PRIVELIȘTE DIN TURNUL DE STRAJĂ

R 5823 W. T. 1 ianuarie 1916 (pag. 3-7)

În mod destul de natural, o influență a marelui război european este să îndrepte mințile unora spre religie și spre considerarea unei vieți viitoare. Faptul că fiii, frații și soții sunt în pericol, sunt răniți, morți sau prizonieri într-o țară străină — cu toții lipsiți de protecție umană — în mod natural îndreaptă mintea multora spre Creatorul Atotputernic. Ca atare, rapoarte de la națiunile în război indică o creștere a sentimentului religios — o mai mare frecventare a bisericilor, mai mulți oameni care se roagă etc.

În măsura în care asemenea activități religioase sunt inspirate doar de frică și neajutorare, ele desigur valorează foarte puțin, căci publicul, învățat greșit, nu știe că nu există acces la urechea divină, nu există autorizare de rugăciune, nu există bază de a cere protecție pentru cei iubiți, decât prin marele Avocat pe care Dumnezeu L-a numit. Ei nu înțeleg nici că El nu este Avocatul lumii, ci numai al Bisericii; și că nimeni nu este membru al Bisericii decât dacă, prin cunoașterea Domnului, prin pocăință, a făcut o deplină consacrare a sa față de voința Domnului. Prin urmare, cei care nu sunt informați din punct de vedere scriptural — și aici se includ marea majoritate din toate denominațiile creștinilor — strigă cu voce tare către Domnul în necazul lor; dar în absența necazului ei sunt închinători la altarele plăcerii, bogăției, egoismului, poftei sau apetitului.

Nu putem spera că această clasă va primi vreun beneficiu permanent în prezent — după cum nici păgânii nu primesc. Puțin mai târziu în acest mare necaz, în revoluție și anarhie, despre care Domnul arată că vor urma una după alta, ei vor începe să se trezească și să-și dea seama că dacă aceste zile n-ar fi scurtate, nimeni n-ar supraviețui (Mat. 24:22). Atunci ei vor începe să caute pe Domnul, nu numai într-o formă de evlavie, ci cu inimi zdrobite cu adevărat.

JEHOVA PEDEPSEȘTE LUMEA

Atunci va veni la timp ceea ce a pregătit Domnul pentru ei. Răscumpărătorul, prin al cărui sânge al Noului Legământ se va face o deplină ispășire, Își va lua marea putere și va domni ca Mijlocitor al Noului Legământ, și gloriosul Mileniu va fi pe deplin stabilit. Sub aranjamentul lui benefic, întunericul civilizației prezente și negura deasă a păgânilor vor fi risipite în fața Soarelui Dreptății care răsare cu vindecare în aripile Sale.

Atunci Domnul, care le vorbește acum în mânia Lui, pedepsindu-i în marea Sa neplăcere și descoperindu-Se în flacăra de foc a viitorului apropiat, va fi gata să spună inimilor lor corectate cuvinte de mângâiere, îndurare, pe care, din cauza ignoranței, superstiției și concepției greșite, ei nu sunt în stare și dispuși să le primească acum. Domnul va da poporului Său Mesaj curat, ca toți să poată chema numele Domnului, să-L servească într-un gând (Țef. 3:9). Astfel „lumina cunoștinței slavei lui Dumnezeu va umple întreg pământul” — ca fundul oceanelor! (Hab. 2:14). Ca rezultat al experiențelor care zdrobesc inimile, urmate de o cunoștință mai mare, toți genunchii se vor pleca și toate limbile vor mărturisi spre slava lui Dumnezeu. Iar cei care vor refuza să vină în armonie cu acea supremă și glorioasă Domnie a Dreptății, ni se spune că vor fi sigur nimiciți dintre oameni. Fapte 3:23.

Există însă o altă clasă de oameni religioși, care fără îndoială sunt influențați mult mai adânc, mai inteligent și folositor — creștini adevărați, care în trecut au fost legănați ca să doarmă, sau care, ca prunci în Cristos n-au fost hrăniți prin Cuvântul Adevărului. Acestora li se antrenează acum simțurile ca niciodată înainte și cu fiecare zi se trezesc tot mai mult și întreabă ce înseamnă aceste lucruri — lucruri atât de diferite de ceea ce au fost ei învățați și de ceea ce ei au așteptat. Ei deja întreabă: „Unde este speranța pe care am avut-o de a converti păgânii la glorioasele norme ale creștinismului nostru?” Ei întreabă: „Nu s-au făcut oare niște greșeli când am numit aceste regate ale Europei regate ale lui Dumnezeu și ale lui Cristos — creștinătate?” Ei se trezesc la faptul că noi am fost de multă vreme sub o mare înșelare, că aceste împărății sunt numai împărății ale acestei lumi; că prințul acestei lumi mai este încă stăpânitorul; că Mesia, Prințul Luminii, numai acum, și prin acest mare necaz, Își ia marea putere ca să înceapă Domnia Dreptății.

