Procesele lui Isus au fost înscenări

Matei 26:57-68

„Ca un miel pe care-l duci la tăiere și ca o oaie mută înaintea celor ce o tund, nu Și-a deschis gura.” Isaia 53:7.

R5560 W. T. 15 octombrie 1914 (pag. 316-317)

Dreptatea este o calitate a minții care în mod natural și cuvenit se impune de la sine fiecărei ființe raționale, civilizată sau păgână. De aceea, fiecare națiune se străduiește să aibă legi drepte în codul ei de legi; și trebuie să admitem că multe din legile lumii, inclusiv cele ale lui Licurg și Cezar, dovedesc multă înțelepciune și multă dreptate.

Dar Legea evreiască, dată de însuși Dumnezeu la Muntele Sinai prin Moise, pe bună dreptate pretinde locul cel mai înalt; și legile tuturor națiunilor care în vreo măsură pretind că recunosc creștinismul în mod cuvenit, caută să reprezinte principiile dreptății pe planul cel mai înalt. Totuși, când se ajunge la interpretarea acestor legi și la aplicarea lor în cazuri individuale, găsim că peste tot există tendința de a găsi scuze și de a se depărta de la legile și principiile dreptății, sub pretenția că împrejurările și condițiile cazului fac necesară o astfel de încălcare a legii și a principiilor drepte.

Relatarea condamnării lui Isus pe nedrept, de către un tribunal evreiesc și prin încălcarea legii evreiești, nu trebuie să ne surprindă sau să gândim că este diferit de ceea ce se întâmplă în numeroase cazuri în alte tribunale.

O arestare ilegală

Isus n-a fost arestat nici din ordinul lui Pilat, nici din al lui Irod, nici de soldații lor. Arestarea Lui s-a făcut la cererea marelui preot și a celor asociați cu el, care în mod special conchiseseră că viața și misiunea lui Isus erau ostile pentru planurile și proiectele lor și pentru ceea ce considerau ei a fi interesele cele mai bune ale iudaismului. Omorârea lui Isus a fost complotată dinainte. Dar ucigașii au căutat ceva scuză pentru comportamentul lor, cum fac toți ucigașii; și fiind politicieni, au căutat și o formă exterioară sau o aparență de justiție, din respect pentru opiniile altora cu o conștiință mai sensibilă decât a lor.

În slujba preoților se aflau mai mulți oameni care slujeau ca gardieni în Templu și în împrejurimile acestuia. Aceștia erau servitorii marelui preot; și, înarmați cu ciomege, săbii și felinare, ei l-au urmat pe Iuda, care știa dinainte că în acea anumită noapte Isus nu intenționa să meargă în Betania ca de obicei, ci voia să Se întâlnească cu ucenicii Săi în livada de măslini sau grădina Ghetsimani.

Ei L-au dus pe Isus direct la casa lui Ana, mare preot care nu mai era în funcție, al cărui ginere, Caiafa, oficia în locul lui. Ana a încercat o examinare a lui Isus, dar a avut puțin succes și L-a predat lui Caiafa, a cărui casă era alături, în aceeași curte. Acolo, probabil la ora trei dimineața, se întrunise Sinedriul.

Complotul pentru omorârea lui Isus a fost stabilit în amănunt. Intervalul între momentul când Iuda a părăsit pe Isus și pe ceilalți apostoli la Cina de Paști și timpul acestui proces, a fost folosit pentru a aduna Sinedriul de la diferitele lor case din toată cetatea. Condițiile erau socotite suficient de grave ca să justifice acest aranjament pentru uciderea Aceluia care „a vorbit cum niciodată n-a vorbit vreun om” ca El — pentru că învăța poporul — pentru că învățăturile Sale slăbeau puterea cărturarilor și fariseilor și tradiția bătrânilor. Ioan 7:46; Matei 26:55.

Teoria învățăturilor religioase false este că ignoranța și superstiția sunt necesare pentru păstrarea puterii preoțești. În acest fel Eroarea a urât întotdeauna Adevărul; în acest fel Întunericul a urât întotdeauna Lumina. Condamnarea lui Isus a fost doar încă un triumf al Întunericului asupra Luminii. Dar a fost numai un triumf aparent, fiindcă astfel se ducea la îndeplinire planul lui Dumnezeu. Astfel era pregătită marea Ispășire pentru păcat, al cărei rezultat va fi în cele din urmă înlăturarea păcatului, a lui Satan și a morții, și stabilirea dreptății și adevărului pe întregul pământ și pentru eternitate.

Un proces injust

Sinedriul era format din 70 din cei mai influenți evrei, o curte eclesiastică, a cărei voce avea pe bună dreptate o influență mare la guvernatorul roman, care avea în mâinile lui în acea vreme puterea asupra vieții și morții.

