedere faptul că Scripturile au fost scrise „pentru învățătura noastră” -- pentru învățătura Noii Creații. Când va veni timpul instruirii lumii în privința sfințirii, ea Îl va avea pe Marele Învățător: Soarele Dreptății va inunda atunci întreg pământul cu o cunoștință de Dumnezeu. Nu va mai fi un Babel de teorii și doctrine confuze, deoarece Domnul a promis în privința acelei zile, spunând: „Atunci voi da popoarelor buze (mesaj) curate, ca toți să cheme Numele Domnului, ca să-I slujească într-un gând” (Țef. 3:9). Apostolul se adresează numai Noii Creații când declară că Cristos „ne-a fost făcut înțelepciune de la Dumnezeu, dreptate, sfințire și răscumpărare”. De aceea, să dăm atenție cu atât mai serios acestor lucruri scrise pentru învățătura noastră și în mod evident necesare nouă, dacă vrem să ne întărim chemarea și alegerea pentru participare în Noua Creație.

După cum Domnul le-a spus israeliților tipici: „voi să vă sfințiți” și „Eu sunt Domnul care vă sfințesc” (Lev. 20:7, 8; Exod. 31:13), tot așa El îndrumă pe israelitul spiritual să se consacre pe sine, să-și prezinte corpul ca jertfă vie, să se ofere lui Dumnezeu în și prin meritul ispășirii lui Cristos; și numai pe acei care fac acest lucru în „timpul potrivit” îi acceptă Domnul și-i pune deoparte ca sfinți, scriindu-le numele în cartea vieții Mielului (Apoc. 3:5) și rezervându-le o coroană de glorie, onoare și nemurire, care va fi a lor dacă se dovedesc credincioși în toate angajamentele lor, ceea ce, după cum suntem asigurați, nu este decât o „slujire înțeleaptă”. Apoc. 3:11.

((124))

După cum consacrarea leviților în tip însemna o mare măsură de consacrare spre a urmări dreptatea, dar nu o consacrare spre jertfă, tot așa, acest pas al sfințirii care aparține celor ce acceptă chemarea lui Dumnezeu pentru Preoțimea Împărătească este simbolizat în tip prin consacrarea lui Aaron și a fiilor lui în funcția preoțească -- o consacrare spre jertfă. Era simbolizat prin hainele de in alb reprezentând dreptatea, îndreptățirea, prin uleiul ungerii și prin sacrificare, la care participau toți preoții. Evr. 8:3.

În tipurile levitice sunt arătate clar două consacrări: (1) consacrarea generală a tuturor leviților; (2) o consacrare specială a unor leviți care erau sacrificatori sau preoți. Cea dintâi reprezintă consacrarea generală spre viață sfântă și ascultare de Dumnezeu pe care o fac toți credincioșii, și care, prin harul lui Dumnezeu, prin Cristos, îndeplinește pentru ei, de probă, „îndreptățirea vieții” și pacea cu Dumnezeu. În veacul prezent toți credincioșii adevărați înțeleg și trăiesc acest lucru. Dar, după cum explică apostolul, „Scopul poruncii este dragostea care vine dintr-o inimă curată” (1 Tim. 1:5); adică, Dumnezeu prevede că supunerea noastră la prima consacrare, supunerea noastră la condițiile îndreptățirii în timpul veacului prezent, va avea ca scop, ne va conduce spre a doua consacrare, ca preoți pentru sacrificiu.

De ce este așa? Pentru că viața sfântă și ascultarea de Dumnezeu includ „dragostea care vine dintr-o inimă curată” față de Dumnezeu și față de semeni. Iubirea de Dumnezeu înseamnă „cu toată inima, mintea, ființa și puterea”; și astfel de iubire nu va aștepta porunci, ci va cere serviciu, zicând: „Doamne, ce vrei să fac?” La prima venire toți „israeliții adevărați” credincioși -- simbolizați prin leviți -- au avut această consacrare inițială și acestora le-a făcut Domnul chemarea evanghelică specială, să se consacre spre moarte, să-și sacrifice interesele pământești pentru cele cerești, să se conformeze ca urmași în urmele lui Isus, Căpetenia Mântuirii noastre, pe calea îngustă a gloriei, onoarei și nemuririi. Aceștia care au ascultat invitația au fost acceptați ca preoți, membri ai corpului Marelui Preot al Mărturisirii noastre, „fii ai lui Dumnezeu”. Ioan 1:12.

((125))

De-a lungul Veacului Evanghelic se procedează după același plan: consacrarea spre ascultare și dreptate -- ca leviți antitipici; apoi constatarea că dreptatea înseamnă iubire supremă față de Dumnezeu și dorință de a cunoaște și a face voia Lui; apoi, mai târziu, înțelegerea că acum toată creația este atât de degradată, deformată și lipsită de armonie cu Dumnezeu, încât armonia cu El înseamnă dezarmonie cu toată nedreptatea din carnea noastră și a altora; apoi o privire la Domnul și un apel către El pentru a afla de ce ne-a chemat și ne-a acceptat consacrarea și totuși după cum se vede n-a făcut posibil acest lucru decât prin sacrificiu de sine. Ca răspuns la acest apel Domnul ne învață că „voi ați fost chemați la o singură nădejde a chemării voastre” (Efes. 4:4) și chemarea este la moștenire împreună cu Domnul nostru în gloria, onoarea și nemurirea Împărăției (Luca 12:32; Rom. 2:7), iar calea este îngustă și grea pentru că suportarea cu succes a acestor probe este indispensabilă pentru cei pe care El vrea să-i onoreze astfel (Mat. 7:14; Rom. 8:17). Când am auzit chemarea lui Dumnezeu prin apostol, „Vă îndemn, dar, fraților . . . să aduceți trupurile voastre ca o jertfă vie, sfântă, plăcută lui Dumnezeu; aceasta este slujirea voastră înțeleaptă”, am acceptat această chemare și ne-am consacrat până la moarte, atunci am fost socotiți preoți -- din „Preoțimea Împărătească”, membri ai Marelui Preot al mărturisirii (sau rânduielii) noastre Isus Cristos -- Creaturi Noi.

Astfel de credincioși care, după ce au ajuns să-și dea seama că „scopul poruncii este dragostea care vine dintr-o inimă curată”, refuză să meargă mai departe spre acel scop, refuză să accepte chemarea spre sacrificiu și astfel refuză să se supună obiectivului lui Dumnezeu în îndreptățirea lor socotită, nu fac legământul de supunere la dreptate din cauza îngustimii căii, și astfel refuză „singura nădejde a chemării”. Oare aceștia nu „primesc în zadar harul lui Dumnezeu (îndreptățirea socotită la viață)”? Privind în urmă spre vrednicii din vechime și văzând cât de mult i-a costat ca să obțină „mărturie prin credință” și să-I fie „plăcuți lui Dumnezeu”, și astfel să-și mențină îndreptățirea la tovărășie (Evr. 11:5, 32-39), putem oare aștepta ca îndreptățirea la viață acordată în timpul acestui Veac Evanghelic celor care devin leviți antitipici să poată fi ((126)) menținută printr-un grad mai mic de loialitate a inimii față de Domnul și față de dreptate? În mod sigur trebuie să tragem concluzia că acei credincioși îndreptățiți de probă (leviții antitipici) care atunci când „fac socoteala cheltuielilor” uceniciei (Luca 14:27, 28) spre care duce consacrarea pe care ei deja au făcut-o, și care apoi nu exercită credință în ajutorul promis al Domnului și refuză sau neglijează să meargă mai departe pentru a face „serviciul lor înțelept”, prin completarea consacrării lor -- chiar până la moarte -- au fost favorizați de Domnul în zadar. Desigur că ei nu pot fi considerați ca având de fapt îndreptățire la viață, sau nici chiar îndreptățire la tovărășie specială cu Dumnezeu; astfel ei cad de la poziția favorizată a leviților antitipici și nu mai trebuie să fie socotiți astfel.

Dar printre cei care apreciază favoarea lui Dumnezeu și ale căror inimi răspund cu loialitate la privilegiile deplinei consacrări și ale „slujirii lor înțelepte”, și care fac legământul de ascultare față de Dumnezeu și față de dreptate chiar până la moarte, sunt aceste două clase:

1) Acei leviți antitipici care cu bucurie „își dau viața ” voluntar, căutând căi și mijloace de a servi pe Domnul, pe frați și Adevărul, și socotind ca o plăcere și o cinste să sacrifice astfel confortul pământesc, comoditățile, timpul, influența, mijloacele și tot ce formează viața prezentă. Acești sacrificatori voioși, de bună voie, preoții antitipici care în curând vor fi glorificați și împreună cu Domnul lor vor constitui „Preoțimea Împărătească”, cei ale căror sacrificii fiind atunci complete nu vor mai fi simbolizați prin Aaron și prin fiii lui făcând sacrificii pentru popor, ci prin Melhisedec -- preot pe tronul său -- distribuind lumii în timpul Mileniului binecuvântările asigurate prin „jertfele mai bune” în timpul Zilei de Ispășire antitipică -- acest Veac Evanghelic.

2) O altă clasă de credincioși în inimă răspund cu loialitate și consacră voios Domnului și „slujirii înțelepte” tot ce au, demonstrându-și astfel vrednicia de a fi printre leviții antitipici, fiindcă ei nu primesc în zadar harul lui Dumnezeu. Dar, vai, deși ei răspund chemării și astfel intră în „singura nădejde a chemării noastre” și în toate privilegiile celor aleși, totuși ((127)) iubirea și zelul lor nu sunt așa încât să-i îmboldească spre a face sacrificiul pe care s-au angajat prin legământ să-l facă. Aceștia, deoarece iubirea și credința lor nu sunt destul de intense, nu reușesc să-și pună sau să-și țină jertfele pe altar; ca atare ei nu pot fi socotiți în „asemănarea” deplină a Marelui nostru Preot, care a fost bucuros să facă voia Tatălui; nu reușesc să învingă și de aceea nu pot fi socotiți printre „învingătorii” care vor avea parte cu Domnul lor în Împărăția cerească în calitate de membri ai „Preoțimii Împărătești”; nu reușesc să-și întărească chemarea și alegerea prin respectarea deplină a legământului lor.

Dar ce va fi cu aceștia? Au pierdut ei totul fiindcă alergând pentru premiu n-au reușit totuși să ajungă la proba de zel și iubire cerută pentru a-l putea câștiga? Nu, mulțumim lui Dumnezeu; chiar dacă sub probe hotărâtoare credința și zelul lor n-au fost găsite suficiente pentru a-i clasifica printre preoți, totuși faptul că au avut credință și zel suficiente pentru a se consacra spre moarte a demonstrat sinceritatea inimii lor ca leviți. Totuși, nu este destul că ei s-au consacrat pe deplin; trebuie să demonstreze că iubesc din inimă pe Domnul și nu s-ar lepăda de El cu nici un preț, chiar dacă nu sunt suficient de credincioși pentru a căuta să se sacrifice în serviciul Său. Care este proba care-i va confirma pe aceștia ca vrednici de partea leviților în Împărăție și cum se va aplica ea?

Ne-am referit deja la această „mulțime mare” a poporului Domnului consacrat cu adevărat, a cărei ilustrație este schițată în Apocalipsa 7:13-15. „Aceștia sunt cei care vin din necazul cel mare; ei și-au spălat hainele și le-au albit în sângele Mielului. De aceea ei sunt înaintea (și nu pe) scaunului de domnie al lui Dumnezeu și-I slujesc zi și noapte (continuu) în templul Său (Biserica). Cel care stă pe scaunul de domnie Își va întinde cortul peste ei” (îi va face asociații Săi și ai Miresei glorificate în condiția spirituală și în serviciile acesteia). „Fecioare nechibzuite!” Ei au lăsat să le scape ocazia de a deveni membri ai Miresei, dar sunt totuși fecioare, curați în intențiile inimii lor. Ei nu obțin premiul, dar câștigă mai târziu, prin încercări aspre, o parte la ospățul de nuntă cu Mirele și Mireasa ((128)) ca „fecioarele, însoțitoarele ei”; și ele vor fi aduse aproape, în fața împăratului. „Ele vor fi aduse în mijlocul bucuriei și veseliei și vor intra în palatul Împăratului” (Ps. 45:14, 15). Ca leviți ei n-au reușit să obțină premiul Preoțimii Împărătești, dar sunt totuși leviți și pot servi lui Dumnezeu în templul Său glorificat, Biserica, deși ei nu pot fi nici „stâlpi”, nici „pietre vii” în templul acela (Apoc. 3:12; 19:6, 7; Ps. 45:14, 15). Versetul care urmează după ultima referință ne atrage atenția asupra leviților antitipici de dinainte, cunoscuți Israelului după trup ca „părinți”, și ne asigură că ei vor fi răsplătiți prin aceea că vor fi puși „prinți în toată țara”.