((336))

Se cere puțin timp ca toate acestea să încolțească în inimile celor care au fost atât de grav dezinformați de către slujitorii și învățătorii în care au crezut. În mintea acestor oameni vine la început apatia, un sentiment de îndoială asupra fiecărui subiect, dar pe măsură ce merg la Domnul în rugăciune dintr-o inimă serioasă, consacrată, ei sunt îndrumați, luminați. Ei află că de fapt credința zidită a fost în mare măsură „lemn, fân și trestie” — tradiții, teorii și crezuri umane. Arderea sau nimicirea acestora îi lasă totuși cu atât mai bine pregătiți pentru înălțarea unei mai bune structuri de credință din aurul, argintul și pietrele prețioase ale făgăduințelor divine. Structura erorilor lor din „lemn, fân, trestie”, va fi arsă, dar fiind zidită pe „Stânca Cristos Isus”, ei înșiși „vor fi mântuiți ca prin foc”. 1 Cor. 3:15.

LUCRAREA LUI IEHOVA — LUCRAREA LUI NEOBIȘNUITĂ

Notăm diferența dintre această clasă și cea menționată la început, care n-a fost niciodată consacrată Domnului, dar care sunt numai creștini nominali, copii ai erorii și „neghină” simbolică. Arderea credinței lor false nu le va lăsa nimic; căci ei n-au fost niciodată cum se cuvine pe „Stânca Cristos Isus”. Aceasta îi va reduce numai la nivelul lumii, din care au făcut parte întotdeauna, dar induși în eroare de învățături greșite ei s-au considerat creștini. Și mulți i-au luat drept creștini, întocmai cum neghina poate fi luată drept grâu adevărat.

Efectul extraordinar al acestei Zile a Mâniei asupra lumii în general și asupra creștinilor pretinși în special, este cel la care se referă în mod evident Domnul prin profetul Isaia: „Domnul ... Se va mânia ... ca să-Și facă lucrarea, lucrarea Lui neobișnuită, ca să-Și împlinească lucrul, lucrul Lui nemaiauzit” (Is. 28:21). Va fi desigur o procedură neobișnuită din partea lui Dumnezeu, așa cum va fi văzută de către aceia care nu sunt învățați de Domnul, când ei vor vedea toate sistemele religioase din prezent prăbușindu-se și lumea mergând direct spre haos.

Strigătul oamenilor din timpul acela se va asemăna foarte mult cu strigătul apostolilor când s-a stârnit o mare furtună pe Marea Galileii. Atunci au venit la Isus în fundul corăbiei, care părea că dorme, strigând, „Învățătorule, Învățătorule, nu-Ți pasă că pierim?” Imediat ce vor învăța dependența de Domnul — pe care unii nu o apreciză acum foarte deplin — imediat ce vor striga către Domnul din adâncul inimii în uimire și teamă, El va fi gata să le răspundă cu îndurare și să-i elibereze.

Limita extremă a omului va fi ocazia lui Dumnezeu! Isus, ridicându-Se, a mustrat vântul și valurile, și imediat s-a facut mare liniște pe Lacul Galileii. Astfel în mijlocul necazului îngrozitor și al nedumeririi umane — „oamenii dându-și sufletul de groază în așteptarea celor ce vor veni pe pământ” — Împărăția lui Mesia, „dorința tuturor popoarelor” va prelua controlul situației, și imediat furtuna patimilor omenești și a anarhiei va înceta. Atunci oamenii, „din săbiile lor își vor făuri fiare de plug și din sulițele lor cosoare: nici un popor nu va mai scoate sabia împotriva altuia și nu vor mai învăța războiul”. Is. 2:4; Mica 4:3.

OCAZII GLORIOASE LA ÎNDEMÂNĂ

Evident acum, și în mod crescând pe măsură ce trec zilele, mintea oamenilor gânditori se va deschide să-și dea seama de Adevăr. Acum, ca niciodată înainte, ei vor avea nevoie de sfinții Domnului ca să le arate direcția corectă — să le aducă în atenție Scripturile și diferite ajutoare pentru studiu biblic de care Domnul S-a îngrijit și care sunt deja în mâinile multora. Când societatea și sistemele religioase se vor clătina ca un om beat, după cum explică Biblia, acești sfinți ai lui Dumnezeu nedezvoltați vor avea nevoie tocmai de ajutorul pe care noi, prin harul lui Dumnezeu, suntem în stare să-l dăm. Desigur, niciodată n-a fost un timp atât de favorabil ca în prezent pentru ajutorarea acestei clase! Tot mai mult, pe măsură ce aceștia își dau seama că au fost induși în eroare de păstorii sistemelor nominale, ei vor fi ca oile fără păstor.