Caiafa nu numai că avea funcția de mare preot, dar în acest anumit caz avea și funcția de procuror. În timp ce aduna Sinedriul, el n-a uitat să adune martori, despre care se spune că au fost plătiți, sau mituiți, pentru a depune mărturie. Bineînțeles că nu s-a făcut nici o tentativă de a aduce înaintea Sinedriului pe nici unul dintre cei pe care Isus i-a scăpat de puterea duhurilor rele, sau dintre cei ai căror ochi orbi îi deschisese sau ale căror urechi surde le deschisese, nici dintre cei pe care îi trezise din somnul morții. Marele preot știa, de exemplu, în special despre cazul lui Lazăr, dar ei nu doreau asemenea mărturie. Erau aplecați spre ucidere, care să fie făcută pe cale aparent juridică.

Caiafa a chemat martorii, dar a găsit că mărturiile lor se contraziceau între ele; și parte din legea evreiască era ca cel puțin două mărturii să fie de acord înainte ca o problemă să poată fi considerată dovedită. În cele din urmă doi au căzut de acord într-un fel că-L auziseră pe Isus spunând ceva despre Templu — că El putea să-l distrugă și să-l reclădească în trei zile. Probabil că ei L-au înțeles greșit pe Isus. Totuși, mărturiile lor erau prea ușoare pentru a fi o bază de condamnare. ((790)) Ca ultim resort, Caiafa a încercat să-L facă pe Isus să spună ceva ce el putea interpreta ca blasfemie. La diferitele lor întrebări Isus n-a răspuns nimic; dar acum Caiafa a exclamat: „Te jur pe Dumnezeul cel viu să ne spui dacă ești Mesia”. Nu era nimerit ca Isus să tacă și să nu răspundă la această întrebare. Să fi făcut astfel ar fi însemnat să nege acest adevăr mare și să fi ratat a da o mărturie corespunzătoare Sinedriului. De aceea El a recunoscut că astfel Caiafa exprimase adevărul în ceea ce solicitase.

Caiafa a sărit în picioare, nerăbdător să prindă ocazia de a numi cele spuse blasfemie; dar Isus a continuat să zică: „de acum încolo veți vedea pe Fiul Omului stând la dreapta puterii și venind pe norii cerului”. Vrând să pară îngrozit de cele spuse, Caiafa dramatic și-a rupt hainele preoțești, sugerând Sinedriului că în calitatea sa de reprezentant al lui Dumnezeu printre ei, auzise ceva într-adevăr îngrozitor. Întorcându-se spre Sinedriu, a întrebat: „Ce nevoie mai avem de martori? Iată, acum ați auzit hula. Ce gândiți?” Care este verdictul vostru? Răspunsul lor a fost: „Este vrednic de moarte”.

Se pare că numai două persoane s-au abținut de la votul acesta — Nicodim și Iosif din Arimateea, ambii aceștia învățaseră să aibă mare respect pentru Isus. Dar ce putere sau influență puteau ei să aibă? Cel mult puteau pretinde că procedurile Sinedriului erau ilegale, că legea interzicea întrunirea lor ca un tribunal pentru a condamna pe cineva la moarte în timpul nopții. De aceea Isus a fost trimis să fie ținut închis într-o cameră alăturată, în timp ce Sinedriul aștepta zorile pentru a lua măsurile oficiale după ce se făcea ziuă. Între timp, în acea cameră de așteptare, Isus condamnat de marele preot ca blasfemator și răufăcător, a fost supus la diferite insulte din partea slujbașilor palatului marelui preot, care în ignoranța lor presupuneau că orice făcea marele preot trebuia să fie corect.

Supus voinței divine

Scriptura care declară: „Ați omorât pe Cel Drept, pe Cel care nu vi se împotrivea” și textul de bază al acestei lecții sunt în deplin acord și ambele se aplică lui Isus în aceste procese. Isus nu Și-a deschis gura în sensul că n-a încercat săși apere viața. Înțelegând că nimic nu I Se întâmpla contrar voinței Tatălui, El a îngăduit bucuros ca lucrurile să-și urmeze cursul lor, fără a încerca să împiedice rezultatele.

Cine se poate îndoi că mintea Sa strălucită și limba Sa, care a vorbit cum „niciodată n-a vorbit vreun om”, ar fi putut aduce rapid un astfel de argument în apărarea Sa, încât Caiafa și întregul Sinedriu să se cutremure și să nu îndrăznească să-L condamne! El a spus numai ce era necesar să fie spus pentru ca Adevărul să fie prezentat, și ceea ce vrăjmașii Lui au numit blasfemie a fost propria lor denaturare a acestui Adevăr.

Scripturile lasă să se înțeleagă că urmașii lui Isus nu trebuie să aștepte dreptate deplină în lume, nici să fie întotdeauna corect înțeleși. Ei, de asemenea, trebuie să-și amintească faptul că paharul experiențelor lor, ca și acela al Învățătorului lor, este supravegheat de Înțelepciunea cerească; și dacă ei se supun aranjamentului divin, vor constata că toate experiențele lor vor lucra în cele din urmă spre binele lor cel mai înalt. „Știm că toate lucrurile lucrează împreună spre binele celor care iubesc pe Dumnezeu.”