În mod asemănător, cei trei fii ai lui Levi (Chehat, Gherșon și Merari) par să reprezinte patru clase. 1) Moise, Aaron și toată familia preoțească a lui Amram (fiul lui Chehat), ale căror corturi se aflau în fața (la răsăritul) Cortului Întâlnirii. Aceștia erau însărcinați pe deplin cu lucrurile religioase -- iar frații lor -- chiar toți leviții -- fiind ajutoarele sau servii lor onorați. 2) În partea de miazăzi erau așezate corturile familiei lui Chehat, rudele lor cele mai apropiate, iar aceștia aveau în sarcină cele mai sacre articole -- Altarele, Sfeșnicul, Masa și Chivotul. 3) În partea de miazănoapte a Cortului Întâlnirii erau așezate corturile familiei lui Merari, următoarea ca onoare a serviciului, având în grijă scândurile poleite cu aur, stâlpii, piedestalele etc. 4) În partea din spate erau așezate corturile familiei levitice a lui Gherșon, având în grijă cel mai puțin important dintre servicii -- transportul etc., al funiilor, al perdelelor dinafară, al porții etc.

Aceste diferite familii de leviți pot reprezenta în mod cuvenit patru clase diferite ale omenirii îndreptățite când reconcilierea va fi completă: sfinții, sau Preoțimea Împărătească, vrednicii din vechime, „mulțimea cea mare” și cei mântuiți din lume. Așa cum nu este ceva neobișnuit în privința tipurilor, numele par să fie semnificative. 1) Familia lui Amram, aleasă pentru a fi preoți: numele Amram înseamnă popor înalt sau înălțat. Ce nume potrivit pentru tipul „turmei mici” al cărei Cap este Cristos Isus! „Înălțat”, „înălțat foarte sus”, sunt declarațiile scripturale despre acești preoți. 2) Chehat înseamnă aliat, sau camarad. Din Familia lui Chehat au fost aleși fiii lui Amram ((129)) ca să fie o casă nouă de preoți. Familia levitică a lui Chehat ar putea de aceea reprezenta în mod potrivit pe vrednicii din vechime a căror credință, ascultare și loialitate față de Dumnezeu și a căror dispoziție de a suferi pentru dreptate au fost atât de deplin dovedite și cu care noi simțim o înrudire atât de strânsă. Ei au fost, într-adevăr, aliații Domnului și ai noștri; și în unele privințe vin în toate modurile mai aproape de Cristosul decât oricare alții. 3) Merari înseamnă amărăciune; prin urmare familia levitică a lui Merari ar părea să reprezinte „mulțimea cea mare” a concepuților de spirit care nu câștigă premiul Preoțimii Împărătești și sunt „mântuiți ca prin foc”, ajungând prin „mare strâmtorare” și prin experiențe amare la poziția de onoare și serviciu pe care o vor ocupa. 4) GherȘon înseamnă refugiat sau salvat; prin urmare, familia levitică a lui Gherșon ar putea să reprezinte bine omenirea salvată, care vor fi cu toții refugiați, sprijiniți și eliberați, salvați de orbirea și robia lui Satan.

Astfel deci, primii în ordine și în rang printre acești leviți antitipici, sau acești îndreptățiți, vor fi Preoțimea Împărătească, în a cărei grijă va fi încredințată Împărăția Milenară și toate interesele ei. La dreapta lor vor fi cei mai aleși dintre rude -- vrednicii din vechime -- pe care ei îi vor face „prinți în toată țara”. Apoi la stânga vor fi frații lor credincioși din Mulțimea cea Mare*. Iar cei mai din urmă dintre toți vor fi cei salvați din păcat și moarte în timpul Mileniului, a căror loialitate va fi complet dovedită în marea încercare cu care se va încheia Veacul Milenar. Apoc. 20:7-9.

*Gândul de mai târziu al autorului este că anumite scripturi par să învețe că Vrednicii din Vechime nu vor fi înainte, ci vor fi mai jos decât Mulțimea cea Mare în timpul Mileniului, însă ei vor fi primiți la natură spirituală și la onoruri mai înalte la încheierea ei.

Toate aceste clase de leviți vor fi din aceia care au fost încercați și au rezistat la probele de loialitate a inimii. Aceasta însă nu implică faptul că cei îndreptățiți acum prin credință, în sens de probă, și care neglijează sau refuză să meargă mai departe și să îndeplinească scopul poruncii -- iubirea din inimă curată -- și care, prin urmare, primesc harul lui Dumnezeu în ((130)) zadar, nu vor mai avea altă ocazie. Dacă atunci când „își fac socoteala cheltuielilor” pentru participare la serviciul preoțesc de jertfire ei refuză oferta, felul lor de a estima „slujirea înțeleaptă” a lui Dumnezeu nu este desigur de lăudat și de răsplătit, dar nici lipsa lor de înțelepciune n-ar merita pedeapsă pe drept; altfel chemarea la glorie, onoare și nemurire n-ar fi prin har, ci din necesitate -- n-ar fi o invitație, ci o poruncă -- n-ar fi un sacrificiu, ci o obligație. Pierderea sau anularea îndreptățirii lor îi lasă totuși ca parte a lumii răscumpărate, întocmai cum erau înainte de a accepta pe Cristos prin credință, cu excepția faptului că prin creșterea cunoștinței le crește și responsabilitatea de a face ceea ce este drept. Cu alte cuvinte, încercarea de viață sau moarte veșnică în prezent include numai pe aceia care de bună voie se consacră pe deplin Domnului chiar „până la moarte”. Restul rasei nu este încă în judecată de viață sau moarte veșnică și nu va fi până când Împărăția Milenară va fi fost stabilită. Între timp însă, fiecare persoană din lume, în măsura luminii pe care o are, fie își zidește, fie își distruge caracterul, făcându-și astfel condițiile din Mileniu și perspectivele vieții veșnice fie mai bune, fie mai rele, conform ascultării sau nesocotirii cunoștinței și conștiinței sale.

Cu cei deplin consacrați însă chestiunea stă diferit. Prin consacrarea lor mai deplină, până la moarte, ei renunță complet la viața lor pământească, schimbând-o cu cea spirituală, care va fi a lor dacă sunt credincioși până la moarte -- dar nu altfel. Pentru aceștia, deci, neloialitatea înseamnă moarte -- veșnică; tot așa cum va fi și pentru cei necredincioși din lume la încheierea Mileniului.

Nici unul dintre leviți n-a avut vreo moștenire în țara Canaanului. Acest lucru este semnificativ pentru faptul că după ce și-au consacrat totul Domnului, și în inimă fiind pe deplin în armonie cu dreptatea Sa, nu condițiile imperfecte din timpul prezent de păcat sunt moștenirea lor. Canaanul a reprezentat condiția conflictuală a stării de încercare; cucerirea vrăjmașilor, învingerea relelor etc., în special în timpul Mileniului; dar Dumnezeu a prevăzut o moștenire mai bună, fără păcat și perfectă, pentru toți cei pe care El îi îndreptățește pe deplin ca leviți antitipici. Primii care vor intra în această moștenire mai ((131)) bună vor fi Preoții, care vor constitui Întâia Înviere și vor fi desăvârșiți la natura divină; vor urma apoi „Vrednicii din Vechime” și vor intra în moștenirea perfectă prin înviere ca ființe umane perfecte*; „Mulțimea cea Mare” va fi următoarea la rând și va fi desăvârșită pe plan spiritual; iar ultima de tot, clasa Gherșon, educată, ridicată și încercată în timpul Mileniului, va întra în moștenire printr-o înviere treptată, sau printr-o ridicare treptată din moarte la viață, care va fi atinsă complet la încheierea Mileniului.

*Vezi nota de subsol, pag. 129

După cum numai acei credincioși care au făcut o consacrare completă -- chiar „până la moarte”-- sunt concepuți de Spiritul sfânt și sunt socotiți membri ai Marelui Preot, tot așa au ilustrat și tipurile; căci din uleiul sfânt de ungere, tipic pentru Spiritul sfânt, n-au primit toți leviții, ci numai sacrificatorii, preoții. Toți aceștia au fost stropiți cu ulei amestecat cu sânge, pentru a arăta că Spiritul sfânt acordat membrilor lui Cristos le este dat numai în virtutea vărsării sângelui: (1) a sacrificiului lui Isus Cristos pentru ei, îndreptățindu-i; și (2) a garanției lor de a se jertfi împreună cu Cristos -- dându-și viața în serviciul Lui. Exod. 29:21.

Ungerea Marelui Preot a fost o chestiune diferită și a reprezentat unitatea, solidaritatea Bisericii alese; deoarece această ungere a venit numai asupra celui care urma să oficieze ca mare preot -- la început numai asupra lui Aaron; dar asupra fiilor lui pe măsură ce fiecare urma în funcția de preot principal „ca să-Mi facă slujba de preot” (Exod. 28:41; 40:13, 15). Cristos Isus Domnul nostru, în calitate de Cap al Bisericii, corpul Său, a fost „uns cu un untdelemn de bucurie (Spiritul sfânt) mai presus de însoțitorii Săi” (cap peste însoțitorii) sau comoștenitorii Săi, membrii subordonați ai „Preoțimii Împărătești”. Tot uleiul a fost turnat asupra Lui și „Noi toți am primit din plinătatea (abundența) Lui și har după har”. A fost un „dar de nespus” faptul că noi am fost iertați și îndreptățiți prin meritul jertfei Sale; da, este aproape de necrezut ca noi să fim chemați a fi moștenitori cu El în Împărăție, să ni se „pecetluiască” ((132)) consacrarea prin stropirea sângelui și uleiului și să venim sub ungerea Capului nostru.

Profetul David a fost îndrumat de Domnul ca să ne dea o descriere a Ungerii și cum tot uleiul a fost turnat pe Capul nostru și de la El trebuie să curgă în jos până la noi (Ps. 133:1-3; 45:7; Luca 4:18). Membrii Bisericii sunt „frații” al căror spirit îi îndeamnă să „locuiască împreună în unitate”. Toți cei care sunt una cu Capul trebuie să fie în armonie cu membrii-tovarăși ai corpului Său, Biserica -- și ei primesc din Spiritul sfânt al Ungerii numai cu măsură*. Acest ulei sfânt al ungerii a reprezentat Spiritul sfânt și iluminarea pe care el o dă tuturor acelora pe care Dumnezeu îi acceptă ca membri de probă ai acestei Preoțimi Împărătești, Noua Creație, fiecare din aceștia fiind „pecetluiți”, sau marcați, sau indicați de Spiritul sfânt dat lor, după cum s-a arătat deja**.