Pentru cei care au cunoștința lui Dumnezeu, a Cuvântului Său, a planului Său, prezentul și viitorul apropiat oferă desigur cele mai minunate ocazii pe care le-am putea concepe. Oricine iubește pe Domnul va iubi pe frați. Oricine vrea să servească pe Domnul se va concentra asupra servirii fraților; și cu cât ei vor avea mai mare nevoie, cu atât ocaziile vor fi mai bune; și cu cât zelul nostru va fi mai mare, cu atât vor fi mai mari rezultatele pentru alții și cu atât vor fi mai mari binecuvântările pentru noi. „Cine seceră primește plată și strânge roadă pentru viața veșnică.” Ioan 4:36.

Se va vedea din aceasta că, departe de a gândi că lucrarea noastră s-a sfârșit, avem aștepări minunate pentru 1916.

LOVIREA IORDANULUI DE CĂTRE ILIE

Am atras deja atenția în Studii în Scripturi, Vol. 2, asupra faptului că Ilie profetul a simbolizat Cristosul — Isus Capul și Biserica Corpul Său — în experiențele lor pământești; și că luarea lui Ilie la cer reprezintă tipic trecerea finală a Bisericii de la stările pământești la cele cerești. Am văzut, de asemenea, că atunci când a venit timpul schimbării lui Ilie, el a fost trimis de la Ghilgal la Betel, de la Betel la Ierihon și de la Ierihon la Iordan, și că aceste diferite puncte au fost în mare măsură dezamăgitoare, dar Ilie și Elisei n-au fost descurajați, ci au mers mai departe — Iordanul reprezentând sfârșitul Timpurilor Neamurilor, 1915. După cum Iordanul a fost ultimul punct spre care a fost îndrumat Ilie, tot așa 1915 este ultimul punct spre care a fost îndrumată Biserica. După cum Ilie a mers mai departe, necunoscând un alt loc mai departe, tot așa, adevărata Biserică merge mai departe fără vreun punct în timp definit în fața ei.

Curând carul de foc va separa clasa Ilie de clasa Elisei. Carul de foc pare să însemne încercări aspre sau persecuții. Puțin mai târziu clasa Ilie va fi luată sus în vârtejul de vânt. În altă parte în Biblie un vârtej de vânt se pare că este folosit să simbolizeze marele timp de anarhie. Lecția posibilă este că credincioșii Domnului din clasa Ilie vor fi printre primii în țările civilizate care vor suferi ceva fel de violență prin lipsa de lege și anarhie.

Noi nu știm cât de curând ar putea veni acest sfârșit, și nici nu trebuie să ne preocupe, fiindcă Domnul nostru este la cârmă și deoarece noi așteptăm ca El să ceară fiecăruia să fie „credincios până la moarte”. Lucrul care ne preocupă acuma în mod special este o altă parte a tipului: când Ilie și Elisei au ajuns la malul Iordanului, Ilie și-a luat mantaua, a făcut-o sul, a lovit apele râului; ele s-au despărțit și cei doi au trecut cu încălțămintea uscată. Ce înseamnă aceasta? Ce experiențe sunt simbolizate prin aceasta? Se pare că se referă la ceva din viitorul imediat — ceva ce se pare că ar trebui să înceapă imediat.

((337))

Nu putem fi prea siguri ce înseamnă acest aspect al tipului. Trebuie să reținem, dimpotrivă, că profețiile biblice sunt arareori înțelese cu mult timp înainte de împlinirea lor. Acest lucru a fost adevărat la Prima Venire a Domnului nostru. Profețiile se împlineau peste tot, totuși ucenicii nu le-au observat până mai târziu — cum ar fi moartea și învierea Domnului nostru. După învierea Sa, El le-a explicat ucenicilor multe lucruri; și citim că „atunci le-a deschis mintea ca să înțeleagă Scripturile” (Luca 24:45). Poate fi și acum așa. S-ar putea ca noi să fim martorii împlinirii acestui aspect și să nu discernem aplicarea lui până când este complet.

Presupunerea noastră despre sensul acestei ilustrații este următoarea: Mantaua lui Ilie reprezintă Puterea divină care a lucrat prin el și în mod similar puterea lui Dumnezeu care lucrează prin Aleșii Lui acum. În simbolistica Bibliei apa reprezintă Adevărul și de asemenea oameni; și nu vedem nici un motiv să obiectăm că ea reprezintă ambele în această ilustrație — o împărțire a oamenilor prin împărțirea cuvenită și dreaptă a Adevărului. Iordan de asemenea înseamnă încercare, probă sau judecată. Luând aceste trei lucruri combinate, avem o imagine convingătoare. Dacă interpretarea se va dovedi a fi corectă, va însemna ceva cam așa: că Dumnezeu va exercita cumva prin poporul Său luminat o putere care va avea ca efect cauzarea unei separări între oameni în privința Adevărului și care va fi o probă asupra lor în această separare.