*Vol. V, cap. 9

**Ibidem

Toți cei care sunt astfel marcați cu Spiritul sfânt ca membri în devenire ai Noii Creații sunt asigurați de Domnul: „Ei nu sunt din lume, după cum nici Eu nu sunt din lume”. „Eu v-am ales pe voi (din lume) și v-am rânduit să mergeți și să aduceți roadă și roada voastră să rămână.” „Dacă ați fi din lume, lumea ar iubi ce este al ei; dar, pentru că nu sunteți din lume și pentru că Eu v-am ales din mijlocul lumii, de aceea lumea vă urăște” (Ioan 15:16, 19; 17:16). Chiar dacă aceste semne ale sfințirii pot fi într-o anumită măsură discernute de lume, nu trebuie totuși să așteptăm ca ele să atragă admirația sau aprobarea lumii, ci mai degrabă lumea va considera aceste dovezi ale Spiritului sfânt la Noua Creație ca dovezi de slăbiciune și pasivitate. Lumea apreciază și aprobă ceea ce ea ar defini o viață viguroasă și încordată -- nu prea dreaptă. Domnul nostru ne explică de ce lumea nu va aproba pe urmașii Săi; anume, fiindcă întunericul urăște lumina -- fiindcă standardul Preoțimii Împărătești pentru gând, cuvânt și acțiune va fi mai înalt decât standardul lumii în general, și ca atare va părea să ((133)) condamne mai mult sau mai puțin calea ei. Lumea dorește mai degrabă să fie aprobată, să fie măgulită; și orice aruncă în vreun grad dezaprobare asupra ei, este în acea măsură evitat, dacă nu chiar respins. Această dezaprobare din partea celor înțelepți în felul lumii din creștinătate constituie o parte din încercările Preoțimii Împărătești; și dacă consacrarea lor nu este foarte zeloasă, așa le va lipsi părtășia lumii și așa vor tânji după aprobarea ei, încât nu vor duce la îndeplinire în spiritul cuvenit sacrificarea intereselor pământești pe care au întreprins-o -- nu vor fi preoți; ca atare nu vor fi din Noua Creație. Cu toate acestea, datorită bunelor lor intenții, Domnul poate să-i aducă prin încercări de foc, pentru nimicirea cărnii pe care ei n-au avut zelul s-o sacrifice: astfel ei pot fi socotiți vrednici de o parte în binecuvântările și răsplățile Marii Mulțimi care va ieși din marea strâmtorare ca să servească în fața tronului, pe care va ședea turma mică împreună cu Domnul.

Sfințirea are nu numai două părți, adică partea omului, de consacrare deplină, și partea lui Dumnezeu, de acceptare deplină, ci are pe lângă acestea și un element de progres. Consacrarea noastră Domnului, în timp ce trebuie să fie sinceră și întreagă pentru a fi acceptată de El, este totuși însoțită de relativ puțină cunoștință și experiență; noi trebuie, prin urmare, să creștem zilnic în sfințire, pe măsură ce creștem în cunoștință. Inimile noastre au fost umplute la început, scoțând afară toată îndărătnicia, dar capacitatea inimilor noastre a fost mică; pe măsură ce cresc, pe măsură ce se lărgesc, sfințirea trebuie să țină pasul, umplând fiecare parte; astfel apostolul îndeamnă, „fiți plini de Duh” și „dragostea lui Dumnezeu să fie turnată din belșug în inimile voastre și să crească tot mai mult”. Pregătirea făcută pentru această lărgire a inimilor noastre este exprimată în cuvintele din rugăciunea Răscumpărătorului nostru pentru noi: „Sfințește-i prin adevărul Tău; Cuvântul Tău este adevărul”. Ioan 17:17.

Cuvântul sau mesajul lui Dumnezeu, „înțelepciunea” lui Dumnezeu prin Cristos a început să manifeste față de noi favoare divină și ne-a condus pas cu pas până la punctul ((134)) consacrării; și acum același Cuvânt sau mesaj al lui Dumnezeu prin Cristos ne va lărgi inimile și le va umple. Dar, deși Îi revine lui Dumnezeu să ne dea adevărul care trebuie să ne umple și să ne sfințească, nouă ne revine să manifestăm acea stare consacrată a inimii în care vom flămânzi și vom înseta după acest adevăr sfințitor -- ne vom hrăni cu el zilnic și astfel ne vom putea întări în Domnul și în puterea tăriei Lui. Nu este suficient ca noi să ne consacrăm Domnului; El nu dorește numai candidați la Noua Creație. Aceștia trebuie să fie antrenați, disciplinați și încercați pentru a produce și dezvolta diferitele trăsături ale caracterului, și fiecare trăsătură să fie supusă unei probe amănunțite de loialiate față de Dumnezeu, astfel să existe asigurarea că, fiind probate și încercate în toate punctele, aceste Noi Creaturi vor fi găsite credincioase față de Cel care le-a „chemat”, și astfel să fie socotite vrednice de a intra în bucuriile glorioase ale Domnului lor prin participare la Întâia Înviere.

După cum această îndreptățire la tovărășie a adus pace cu Dumnezeu, tot așa acest pas următor, de consacrare deplină Domnului a fiecărui interes și afacere a vieții, a fiecărei speranțe și ambiții, schimbând speranțele, ambițiile și binecuvântările pământești cu cele cerești oferite Noii Creații, aduce o ușurare mare și minunată, o mare odihnă a inimii, pe măsură ce înțelegem tot mai mult și ne însușim făgăduințele nespus de mari și scumpe făcute de Dumnezeu Noii Creații. Aceste făgăduințe se cuprind pe scurt în aceea că „toate lucrurile lucrează împreună spre binele celor care iubesc pe Dumnezeu, al celor care sunt chemați după planul Său” (Rom. 8:28). Aceasta este a Doua Binecuvântare în sensul adevărat al expresiei. Ea însă nu este însoțită de manifestări exterioare ale cărnii, ci ne introduce inima într-o odihnă profundă, într-o încredere deplină în Dumnezeu, și permite o aplicare zeloasă la noi înșine a făgăduințelor nespus de mari și scumpe din Scripturi.

Datorită diferențelor de temperament, în mod necesar vor fi diferențe în experiența legată de această deplină consacrare. ((135)) Pentru unii, o deplină predare Domnului și o înțelegere a grijii Sale speciale față de ei ca membri ai viitoarei Biserici alese va aduce numai o pace satisfăcătoare, o odihnă a inimii, în timp ce pentru alții, de o natură mai exuberantă, va aduce o efervescență a bucuriei, laudei și jubilării. Să nu uităm aceste diferențe de temperament natural și să compătimim cu aceia ale căror experiențe diferă de ale noastre, aducându-ne aminte că și printre cei doisprezece apostoli s-au manifestat diferențe similare; că unii -- în special Petru, Iacov și Ioan -- au fost mai demonstrativi decât ceilalți în privința tuturor experiențelor lor -- inclusiv cele de la Cincizecime. Frații cu o dispoziție mai exuberantă și mai efervescentă să învețe moderația pe care apostolul a poruncit-o; iar frații care prin natură sunt prea reci și prozaici să se roage și să caute o mai mare apreciere și o mai mare libertate în vestirea virtuților Celui care ne-a chemat din întuneric la lumina Sa minunată. Să nu uităm că Iacov și Ioan, doi dintre cei preaiubiți de Domnul, numiți „fiii tunetului” datorită zelului și impetuozității lor, au avut nevoie, cel puțin cu o ocazie, de prevenire și corectare pe linia aceasta -- pentru a li se aminti de ce spirit erau însuflețiți (Luca 9:54, 55). Apostolul Petru, un alt preaiubit și zelos, pe de o parte a fost binecuvântat pentru recunoașterea promptă a lui Mesia; totuși, cu altă ocazie a fost mustrat ca împotrivitor, din cauza zelului său condus greșit. Cu toate acestea, Domnul a arătat clar aprecierea Sa pentru temperamentul cald, arzător al acestor trei, prin faptul că ei au fost tovarășii Săi apropiați, singurii pe care i-a luat pe Muntele Schimbării la Față și în încăperea unde zăcea tânăra, fiica lui Iair, pe care Domnul nostru a trezit-o din somnul morții; și ei au fost, de asemenea, tovarășii Săi speciali, puțin mai aproape decât ceilalți, în grădina Ghetsimani. Din aceasta, lecția pentru noi este că zelul este plăcut Domnului și înseamnă apropiere de El; dar acesta trebuie să aibă totdeauna reverență față de Cap și să fie condus de Cuvântul și Spiritul Său.

((136))

Sfințenia nu înseamnă perfecțiune umană, după cum în mod greșit au înțeles unii; ea nu schimbă calitatea sau ordinea creierului nostru, nici nu îndepărtează în mod miraculos neajunsurile corpului nostru. Ea este o consacrare sau o devotare a voinței, care prin Cristos este acceptată de Domnul ca perfectă: este o consacrare a corpului spre sacrificiu -- chiar „până la moarte” -- iar corpul, după cum am văzut, prin îndreptățirea prin credință nu este făcut în realitate perfect, ci numai socotit perfect conform voinței noastre, inimii noastre, intenției noastre. Voința cea nouă, după cum îndeamnă apostolul, trebuie să caute să aducă fiecare putere, fiecare talent, fiecare ocazie a corpului său în acord deplin cu Domnul și să caute a exercita o influență în aceeași direcție asupra tuturor oamenilor cu care vine în contact. Aceasta nu va însemna că în cei câțiva ani -- cinci, zece, douăzeci, cincizeci -- ai vieții prezente, va putea să-și aducă bietul corp imperfect (sau corpurile imperfecte ale altora, al său fiind un exemplu) la perfecțiune. Dimpotrivă, în legătură cu Biserica apostolul ne asigură că în moarte el este „semănat în putrezire . . . semănat în slăbiciune . . . semănat în necinste . . . semănat un trup (imperfect) natural”; și numai când la Înviere ni se vor da corpuri noi, puternice, perfecte, glorioase, nemuritoare, de cinste, vom ajunge la perfecțiunea pe care o căutăm și pe care, așa cum promite Domnul, o vom avea în cele din urmă, dacă noi în timpul prezent de slăbiciune și imperfecțiune ne manifestăm față de El loialitatea inimii.

Totuși, loialitatea inimii față de Domnul va însemna efort continuu de a ne aduce toată conduita vieții, da, fiecare gând și intenție a inimii, în supunere față de voința divină (Evr. 4:12). Aceasta este prima noastră datorie, datoria noastră continuă, și va fi sfârșitul datoriei noastre pentru că „Aceasta este voia lui Dumnezeu, sfințirea voastră”. „Fiți sfinți, căci Eu (Domnul) sunt sfânt” (1 Tes. 4:3; 1 Pet. 1:16). Sfințenia absolută trebuie să fie standardul pe care mintea noastră îl poate susține deplin și bucuros și poate trăi la înălțimea lui, dar la care noi în realitate și din punct de vedere fizic nu vom putea ajunge niciodată, atâta vreme cât suntem supuși slăbiciunilor naturii noastre decăzute și atacurilor din partea lumii și a ((137)) Adversarului. Dar zi de zi, pe măsură ce suntem „învățați de Dumnezeu”, pe măsură ce ajungem la o cunoștință mai deplină a caracterului Său glorios și pe măsură ce aprecierea lui ne umple tot mai mult inimile, Mintea cea Nouă va câștiga tot mai multă influență, tărie, putere asupra slăbiciunilor cărnii, oricare ar fi ele -- și aceste slăbiciuni diferă la diferiții membri ai corpului.

Sfințirea adevărată a inimii pentru Domnul va însemna sârguință în serviciul Său; va însemna vestirea veștilor bune altora; va însemna zidirea reciprocă în cea mai sfântă credință; va însemna să facem bine tuturor oamenilor după cum avem ocazia și în special casei credinței; va însemna că în aceste diferite moduri noi ne vom da viețile consacrate Domnului pentru frați (1 Ioan 3:16), zi după zi, ocazie după ocazie, așa cum ele vor veni; va însemna că iubirea noastră pentru Domnul, pentru frați, pentru familiile noastre și compătimitor pentru lume ne va umple tot mai mult inimile, pe măsură ce vom crește în har, cunoștință și supunere față de Cuvântul și exemplul divin. Totuși, toate aceste exercitări ale forțelor noastre pentru alții sunt numai atâtea moduri în care prin providențele Domnului se poate îndeplini propria noastră sfințire. După cum fierul ascute fierul, tot așa forțele noastre în folosul altora ne aduc nouă binecuvântări. Mai mult, în timp ce noi trebuie să ne apropiem tot mai mult de marea condiție a iubirii aproapelui cum ne iubim pe noi înșine -- în special casa credinței -- totuși resortul din spatele acesteia trebuie să fie iubirea supremă pentru Creatorul și Răscumpărătorul nostru, și dorința noastră de a fi și de a face ce I-ar plăcea Lui. Sfințirea noastră, prin urmare, trebuie să fie în primul rând pentru Dumnezeu și să afecteze în primul rând inima și voința noastră, și, ca rezultat al unei astfel de devotări lui Dumnezeu, ea să-și găsească exercitarea în interesul fraților și al tuturor oamenilor.

Sfințiți prin Adevăr

Din cele precedente este evident că sfințirea pe care o dorește Dumnezeu -- sfințirea esențială pentru obținerea unui loc în Noua Creație -- nu va fi posibilă pentru alții decât pentru ((138)) aceia care sunt în școala lui Cristos și care învață de la El -- care sunt „sfințiți prin adevăr”. Eroarea nu va sfinți, și nici ignoranța. Mai mult, nu trebuie să facem greșeala de a presupune că orice adevăr tinde spre sfințire; dimpotrivă, deși adevărul în general este admirabil pentru toți cei care-l iubesc și care în mod corespunzător urăsc eroarea, cuvântul Domnului nostru pentru acest lucru este că numai „adevărul Tău” este cel care sfințește. Vedem toată lumea civilizată alergând ostentativ, urmărindu-se unul pe altul și luptându-se pentru adevăr. Geologii au o parte din teren, astronomii alta, chimiștii alta, medicii alta, oamenii de stat alta etc.; dar noi nu găsim că aceste diferite ramuri ale căutării adevărului conduc spre sfințire. Dimpotrivă, găsim că de regulă ele conduc în direcție opusă; și că aceasta este în acord cu declarația apostolului, că „lumea cu înțelepciunea ei n-a cunoscut pe Dumnezeu” (1 Cor. 1:21). Faptul este că în cei câțiva ani scurți ai vieții prezente și în starea noastră prezentă imperfectă, decăzută, degradată, capacitatea noastră este cu totul prea mică să merite a încerca să asimilăm întreg domeniul adevărului asupra fiecărui subiect; ca atare, vedem că oamenii din lume care au succes sunt specialiști. Celui care-și devotează atenția astronomiei nu-i va ajunge timpul pentru a-și meține poziția -- nu va avea timp de geologie, sau chimie, sau botanică, sau medicină, sau de cea mai înaltă dintre toate științele, „adevărul Tău” -- planul divin al veacurilor. În vederea acestui fapt, apostolul, care el însuși a fost un om educat pe vremea sa, îl sfătuiește pe Timotei să se „ferească de filosofiile omenești” (teorii și științe) pe nedrept numite științe. Cuvântul știință înseamnă adevăr, și apostolul, putem fi siguri, n-a vrut să conteste sinceritatea oamenilor de știință din zilele lui, nici să sugereze că aceștia erau în mod intenționat falsificatori; dar cuvintele lui ne dau ideea, pe care mersul științei o atestă pe deplin, că deși este ceva adevăr legat de toate aceste științe, totuși teoriile omenești numite științe nu sunt adevăr -- nu sunt absolut corecte. Ele sunt numai cele mai bune presupuneri pe care cei mai atenți ((139)) cercetători din aceste domenii de studiu au putut să le prezinte; iar acestea -- după cum arată clar istoria -- din timp în timp se contrazic unele pe altele. După cum oamenii de știință de acum cincizeci de ani au respins știința de dinainte, tot așa deducțiile și metodele de raționament ale acestora au fost la rândul lor respinse de oamenii de știință de astăzi.

Apostolul Pavel a fost nu numai un om înțelept și deplin consacrat, precum și un membru al Preoțimii Împărătești mai competent din punct de vedere natural decât semenii lui să alerge bine în urmele Marelui Preot, dar, pe lângă aceasta, ca unul dintre cei „doisprezece apostoli ai Mielului” aleși, care a luat locul lui Iuda, el a fost un subiect al îndrumării divine -- în special în privința învățăturilor sale -- desemnat de Domnul ca să fie un instructor pentru casa credinței de-a lungul întregului Veac Evanghelic. Cuvintele unui asemenea model nobil de credință, precum și exemplu de consacrare, trebuie să aibă greutate pentru noi în studierea căii pe care am intrat, ca membri consacrați și acceptați ai Preoțimii Împărătești. El ne îndeamnă să punem deoparte orice greutate și orice păcat care așa de lesne ne înfășoară și să alergăm cu răbdare alergarea care ne stă în față, privind la Isus, autorul credinței noastre, până când El va fi și desăvârșitorul ei (Evr. 12:2). Ca un îndemn, el ne pune în față experiențele sale, zicând, „una fac”. Am aflat că deplina mea consacrare față de Domnul nu-mi va permite răspândirea talentelor în toate direcțiile, nici chiar pentru studierea oricărui adevăr. Adevărul revelației lui Dumnezeu intrându-mi în inimă și îndrumându-mi tot mai mult talentele deja sfințite și consacrate, mi-a arătat clar că dacă vreau să câștig marele premiu trebuie să-i dau toată atenția, întocmai cum cei care caută premii pământești dau toată atenția acestui scop. „Una fac: uitând ce este în urma mea (uitând fostele mele ambiții ca student, fostele mele speranțe ca cetățean roman și om cu educație peste cea medie; uitând amăgirile diferitelor științe și laurii pe care ele îi oferă celor care aleargă pe căile lor) și aruncându-mă spre ce este înainte (ținându-mi ochiul ((140)) credinței, speranței, iubirii și devotării fixat pe marea ofertă a moștenirii împreună cu Domnul meu în natura divină și în marea lucrare a Împărăției pentru binecuvântarea lumii), alerg spre țintă, pentru premiul chemării cerești.” Filip. 3:13, 14.

Emoția nu înseamnă sfințire

Printre creștini există multă confuzie de gândire în privința mărturiilor sau dovezilor acceptării Domnului, acordate sacrificatorilor credincioși din acest veac. Unii în mod greșit așteaptă o manifestare exterioară, asemenea celei acordate Bisericii la începutul binecuvântărilor Cincizecimii*. Alții așteaptă senzații interioare de bucurie, senzații care dacă nu se împlinesc produc dezamăgire și o viață întreagă de îndoială în ceea ce privește acceptarea lor de către Domnul. Așteptările lor sunt zidite în mare măsură pe mărturiile fraților care au avut experiența unei asemenea exuberanțe. Este important, prin urmare, ca toți să afle că nicăieri Scripturile nu ne îndreptățesc la asemenea așteptări: că noi „suntem chemați la o singură nădejde a chemării noastre”, și că aceleași făgăduințe ale iertării păcatelor trecute, ale zâmbetului feței Tatălui, ale favorii din partea Sa, care să ne ajute să alergăm și să ajungem la premiul pe care El ni-l oferă -- har îndestulător pentru orice timp de lipsă -- aparțin la fel tuturor celor care vin sub condițiile chemării. Poporul Domnului diferă totuși foarte mult în maniera în care ei primesc făgăduințele, pământești sau spirituale, de la om sau de la Dumnezeu. Unii sunt mai plini de viață și mai afectivi decât alții, și ca atare sunt mai demonstrativi atât în manieră cât și în cuvânt când descriu aceleași experiențe. Pe lângă aceasta, evident că procedurile Domnului față de copiii Săi variază într-o anumită măsură. Marele Cap al Bisericii, Domnul nostru Isus, când a avut treizeci de ani a făcut o consacrare deplină a tot ce avea, chiar până la moarte, spre a face voia Tatălui, și când a fost uns cu Spiritul sfânt fără măsură nu I s-au dat, după cum suntem informați, experiențe exuberante. Totuși, fără ((141)) îndoială că El a înțeles pe deplin că această cale a Sa era cea dreaptă și cuvenită; că Tatăl o aproba și că va avea binecuvântarea divină, oricare ar fi experiențele. Cu toate acestea, în loc să fie ridicat pe culmea bucuriei, Domnul nostru a fost dus de Spirit în pustie; și primele experiențe ca Nouă Creație concepută de Spirit au fost acelea de ispitire grea. Adversarului i s-a permis să-L asalteze, și el a căutat să-L miște de la devotamentul Său față de voința Tatălui, sugerându-I alte planuri și experiențe pentru îndeplinirea lucrării pe care venise s-o facă -- planuri care să nu-L implice în moarte de sacrificiu. Tot așa credem că este și cu unii dintre urmașii Domnului în momentul consacrării și un timp după aceea. Ei sunt asaltați de îndoieli și frică, de sugestii din partea Adversarului, punând sub semnul îndoielii iubirea sau înțelepciunea divină în necesitatea sacrificării de către noi a lucrurilor pământești. Să nu ne judecăm unul pe altul în asemenea lucruri, ci, dacă unul se poate bucura într-o exaltare a simțămintelor, toți ceilalți care în mod asemănător s-au consacrat să se bucure împreună cu el în experiența lui. Dacă un altul, după ce s-a consacrat, se află în încercare și este serios asaltat, ceilalți să fie compătimitori față de el și să se bucure de asemenea, dându-și seama cât de asemănătoare este experiența lui cu aceea a Conducătorului.

*Vezi Vol. V, cap. 9

Acei oameni dragi ai lui Dumnezeu, John și Charles Wesley, fără îndoială că au fost oameni consacrați; dar concepția lor despre rezultatele consacrării deși a făcut bine unora, totuși într-o măsură a dăunat altora, creând o așteptare nescripturală care n-a putut fi realizată de toți și, prin urmare, acestora le-a produs rău prin descurajare. Din partea lor a fost o mare greșeală a presupune și a învăța pe alții că consacrarea față de Domnul înseamnă în toate cazurile același grad de experiență exuberantă. Cei născuți din părinți creștini și crescuți sub influențele sfințitoare ale căminului creștin, instruiți în privința tuturor afacerilor vieții în acord cu credința părinților lor și cu instrucțiunile Cuvântului lui Dumnezeu, și care în aceste împrejurări au căutat întotdeauna să cunoască și să facă voința divină, să nu se aștepte ca, ajungând la anii puterii de a lua o hotărâre și făcând ((142)) individual o consacrare Domnului, să aibă aceeași bucurie debordantă pe care ar avea-o alții care fuseseră până atunci niște risipitori, necunoscuți, străini față de lucrurile sfinte.

Convertirea celor din urmă va însemna o schimbare radicală și o întoarcere către Dumnezeu a tuturor curentelor și forțelor vieții, care înainte fugeau de Dumnezeu și dădeau în păcat și egoism; dar cei dintâi, ale căror sentimente, reverență și devotament fuseseră din cea mai fragedă pruncie în mod cuvenit îndrumate de părinții evlavioși spre Domnul și spre dreptatea Sa, n-ar putea simți asemenea schimbare bruscă sau revoluție a sentimentelor și n-ar trebui să se aștepte la nimic de felul acesta. Aceștia ar trebui să-și dea seama că, în calitate de copii ai unor părinți credincioși, ei au fost sub favoarea divină până la vremea responsabilității personale, și că acceptarea lor la vremea aceea a însemnat o deplină aprobare a supunerii lor trecute față de Dumnezeu și o deplină consacrare a tuturor talentelor, puterilor și influențelor lor pentru Domnul, pentru adevărul și pentru poporul Său. Ei ar trebui să-și dea seama că această consacrare a lor a fost numai „slujirea lor înțeleaptă”; și ar trebui să fie instruiți din Cuvânt că, după ce astfel și-au prezentat pe deplin lui Dumnezeu umanitatea lor deja îndreptățită, ei pot acum să-și însușească într-un grad mai deplin decât înainte făgăduințele nespus de mari și scumpe ale Scripturii -- care aparțin numai celor consacrați și copiilor lor. Dacă, pe lângă aceasta, lor li se acordă o înțelegere mai clară a planului divin, sau chiar numai a începutului acestuia, ei să considere aceasta ca o dovadă a favorii divine față de ei în privința chemării de sus a acestui Veac Evanghelic și să se bucure de ea.

Expresia apostolului, „umblăm prin credință, și nu prin vedere”, este aplicabilă la întreaga Biserică a acestui Veac Evanghelic. Dorința Domnului este să ne dezvolte credința -- ca noi să învățăm să ne încredem în El și acolo unde nu-L putem discerne. În vederea acestui lucru, El lasă multe lucruri parțial ascunse vederii și judecății umane, cu intenția ca credința să se dezvolte într-o manieră și într-un grad care ar fi imposibile dacă s-ar da semne și minuni pentru simțurile noastre pământești. Ochii înțelegerii noastre trebuie să se ((143)) deschidă față de Dumnezeu prin promisiunile Cuvântului Său -- printr-o discernere și o înțelegere a adevărului -- ca să ne aducă bucuria credinței în lucrurile nevăzute încă și nerecunoscute de noi în mod natural.

Chiar și această deschidere a ochilor înțelegerii noastre este o chestiune treptată, după cum explică apostolul. El se roagă pentru cei care sunt deja în Biserica lui Dumnezeu, cărora li se adresează ca „sfinți” sau consacrați, pentru ca ochii înțelegerii lor să se deschidă, ca ei să poată înțelege împreună cu toți sfinții (cum alții nu pot înțelege) tot mai mult lungimea și lățimea, înălțimea și adâncimea cunoașterii și iubirii lui Dumnezeu. Acest gând, că binecuvântările spirituale ale Noii Creaturi, care urmează consacrării sale, nu sunt tangibile pentru simțurile sale pământești, ci numai pentru credința sa, este ilustrat în imaginile Cortului Întâlnirii -- vălul din afară al primei încăperi, „Sfânta”, ascunzând chiar și de leviți (tip al celor îndreptățiți) conținutul ei sacru, tipic pentru adevărurile mai adânci. Acelea ar putea fi cunoscute sau apreciate numai de către cei care au intrat în Sfânta, ca membri ai Preoțimii Împărătești*.

*Vezi Umbrele Cortului Întâlnirii privind sacrificiile mai bune, pag. 117.

Exuberanța sentimentelor pe care o au unii datorită temperamentului se pierde adeseori datorită aceluiași motiv; dar experiența, binecuvântarea și bucuria pe care le pot avea tot timpul, dacă ei continuă să rămână în Domnul, căutând să meargă în urmele Lui, sunt bucuriile credinței pe care norii pământești și necazurile nu le pot scădea intensitatea, și care, potrivit voinței divine, niciodată nu se vor întuneca în privința celor spirituale, decât poate pentru un moment, cum a fost în cazul Domnului nostru când a strigat pe cruce: „Dumnezeul Meu, Dumnezeul Meu, pentru ce M-ai părăsit!” Deoarece a fost necesar ca Învățătorul nostru, luând locul lui Adam cel condamnat, să guste toate experiențele lui Adam ca păcătos, El trebuia prin urmare să treacă prin aceste experiențe chiar dacă numai pentru un moment. Și cine poate spune că asemenea momente întunecate n-ar putea fi permise chiar pentru cei mai vrednici dintre urmașii Mielului? Totuși, asemenea experiențe desigur ((144)) că nu vor fi permise pentru mult timp, și sufletul care se va încrede în Domnul în momentul întunecat va fi din abundență răsplătit pentru exercitarea credinței și încrederii când norul va fi trecut și lumina soarelui prezenței Domnului va străluci iarăși.

O altă cauză de întuneric apreciabil este sugerată de poet în versurile:
„O! nori pământești să nu vină
De-ai servului Tău ochi să Te-ascundă.”

Norii care vin între copiii deplin consacrați ai lui Dumnezeu și Tatăl lor ceresc și Fratele lor mai mare sunt de obicei nori de proveniență pământească -- rezultatul permiterii ca dorințele să graviteze spre lucrurile pământești în loc să fie fixate pe cele de sus; rezultatul neglijării legământului de consacrare; al neglijării de a cheltui și a fi cheltuiți în serviciul Domnului; de a ne pune viața pentru frați sau a face bine tuturor oamenilor când avem ocazia. În asemenea împrejurări, ochii noștri depărtându-se de la Domnul și de la îndrumarea Sa, norii încep să se adune în grabă și curând lumina soarelui comuniunii, credinței, încrederii și speranței se întunecă apreciabil. Acesta este un timp de boală sufletească, neliniște. Domnul permite binevoitor asemenea suferință, dar nu ne separă de favoarea Sa. Ascunderea feței Sale de noi nu este decât ca să ne permită să ne dăm seama cât de singuratică și nesatisfăcătoare ar fi starea noastră dacă n-ar fi lumina soarelui prezenței Sale, care ne luminează calea și face ca toate poverile vieții să pară ușoare; așa cum poetul iarăși a exprimat acest lucru:
Mulțumit ca fața să-I privesc,
Tot ce-i al meu Îi dăruiesc;
Nici o schimbare de timp sau de loc,
Gândul să-mi schimbe acestea nu pot.
Dacă a Lui binecuvântată iubire aș avea
Palatul o jucărie mi s-ar părea;
Iar temnițele palate s-ar dovedi,
Dacă acolo Isus cu mine ar locui.

„El îți vindecă toate bolile tale”

„Binecuvântează, suflete al meu, pe Domnul și nu uita nici una din binefacerile Lui! El îți iartă toate fărădelegile tale; El îți vindecă toate bolile tale; El îți răscumpără viața din groapă; El te încununează cu bunătate și cu îndurări; El îți satură de bunătăți bătrânețea și te face să întinerești iarăși ca vulturul.” Ps. 103:2-5.

((145))

În timp ce Domnul permite să vină peste Noile Creaturi asemenea boli cum tocmai ne-am referit, El este gata să le vindece când ei vin în atitudinea de inimă cuvenită. Pentru asemenea boli sufletești -- asemenea slăbiciune -- Noua Creatură trebuie să se apropie de tronul harului ceresc, pentru ca viața spirituală, vitalitatea și sănătatea să se poată întoarce, în lumina favorii divine. Îndemnul apostolului este ca noi „să ne apropiem, deci, cu deplină încredere (curajos, încrezător) de scaunul harului, ca să căpătăm îndurare și să aflăm har, ca să avem ajutor la momentul potrivit” (Evr. 4:16). Toate Creaturile Noi au experiențe pe această linie; și aceia care sunt bine antrenați prin ele se întăresc tot mai mult în Domnul și în puterea tăriei Lui, așa încât chiar și poticnelile și slăbiciunile lor -- necesitatea lor de a cere ajutor și a se prinde prin credință de brațul Domnului -- sunt pentru ei mijloace de binecuvântare spirituală prin care cresc într-o manieră în care n-ar putea crește dacă ar fi eliberați de încercări și dificultăți, și dacă Domnul nu Și-ar retrage fața Sa strălucitoare din inimile lor când ei ar deveni reci sau supraîncărcați, sau neglijenți față de privilegiile lor spirituale. De fiecare dată când Noua Creatură găsește necesar să caute îndurare și ajutor i se amintește din nou de necesitatea operei de ispășire a Răscumpărătorului -- dându-și seama că sacrificiul lui Cristos a fost suficient nu numai pentru păcatele trecute -- pentru păcatul lui Adam și pentru neajunsurile noastre personale până la vremea când am venit la Tatăl prin meritul Fiului -- dar că, pe lângă aceasta, dreptatea Sa, prin unicul Său sacrificiu pentru toți, acoperă toate neajunsurile noastre, mintale, morale și fizice, care nu sunt voite, nu sunt făcute cu voia. Astfel Noii Creaturi i se aduce aminte continuu, toată rămânerea ei pe calea îngustă, că a fost cumpărată cu un preț, chiar sângele prețios al lui Cristos; iar experiențele ei, chiar în eșecuri, o atrag tot mai aproape de Domnul în aprecierea atât a operei Sale trecute ca Răscumpărător, cât și a operei Sale prezente ca Ajutor și Eliberator.

Multe Creaturi Noi însă n-au învățat cum să procedeze cu aceste boli sau îmbolnăviri sufletești și sunt înclinate mai degrabă să-și zică: „Iarăși am dat greș. Nu mă pot apropia de ((146)) tronul harului ceresc până când voi fi demonstrat Domnului bunele mele intenții câștigând o biruință”. Astfel ele amână ceea ce ar trebui să fie chiar prima lor procedură. Căutând să câștige victoria prin propria lor putere și având mintea chinuită de slăbiciunile lor anterioare, ei nu sunt în starea potrivită să „lupte lupta cea bună a credinței”, nici cu propria carne, nici cu Adversarul, și este destul de sigur că înfrângerea va veni; și cu ea va veni și o încetare treptată de a mai apela la Domnul și o supunere crescândă la norii ce intervin, care le ascund lumina soarelui favorii divine. Treptat ei ajung să socotească acești nori ca fiind inevitabili în cazul lor.

Tocmai calea opusă ar trebui urmată. De îndată ce eroarea în cuvânt, act sau faptă a fost recunoscută și lezarea adusă altuia a fost reparată pe cât posibil, trebuie căutat prompt tronul harului -- căutat în credință, fără a ne îndoi de ceva. Nu trebuie să gândim că Domnul nostru vrea să găsească ceva împotriva noastră și că este înclinat să ne judece aspru; dar, pe de altă parte, trebuie să reținem că bunătatea și îndurarea Sa sunt astfel încât L-au îndemnat să Se îngrijească de răscumpărare pe când eram noi încă păcătoși. Desigur, după ce am devenit copiii Săi și am fost concepuți de spirit și căutăm să umblăm în căile Lui -- după spirit, nu după carne -- oricât de șovăitoare ar fi chiar cele mai bune eforturi ale noastre, în asemenea împrejurări iubirea Lui trebuie să prisosească față de noi încă mai mult decât atunci când eram „copii ai mâniei ca și ceilalți”. Să nu uităm că așa cum un tată pământesc bun se îndură de copiii săi, tot așa Domnul se îndură de cei care-L respectă. Să ne gândim la cei mai buni prieteni pământești ai noștri și la simpatia, iubirea și compasiunea lor, și să facem o analogie; apoi să ne gândim că Dumnezeu va fi cu mult mai bun și mai credincios decât chiar cea mai bună dintre creaturile Sale. El solicită asemenea credință, asemenea încredere -- și o răsplătește. Toți cei care inițial au avut credință destulă ca să vină la Domnul, au credință destulă și să vină la El zi de zi cu încercările, greutățile și neajunsurile lor, dacă vreau. Dacă ((147)) îngăduie ca norii să se interpună și refuză invitația Cuvântului de a veni la tronul harului după pace și restabilirea armoniei, ei vor fi în final socotiți nevrednici de un loc printre clasa specială pe care Domnul o selecționează acum: „Tatăl caută astfel de adoratori” -- pe aceia care-L iubesc și se încred în El. „Fără credință este cu neputință să fim plăcuți Lui.” „Ceea ce câștigă biruința asupra lumii este credința noastră.” Ioan 4:23; Evr. 11:6; 1 Ioan 5:4.

Există desigur dificultăți pe cale, dar Domnul pune la dispoziție ajutoare și sfaturi necesare, atât prin Cuvântul Său, cât și prin acei frați pe care El „îi pune” în corp tocmai pentru acest scop (1 Cor. 12:18). Este un ajutor, de exemplu, să se vadă exact în ce constă eroarea căii la care ne-am referit -- să se vadă că neglijarea de a merge la tronul harului pentru a primi îndurare, până când putem duce ceva în mâini ca să ne îndreptățim, va arăta că nu apreciem pe deplin lecția importantă pe care Dumnezeu o dă de secole întregi, anume, că noi suntem cu toții imperfecți și nu putem face lucrurile pe care am vrea să le facem; de aceea a fost necesar ca Răscumpărătorul să vină pentru a ne ridica. Cel care umblă să se îndreptățească încearcă imposibilul, și cu cât învață mai repede acest lucru cu atât este mai bine. Socotelile noastre cu Domnul trebuie să fie făcute zi de zi; și dacă greutatea este una considerabilă sau numai una ușoară, iar inima celui deplin consacrat este foarte sensibilă și obișnuită a avea comuniune și părtășie continuă cu Domnul, acesta va afla o binecuvântare în a se retrage prompt la tronul harului, imediat ce se va ivi dificultatea, neașteptând nici chiar sfârșitul zilei. Dar desigur că nimic nu trebuie lăsat peste noapte, de vreme ce tronul harului este deschis pentru noi totdeauna; a neglija înseamnă a arăta o dispoziție contrară celor învățate de Cuvântul Domnului.

Dificultatea pe care o au unii este că, după ce vin la tronul harului, nu-și dau seama de binecuvântarea pe care o caută -- iertarea păcatelor și împăcarea cu Tatăl. Dificultatea lor poate fi una din trei: (1) Le-ar putea lipsi credința; și deoarece ((148)) felul de a proceda al Domnului în prezent este conform credinței, fără credință nu se poate obține nimic. „Facă-vi-se după credința voastră.” (2) Dificultatea lor poate fi aceea că n-au reparat greșeala pe care au făcut-o și pe care o mărturisesc; că n-au făcut reparare pentru lezarea făcută altuia; sau că, dacă încălcarea a fost împotriva Domnului, ei caută pace fără să I se mărturiseacă și să-I ceară iertare. (3) Nu în puține cazuri de acest fel pe care le-am observat, dificultatea a fost că aceia care mergeau în rugăciune nu făcuseră niciodată o consacrare cuvenită față de Domnul; ei căutau pacea și bucuria divină și lumina soarelui favorii -- căutând binecuvântările reprezentate prin lumina Sfeșnicului de Aur și prin Masa pentru Punerea Pâinii Înainte din Cortul Întâlnirii, în timp ce ei erau în realitate în afara acestor lucruri, în afara consacrării -- ca atare, în afara Preoțimii Împărătești -- fiind numai leviți care până aici primiseră în zadar harul sau privilegiul special al timpului prezent.

Remediul cuvenit pentru lipsa de credință ar fi cultivarea ei prin studierea Cuvântului lui Dumnezeu, gândindu-se la bunătatea Sa trecută și prezentă și străduindu-se să-și dea seama că El este îndurător, „nespus mai mult” decât am putea noi cere sau gândi. Remediul pentru cea de-a doua dificultate ar fi o cerere de iertare promptă, deplină, amănunțită, și, după cât este posibil, rezolvarea greșelii sau compensarea pentru daune, iar apoi întoarcerea la tronul harului în asigurare deplină a credinței. Remediul pentru a treia dificultate ar fi să se facă o deplină consacrare pe care Domnul o cere din partea tuturor celor care vreau să se bucure de privilegiile și aranjamentele speciale ale acestui Veac Evanghelic.

Încă o clasă de consacrați, dar bolnavi spiritual, trebuie luată în considerare. Aceștia, aparent îndreptățiți prin credință și sinceri în consacrarea lor, par să nu facă deloc progres sau să facă puțin progres în stăpânirea cărnii lor. De fapt, în unele împrejurări s-ar părea că credința lor în bunătatea și îndurarea lui Dumnezeu, care îndepărtează frânele temerii, i-a lăsat mai ((149)) expuși la ispite prin slăbiciunile cărnii decât erau la început -- când aveau mai puțină cunoștință de Domnul. Aceștia au experiențe foarte grele, nu numai pentru ei, ci și pentru toată casa credinței cu care ei vin în contact; viața lor pare să fie o succesiune de eșecuri și căințe, unele în privința dificultăților financiare, altele pe linia abaterilor morale și sociale.

Care este remediul pentru această stare de lucruri? Răspundem că ei trebuie să fie clar informați că Noua Creație nu va fi compusă din aceia care doar fac un legământ de negare de sine și sacrificiu de sine în lucrurile pământești, și de umblare nu după trup ci după Spirit, ci din aceia care, datorită credincioșiei în străduința voită de a ține acest legământ, vor fi socotiți biruitori de către Cel care citește inima. Ei trebuie să fie informați că metoda cuvenită de a proceda pentru toți consacrații este că, fiind făcuți liberi prin Fiul, ei trebuie să fie atât de nerăbdători să obțină toate binecuvântările legate de favoarea divină, încât ei în mod voluntar să devină robi -- impunându-și anumite restricții, limite, servitute, în privința cuvintelor lor, conduitei lor, gândurilor lor -- dorind serios de la Domnul în rugăciune ajutorul făgăduit de El, exprimat în cuvintele Sale către apostol: „Harul Meu îți este de ajuns; căci puterea Mea în slăbiciune se desăvârșește”. De fiecare dată când află că au păcătuit, trebuie nu numai să facă reparare celor lezați, dar și să-I mărturisească Domnului și să-I obțină iertarea prin credință -- trebuie să promită străduință mai mare pentru viitor și să mărească limitarea libertăților lor pe linia slăbiciunilor constatate cu ocazia ultimului lor eșec.

Astfel veghind și rugându-se, punând paznici acțiunilor și cuvintelor vieții și aducând „orice gând . . . rob ascultării” de voința lui Dumnezeu în Cristos (2 Cor. 10:5), desigur că nu va trece mult până când ei se vor putea asigura pe ei înșiși și pe frați în privința sincerității inimii lor, și vor umbla în viață atât de precaut încât toți vor putea discerne, nu numai că ei au fost cu Isus, dar și că au învățat de la El și I-au căutat ajutorul și l-au folosit, câștigând victorii asupra slăbiciunilor lor. Cazurile acestor frați sau surori ar intra în categoria pe ((150)) care apostolul o numește „umblare în neorânduială” -- nu după exemplul Domnului și apostolilor. Într-un alt capitol vom vedea îndrumarea Domnului în privința modului în care trebuie să fie tratați de către frați aceia care sunt slabi în carne și care aduc dezonoare cauzei Domnului și o discreditează.

Aici remarcăm totuși că atâta vreme cât ei dau dovezi de căință pentru calea lor greșită, de dorința inimii de a umbla pe calea cea dreaptă și de continuarea credinței și încrederii în Domnul, trebuie să fie socotiți ca frați -- oricât ar fi de necesar să se restrângă părtășia cu ei până când vor da ceva dovadă exterioară palpabilă a puterii harului în inima lor, prin înfrânarea slăbiciunilor trupești. Însă ei trebuie să fie încurajați să creadă că Domnul este foarte îndurător față de cei care se încred în El și care Îi doresc din inimă căile, deși ei nu pot fi încurajați să se aștepte că ar putea fi vreodată socotiți vrednici de clasa învingătoare, dacă nu vor deveni atât de sârguincioși în zelul pentru dreptate, încât carnea lor să arate unele dovezi considerabile de supunere față de Mintea cea Nouă.

Am văzut pe unii din poporul consacrat al Domnului într-o stare de slăbiciune și înfometare -- dorind serios o plinătate a părtășiei Lui, lipsindu-le însă informația necesară în privința felului în care să ajungă la ea și s-o mențină. Este adevărat, ei aveau Biblia, dar atenția le-a fost îndepărtată de la ea și au fost învățați să privească mai mult spre învățători și spre catehisme etc., alergând după tradițiile oamenilor și nu după Gândul sau Spiritul lui Dumnezeu, și, ca atare, le lipsea hrana spirituală cuvenită. Rezultatul a fost că ei se simțeau nemulțumiți de formalism, neștiind totuși cum să se apropie de Domnul cu toată inima, fiindcă nu știau despre bunătatea Sa și despre bogățiile harului Său în Isus Cristos, nici despre marele plan de mântuire pentru lume în curând și nici despre chemarea Bisericii la Natura cea Nouă. Această stare de înfometare are nevoie, întâi de toate, de „laptele curat” al Cuvântului, iar apoi de „hrana tare” a revelației divine. Asemenea iubiți nu trebuie să fie nici disprețuiți nici neglijați, chiar dacă, după ce și-au dat seama de goliciunea bisericismului ((151)) în general, ei au fost înclinați să caute altceva care să le satisfacă foamea inimii -- ceva din distracțiile etc., ale lumii. Am cunoscut pe unii din această clasă care, după ce au încercat în zadar în diferite direcții să găsească ceva satisfacție sufletească, s-au instalat într-o indiferență aparentă față de lucrurile spirituale; dar primind „Adevărul Prezent”, ei au înflorit în harurile și cunoștința spirituală într-o manieră remarcabilă. Noi credem că sunt încă mai mulți din aceștia în diferitele denominații și că aceia care au primit lumina Adevărului Prezent au privilegiul să le dea o mână de ajutor pentru a ieși din întuneric la lumina minunată, pentru a ieși din înfometarea spirituală la o supraabundență de har și adevăr. Dar pentru a fi folosiți de Domnul în binecuvântarea acestora, este necesar să se caute în Cuvânt atât înțelepciunea cât și harul de sus, iar acestea să fie exercitate blând, credincios și persistent.

Îndreptățirea de probă este înaintea sfințirii

Am observat că îndreptățirea de probă nu este numai o consimțire mintală la faptul că Cristos a murit ca Răscumpărătorul omului și că astfel au fost asigurate pentru omenire anumite binecuvântări de împăcare cu Dumnezeu, ci, pe lângă aceasta, pentru a deveni un credincios îndreptățit este implicată o anumită masură de consacrare. Astfel de îndrepățire implică o recunoaștere că păcatul este peste măsură de păcătos (Rom. 7:13) și o dorință de a înceta a-l mai face -- de a se elibera de sub puterea lui și de pedepsele lui -- ca atare o dorință de a fi drept, în armonie cu Creatorul Cel drept și în acord cu toate legile dreptății. Ea implică, pe lângă acestea, că credinciosul și-a fixat mintea, voința, pentru a urma dreptatea în toate afacerile vieții. Credința în Isus, însoțită de asemenea consacrare, dă o îndreptățire de probă, dar nu implică sacrificiu. Dumnezeu are dreptul să ceară ca toate creaturile Sale să aprobe dreptatea și să urască nelegiuirea; sau dacă nu, să se considere străini de Dumnezeu -- vrăjmașii Lui. Dar Dumnezeu nu ne cere să ne sacrificăm viața în serviciul Său ((152)) și nici pentru vreo altă cauză. Sacrificiul este, prin urmare, prezentat în Scripturi ca un act voluntar -- care nu este cerut de lege, chiar dacă este, după cum spune apostolul, o „slujire înțeleaptă”, și el ne sfătuiește: „Vă îndemn, dar, fraților, pentru îndurările lui Dumnezeu, să aduceți trupurile voastre ca o jerfă vie, sfântă, plăcută lui Dumnezeu, aceasta este slujirea voastră înțeleaptă”. Rom. 12:1.

În cazul unora, consacrarea spre sacrificiu poate urma foarte repede după ce au ajuns la credința în Domnul și la dorința de a umbla în căile Sale de dreptate; dar ea trebuie să urmeze acestora, nu le poate preceda, deoarece, după cum am văzut deja, noi trebuie să fim cel puțin îndreptățiți de probă prin credință înainte de a avea vreo legătură cu Dumnezeu sau a ne bucura de părtășie cu El în vreun sens. Alții ajung și urmează în această stare îndreptățită cu câtva timp înainte de a fi avut vreun gând măcar în legătură cu o consacrare deplină sau cu o jertfire a intereselor pământești Domnului și cauzei Sale. Dar în condițiile prezente, cei care încep să meargă pe cărarea îndreptățirii, cărarea dreptății, cărarea armoniei cu Dumnezeu, nu vor merge foarte departe pe această cărare înainte de a întâlni opoziție, fie dinăuntru, fie din partea lumii sau a Adversarului.

Ei află că această cărare a dreptății este treptat ascendentă, devenind tot mai abruptă, mai dificilă. A continua pe această cărare a dreptății, în mijlocul condițiilor păcătoase prezente, îi va costa în cele din urmă sacrificarea intereselor pământești, ambițiilor pământești, prieteniilor pământești etc. Aici se ajunge la separarea căilor: una, cărarea ascendentă, care conduce spre glorie, onoare și nemurire, pe care se poate intra numai prin poarta joasă a smereniei, lepădării de sine și jertfirii de sine. Odată ce s-a intrat pe ea, se va găsi că este o cale aspră, însă pe care peregrinii sunt ajutați de spirite slujitoare nevăzute și pe care strălucesc ici și colo făgăduințele îndurătoare ale lui Cristos, Conducătorul, pentru încurajarea lor, asigurându-i de har îndestulător și de ajutor până la sfârșitul călătoriei; și perseverența va arăta că toate lucrurile lucrează împreună pentru binele lor cel mai înalt, pentru starea lor finală de ((153)) membri în Noua Creație și pentru participarea lor în lucrarea glorioasă a Împărăției Milenare. La această poartă, care înseamnă deplină consacrare chiar până la sacrificiu, mulți credincioși îndreptățiți de probă stau destul de mult, socotind prețul înainte de a intra, ascultând vocea invitației din Cuvânt și întărindu-și inimile pentru a întreprinde călătoria sub asigurările lui bune.

În afara acestei porți sunt numeroase cărări laterale, prin care mulți din cei veniți până aici au căutat un drum mai ușor spre glorie, onoare și nemurire -- dar cu totul în zadar. Există sute de asemenea căi laterale, unele strecurându-se puțin în sus și implicând o anumită lepădare de sine, altele cedând și mergând în jos tot mai mult spre binecuvântările și perspectivele lumii. Însă pe nici una din aceste cărări laterale nu se află promisiunile inspiratoare care aparțin numai celor care intră prin poarta joasă a sacrificiului -- pe „calea îngustă” a părtășiei cu Domnul lor, prin renunțarea la ambițiile pământești pentru a obține asocierea intimă cu Cristos Isus în gloria care va urma.

Bucurie și pace vin din momentul credinței în Domnul, al acceptării ispășirii Sale și al hotărârii de a urma dreptatea și a evita păcatul. Această bucurie și pace sunt complete până când se ajunge la poarta joasă spre calea îngustă; dar când urmărirea dreptății implică lepădare de sine și sacrificiu de sine, dacă acest sacrificiu nu se face și nu se intră prin poarta cea joasă, bucuria și pacea favorii divine scad în intensitate. Pentru un timp ele nu vor fi totuși retrase complet în timp ce credinciosul sincer caută alte căi de a servi dreptatea, iubind-o încă și apreciind încă favoarea divină, dar reținându-se și refuzând, prin neglijarea de a intra prin ea. Plinătatea bucuriei și păcii nu poate fi partea acestora, deoarece ei își dau seama tot timpul că o deplină consacrare pentru Domnul a fiecărei puteri a lor n-ar fi decât o „slujire înțeleaptă”, o recunoaștere și un răspuns rațional la favorurile divine deja primite în iertarea păcatelor.

Mulți continuă ani de-a rândul în această atitudine, în timp ce alții rătăcesc departe în căile lumii. Nimeni nu devine nici măcar candidat pentru Noua Creație dacă nu intră prin poarta ((154)) joasă a jertfirii de sine. Domnul nu-i îndepărtează pe aceștia un timp considerabil de la privilegiile speciale, acordate lor numai pentru a-i conduce spre poarta joasă; totuși, neglijând să intre prin ea, aceștia de fapt mărturisesc că au „primit în zadar harul lui Dumnezeu” (iertarea păcatelor și conducerea până la această poartă); pentru că, după ce au ajuns la această stare, ei refuză sau neglijează să se folosească de „singura nădejde a chemării noastre”. Domnul ar putea în mod cuvenit să le spună acestora: Vă retrag imediat toate privilegiile speciale, de orice fel. Nu sunteți mai vrednici de favoarea Mea decât restul lumii și veți avea aceleași privilegii și ocazii pe care intenționez să le ofer întregii omeniri în timpul Veacului Milenar; dar în viața prezentă nu veți mai avea în continuare privilegii, îndurări, grijă, atenție specială etc., din partea Mea, și nici preferință în viața viitoare -- dar El nu face acest lucru imediat, ci are multă răbdare față de mulți.

Făgăduințele nespus de mari și scumpe din Cuvântul lui Dumnezeu -- cum sunt de pildă acelea care ne asigură că „toate lucrurile lucrează împreună spre binele celor care iubesc pe Dumnezeu” se vor aplica numai la cei care au fost favorizați de Dumnezeu, au fost conduși spre poarta joasă a sacrificiului de sine și au intrat prin ea bucuroși, căci numai aceștia iubesc pe Dumnezeu în grad suprem -- mai mult decât pe ei înșiși. „Toate sunt ale lor; și ei sunt ai lui Hristos, iar Hristos este al lui Dumnezeu.” Ei au intrat în școala lui Cristos și toate instrucțiunile, încurajările și disciplinările vieții le vor fi conduse în consecință, pentru pregătirea lor finală în vederea Împărăției. Însă asemenea lecții, instrucțiuni și binecuvântări nu sunt pentru cei care refuză să intre în școală -- care refuză să-și supună voința celei a marelui Învățător.

Strict vorbind, cei care primesc harul lui Dumnezeu în zadar n-au nici o bază cuvenită pe care să se apropie de Domnul nici chiar în rugăciune; căci, de ce ar aștepta cineva grijă deosebită și privilegii deosebite de la Domnul în timp ce neglijează să facă o întoarcere cuvenită pentru binecuvântările deja primite? Să se gândească el oare că deoarece a primit deja o ((155)) binecuvântare de la Domnul spre înțelepciune și îndreptățire de probă Domnul ar fi obligat să-i dea mai multe îndurări? Să nu se gândească el mai degrabă că după ce a primit aceste binecuvântări de la Domnul, mai presus de favoarea generală acordată până acum rasei răscumpărate, el și-a primit cu prisosință partea? -- că neurmând în armonie cu voința Domnului el trebuie să se aștepte ca în continuare îndurările și favorurile divine să treacă de la el spre cei care până atunci nu fuseseră atât de mult privilegiați și care prin urmare n-au disprețuit în acea măsură oferta prețioasă a Domnului? Dar Domnul este foarte milostiv și are multă îndurare, și, ca atare, putem aștepta că atâta vreme cât unii rămân în atitudine de credință, Domnul nu-i va respinge cu totul.

Care ar fi remediul pentru cei care se află în această atitudine și care doresc să fie pe deplin ai Domnului și să-I ceară pe deplin favorurile? Răspundem că ei trebuie să facă o deplină consacrare Domnului, predându-și voința în legătură cu toate lucrurile lor -- toate scopurile lor, speranțele lor, perspectivele lor, mijloacele lor, și chiar iubirile lor pământești trebuie să fie predate Domnului; și în schimb să accepte, ca lege a ființei lor și ca regulă a conduitei lor viitoare, îndrumarea Cuvântului Său, Spiritul și Providențele Sale, asigurați că acestea vor produce pentru ei nu numai rezultate mai glorioase în privința vieții lor viitoare, ci și binecuvântări mai mari ale inimii în viața prezentă.

Cum să facă ei acest lucru? Răspundem că trebuie să-l facă din inimă, reverențios, în rugăciune -- contractul trebuie să fie făcut cu Domnul în mod hotărât, dacă este posibil cu voce auzibilă; și să fie cerute harul, mila și binecuvântarea divină, ca ajutoare necesare în îndeplinirea acestui sacrificiu.

Și ce trebuie făcut dacă unii „caută pe Dumnezeu”, dar încă nu se simt cu totul pregătiți să se predea astfel pe deplin voinței Lui? Răspundem că trebuie să meargă la Domnul în rugăciune cu această problemă și să ceară binecuvântarea Sa asupra studiului Adevărului, pentru ca aceștia să-și poată da seama ((156)) tot mai mult, întâi, de faptul că serviciul este înțelept, apoi, că binecuvântările care vor urma sunt sigure, și apoi, că El este credincios în ținerea tuturor făgăduințelor îndurătoare de ajutor și putere făcute clasei sacrificatoare de sine. De asemenea, trebuie să ceară ca Domnul să-i facă în stare să cântărească și să evalueze corect lucrurile pământești -- ca ei să-și poată da seama și, dacă este necesar, să aibă experiențe din care să vadă cât de trecătoare și nesatisfăcătoare sunt toate lucrurile legate de egoismul acestui timp prezent și acele lucruri după care tânjește mintea naturală -- ca ei să poată fi astfel în stare să facă o consacrare și să aprecieze privilegiul îndreptării afecțiunii lor asupra lucrurilor de sus și nu asupra celor de jos, precum și a sacrificării celor din urmă pentru cele dintâi.

Aici se ridică un alt punct: în vederea faptului că „chemarea de sus” este închisă și că, prin urmare, cel care se consacră n-ar putea fi pe deplin asigurat de ocazia ajungerii la premiul naturii noi și la gloria, onoarea și nemurirea ei -- ce importanță ar avea aceasta în privința consacrării? Noi răspundem că n-ar avea nici o importanță; consacrarea este oricum singura cale rezonabilă, cuvenită pentru poporul Domnului -- consacrare deplină se va cere și de la cei care vor trăi și se vor bucura de binecuvântările Veacului Milenar -- nimic mai puțin decât aceasta. Cât privește posibilitățile și răsplățile care decurg: am arătat deja că, după înțelegerea noastră, mulți vor mai fi încă admiși la privilegiile „chemării de sus”, pentru a lua locurile unora care s-au consacrat deja, dar care nu vor „alerga așa încât să dobândească” premiul și de aceea vor fi socotiți scoși afară din alergare. Dar nici unul, putem fi siguri, nu va fi admis la acele privilegii dacă n-a intrat mai întâi prin această poartă joasă a consacrării și sacrificiului.

A fost probabil adevărat despre toți cei care au intrat prin poarta cea joasă că ei n-au văzut clar și n-au înțeles pe deplin binecuvântările mari și bogate pe care le are Dumnezeu în păstrare pentru Noua Sa Creație credincioasă; la început au văzut doar serviciul înțelept, iar după aceea au aflat mai mult în privința lungimii și lățimii, înălțimii și adâncimii ((157)) bunătății lui Dumnezeu și a privilegiilor chemării lor de sus. Așa este și cu aceia care intră acum: ei nu pot aprecia pe deplin lucrurile cerești, spirituale, până ce mai întâi ajung la punctul de a face serviciul lor înțelept printr-o deplină consacrare. Și putem fi siguri că oricine se va consacra și se va sacrifica pe deplin în interesul cauzei Domnului după ce clasa cerească va fi completă, va afla că Domnul are încă o mulțime de alte feluri de binecuvântări de dat; și că toate binecuvântările Sale sunt pentru acești consacrați, jerfitori de sine. Este posibil ca ei să fie socotiți împreună cu vrednicii din vechime care au avut dispoziția sacrificatoare plăcută lui Dumnezeu, înainte de a începe „chemarea de sus”.

Păreri eronate despre sfințire

Luând în considerare confuzia generală de gândire care predomină printre creștini în privința planului divin și a îndreptățirii și sfințirii cerute în Scripturi, nu trebuie să ne mire că predomină această considerabilă confuzie. O părere eronată -- susținută însă de o proporție relativ mică din poporul Domnului, dar spre marea lor pagubă -- este pretenția sfințirii și perfecțiunii reale reprezentată uneori prin declarația adepților ei, că ei „n-au păcătuit de ani de zile” etc. Aceștia își află paralela în fariseii din zilele Domnului nostru, care „se încredeau în ei înșiși că sunt drepți și disprețuiau pe ceilalți”, și care, simțind această autoîndreptățire, au neglijat privilegiile și îndurările pregătite pentru ei prin Domnul în opera Sa răscumpărătoare.

Mintea acestor așa-ziși „oameni sfințiți” și „oameni fără păcat” este abătută prin această eroare într-un grad considerabil de la credința în Domnul -- credința în opera Sa răscumpărătoare -- de la încrederea în meritul sacrificiului Său etc.; fiindcă, de ce s-ar baza ei pe meritul sau pe harul Său dacă pot ține și țin legea divină perfect? O dificultate care duce la această poziție este lipsa de reverență față de Domnul, iar alta este o prea înaltă apreciere de sine. O reverență cuvenită față de Domnul ar vedea măreția Lui, maiestatea Lui și, ca standard al Său de sfințenie, ((158)) perfecțiunea caracterului Său; și o autoapreciere cuvenită i-ar convinge în grabă (cum îi convinge și pe alții) că sunt departe de standardul divin în cuvânt, faptă și gând.

O altă clasă de așa-ziși „oameni sfințiți” nu merg până la aceeași extremă în chestiunea pretinderii lipsei de păcat, dar, recunoscând imperfecțiunea, pretind sfințenie, sfințire completă etc., pe motivul căutării de a evita păcatul -- de a trăi fără păcat etc. După cum am arătat deja, noi suntem complet de acord cu ideea că toți cei cu adevărat consacrați trebuie să caute a evita păcatul în măsura capacității lor. Greșeala celor pe care îi criticăm este că ei consideră că această evitare a păcatului este singurul obiectiv și scop al consacrării lor. Ei au înțeles cu totul greșit chestiunea: nici o creatură a lui Dumnezeu n-a avut vreodată dreptul de a păcătui; și ca atare abținerea de la păcat -- de la ceea ce n-a avut nici un drept să facă -- n-ar putea fi în nici un sens cuvenit numită sau considerată o „jertfă”. Cuvântul lui Dumnezeu nu cere nicăieri să sacrificăm păcatele. Acești prieteni dragi, care nu merg mai departe decât numai până la o astfel de consacrare de a evita păcatul, au mers numai până unde trebuie să meargă toți îndreptățiții și n-au intrat încă prin poarta joasă a sacrificiului de sine, care înseamnă renunțarea la acele lucruri care sunt drepte, legale și cuvenite -- predarea lor voluntară, ca să putem servi cu atât mai bine pe Domnul și cauza Sa.

Cristos a fost făcut pentru noi răscumpărare

Cuvântul răscumpărare este folosit aici în sensul de eliberare, mântuire, ca rezultat al operei răscumpărătoare -- rezultat al unei răscumpărări, sau al unui preț corespunzător dat. Ideea conținută în cuvânt ne duce până la sfârșitul complet al biruinței Bisericii, la starea nașterii complete a Noii Creații -- chiar dacă în textul nostru el poate fi în mod potrivit aplicat și la eliberările intermediare și incidentale ale credincioșilor pe tot parcursul căii înguste, culminând cu mântuirea „în chip desăvârșit” în gloria, onoarea și nemurirea Primei Învieri.

((159))

Apostolul ne asigură că sacrificiul Domnului nostru a câștigat pentru noi o „răscumpărare veșnică”, a desăvârșit pentru noi o eliberare veșnică de sub robia păcatului și de sub pedeapsa lui -- moartea (Evr. 7:25; 9:12). Este adevărat, această răscumpărare este pentru întrega lume; și Domnul nostru va asigura în final pentru toți cei care vor veni în armonie cu cerințele divine o răscumpărare veșnică din păcat și pedeapsa lui -- moartea; dar, după cum am văzut deja*, eliberarea veșnică ce se va aplica la întreaga lume în veacul viitor, prin aducerea tuturor la o cunoștință a adevărului și sub stăpânirea Împărăției lui Dumnezeu, se aplică în timpul prezent numai la casa credinței -- și dintre aceștia în mod complet numai la cei care merg sacrificându-se în urmele Marelui Preot ca membri ai „Preoțimii Împărătești”. „Răscumpărarea lor veșnică” din păcat și moarte va fi ca membri ai Noii Creații, încoronați cu glorie, onoare, nemurire.

*Umbrele Cortului Întâlnirii privind sacrificiile mai bune, pag. 90.

Să examinăm și alte texte în care același cuvânt apolutrosis (eliberare, mântuire) este redat prin răscumpărare. Domnul nostru, indicând spre mântuirea care atunci urma să ne fie adusă prin Întâia Înviere, le spune unora care vor fi în viață la sfârșitul veacului, care vor discerne anumite semne ale timpului: „Să vă ridicați capetele, pentru că răscumpărarea voastră se apropie” (Luca 21:28). Apostolul, vorbind către aceeași clasă de Noi Creaturi, îi îndeamnă zicând: „Să nu întristați pe Duhul Sfânt al lui Dumnezeu, prin care ați fost pecetluiți pentru ziua răscumpărării” (Efes. 4:30). În aceste texte, de asemenea, nu se face referire la opera de răscumpărare îndeplinită prin sacrificiul Domnului nostru, ci la rezultatele acelei opere, așa cum ele vor fi îndeplinite prin desăvârșirea Bisericii, care este corpul Său, în Întâia Înviere. În aceeași Epistolă (1:7) apostolul spune: „Avem răscumpărarea prin sângele Lui”. Evident că el se referă aici la binecuvântările de care noi ne bucurăm în prezent prin meritele sacrificiului Domnului nostru, care ne acoperă neajunsurile și lucrează ((160)) pentru noi mai presus de orice măsură o greutate veșnică de slavă, prin aceea că lucrează în noi să vrem și să facem buna plăcere a lui Dumnezeu. Ideea pe care vrem s-o fixăm este că Cristos a fost făcut pentru noi eliberare în timpul prezent -- dându-ne biruința în conflictele prezente, după cum în final El ne va da și biruința completă făcându-ne desăvârșiți în asemănarea Sa.

Această idee este arătată și mai departe de același scriitor, care ne asigură (Rom. 3:24) că harul lui Dumnezeu ne-a îndreptățit fără plată (și continuă să ne mențină îndreptățirea câtă vreme rămânem în Cristos) „prin răscumpărarea care este în Hristos Isus”, și care va ajunge la completarea ei, în ceea ce ne privește, când vom fi făcuți asemenea Lui și-L vom vedea așa cum este, împărtășindu-I gloria în ziua răscumpărării (eliberării). În aceeași Epistolă (8:23), apostolul vorbește iarăși despre completarea răscumpărării sau eliberării noastre și despre felul în care trebuie s-o așteptăm până la timpul hotărât al lui Dumnezeu. După ce ne arată faptul că „toată creația suspină și suferă durerile nașterii” așteptând „descoperirea fiilor lui Dumnezeu (Noua Creație glorificată)”, el adaugă: „și nu numai ea, dar și noi (chemați și concepuți pentru Noua Creație) care avem cele dintâi roade ale Duhului, suspinăm în noi, așteptând înfierea, adică răscumpărarea (eliberarea) trupului nostru” -- corpul lui Cristos, Biserica, al cărei Cap este Isus și ai cărei membri în devenire suntem noi. Acesta va fi sfârșitul operei de răscumpărare pentru noi, căci, deși noi între timp avem parte prin răscumpărare de multe binecuvântări și avantaje, nu vom ajunge până atunci la răscumpărarea deplină. Rom. 8:20-23.

În privința stării noastre prezente -- a părții pe care o avem deja în răscumpărare -- Domnul nostru spune: „Cine crede în Mine are viața veșnică” (Ioan 6:47), și apostolul de asemenea: „Cine are pe Fiul are viața” (1 Ioan 5:12). Nu trebuie să înțelegem că această credință înseamnă numai o consimțire mintală la unele fapte legate de planul divin de mântuire, ci o credință în jertfa de ispășire și o conduită în armonie cu împotrivirea ei la păcat -- o credință vie care se ((161)) manifestă prin supunerea inimii. În mod asemănător, nu trebuie să înțelegem că aceasta ar însemna că credincioșii au viață veșnică în sensul deplin al cuvântului -- în sensul în care o vor avea în cele din urmă, prin partea lor la Întâia Înviere. Mai degrabă trebuie să înțelegem că credincioșii consacrați sunt concepuți pentru înnoirea vieții, au viața nouă începută în ei, în sensul că voința lor este acceptată de Dumnezeu ca început a ceea ce ei vor fi la Întâia Înviere, adică Noi Creaturi.

Trebuie să înțelegem aceste declarații în deplină armonie cu ceea ce spune apostolul, că, „în nădejdea aceasta am fost mântuiți” -- prin credință -- socotiți mântuiți, nu complet mântuiți. Prin urmare, trebuie să așteptăm cu răbdare completarea lucrării bune pe care Dumnezeu a început-o în noi -- să așteptăm „harul (mântuirea) care vă va fi adus la descoperirea lui Isus Hristos” -- „când va veni . . . ca să fie preamărit în sfinții Săi”. 1 Pet. 1:13; 2 Tes. 1:10.

Răscumpărarea (eliberarea) care este în Isus Cristos -- cea de care noi ne bucurăm acum, precum și cea care va fi în curând completată în noi -- este identificată peste tot în Scriptură cu sacrificiul pe care Domnul nostru l-a făcut pentru noi. Deși moartea Lui a constituit prețul pentru pedeapsa noastră, învierea Lui a fost esențială; căci un Mântuitor mort nu putea ajuta pe cei răscumpărați să se întoarcă la ceea ce fusese pierdut. Experiențele Domnului nostru în legătură cu sacrificiul, suntem asigurați, L-au calificat cu atât mai mult pentru marea lucrare de eliberare a creației gemânde, cumpărată cu sângele Său. Apostolul spune: „Prin faptul că El Însuși a fost ispitit în ceea ce a suferit, poate să vină în ajutorul celor care sunt ispitiți” -- poate să-i elibereze de ispitele care altfel i-ar putea birui. El „nu va îngădui să fiți ispitiți peste puterile voastre; ci, împreună cu ispita, va pregăti și ieșirea din ea”. El ar putea îngădui să ne poticnim, dar atâta vreme cât ne încredem în El nu va îngădui să fim complet doborâți -- să cădem în Moartea a Doua. Evr. 2:18; 1 Cor. 10:13.

Faptul că permite să ne poticnim poate fi uneori mijlocul Său pentru a ne învăța lecții valoroase în privința slăbiciunilor ((162)) noastre și a necesității noastre de a privi spre El, atât ca Păstorul cât și ca Răscumpărătorul nostru, și de a ne simți slăbiciunile, ca prin acestea să putem deveni tari în Domnul și în puterea tăriei Lui. El ne este pus în față ca Marele nostru Preot, care poate simți cu noi în slăbiciunile noastre, și în același timp are putere deplină să ne ajute în ceasul ispitei. Despre El se menționează în mod deosebit că este „îngăduitor cu cei neștiutori și rătăciți” și poate „mântui în chip desăvârșit” pe acei care se apropie de Tatăl prin spusținerea Lui, și care continuă să rămână în El prin credință vie, ceea ce implică ascultare în măsura capacității. Astfel trebuie să ne bucurăm noi în Răscumpărătorul nostru ca Mântuitor, ca Eliberator în prezent, precum și ca Eliberator din mormânt în curând, prin înviere -- ca Desăvârșitorul credinței noastre. Evr. 2:17, 18; 4:15, 16; 5:2; 7:25, 26.

O, Tu, Dumnezeu al mântuirii noastre,
Răscumpărător de orice păcat,
Tu ne-ai chemat la o stare
Ce noi n-am fi meritat.
O, noi dar Te lăudăm
Luptându-ne să intrăm.
În pașii Mântuitorului nostru
Zilnic ne-om lupta să umblăm,
Iar a lumii rece nefavoare
Doar la Stâncă ne va face să apelăm.
Cum adapă
Turma-Ți ostenită a ei apă!
Noi cu El vom duce vestea
Tatălui ceresc de har;
Arăta-vom cum de lanțuri El scăpat-a
Omenirea cea pierdută, ruinată în păcat.
O, ce mare îndurare
Strălucește-n a Sa glorioasă față!