Neștiind care vor fi ocaziile, nici metoda de a exercita acele ocazii, noi trebuie să așteptăm pe Domnul și conducerea providențelor Sale. Dar între timp desigur că îi aparține clasei Ilie să fie trează și cu totul interesată, gata, veghind, așteptând îndrumarea Învățătorului!

Cu aceste lucruri în fața noastră, noi îndemnăm pe toți din poporul Domnului care au o cunoștință despre aceste lucruri să „încingă coapsele minții, să fie treji și să-și pună toată nădejdea în harul care le va fi adus la descoperirea lui Isus Hristos” (1 Petru 1:13). Noi îi îndemnăm să nu se încurce în chestiuni lumești, ci să se păstreze în iubirea lui Dumnezeu și în serviciul lui Dumnezeu, al Adevărului și al fraților.

Ne amintim că după răstignirea Domnului nostru, mulți dintre ucenicii Săi au fost înclinați să se întoarcă la pescuit — o cale foarte naturală. Ne amintim cum Domnul nostru le-a dat totuși dovezi că binecuvântările Sale puteau fi cu ei și puteau continua să fie „pescari de oameni” și că tot succesul depindea de El; și că fără El nu puteau face nimic. Această lecție a fost adânc imprimată asupra celor care au început cu pescuitul înaintea celorlalți. Ei au trudit toată noaptea, dar n-au prins nimic, iar dimineața L-au văzut pe Isus pe țărm cu peștele deja fript. Se pare că ei n-au uitat niciodată acea lecție. Ioan 21:1-10.

Adânc interesați față de toți frații dragi ai Domnului, am simțit un fel de solicitudine față de ei, remarcând cum unii, care au fost zeloși în lucrarea de colportori sub condiții mult mai puțin favorabile decât cele prezente și viitoare, merg la afacerile lumești. Astăzi avem probabil cu o sută de colportori mai puțini decât am avut cu un an în urmă, deși condițiile financiare de peste tot arată că mai curând ar trebui să avem astăzi de două ori pe atâția. Nu este pentru noi să ne plângem — și nu ne plângem. Doar atragem atenția în acest fel general mai degrabă decât într-un mod privat sau personal, asupra faptului că iubirea unora poate a răcit și că astfel pot să-și pună în pericol câștigarea „unei răsplăți depline”.

Noi nu știm ce putere ne va pune Domnul în mână pentru a cauza o mare separare a oamenilor în privința Adevărului. Poate fi o putere financiară care a fost reprezentată prin mantaua lui Ilie în cazul acesta, sau poate fi altceva. Așteptăm să vedem. Între timp ne străduim să menținem bine toate filialele pe toate liniile de lucru, așa încât să fim gata să lovim apele când vine ocazia favorabilă. Noi avem încredere că acesta este spiritul întregului popor iubit al Domnului care așteaptă Împărăția — un spirit al vegherii, zelului, energiei și al minții sănătoase — socotind lucrurile acestui timp prezent ca „nevrednice să fie puse alături de slava viitoare, care va fi descoperită față de noi”. Fapte 20:24; Fil. 3:8; Rom. 8:18.

Unul dintre aranjamentele noastre pentru viitorul apropiat este să rezervăm pe unii dintre frații peregrini care au capacitate deosebită pentru a se adresa publicului, ca ei să-și dedice timpul în mod constant în această direcție, sau în orice măsură Domnul va deschide calea — mergând din loc în loc în călătorii mai lungi să servească acele adunări care vor indica Biroului Turnului de Veghere capacitatea lor și dorința de a avea adunări publice în unele din cele mai bune săli din fiecare loc. Aceasta nu se va interfera cu celelalte adunări și cu servirea lor de către alți frați — unii dintre acei frați care n-au talent special pentru vorbirea publică, dar care au capacitate excepțională pentru adunări semi-publice și pentru adunări restrânse, versați în Adevărul Prezent, unde s-ar adresa în principal Casei Credinței.

Amintim tuturor care au ocazia, sau care-și pot face ocazia de a se angaja în lucrarea de colportor, că sunt milioane de case cărora nu li s-au dat încă Studiile în Scripturi și mai multe milioane care n-au fost binecuvântați cu Drama Creației și cu Mana Cerească Zilnică. Iată câmpuri de folosință în care desigur trebuie mers înainte de a putea spera să fim luați în vârtejul de vânt. Să fim vii față de privilegiile noastre, ocaziile noastre, ca să nu fie nici o timiditate, ci zel pentru Dumnezeu și Mesajul Său, și pentru frații care au nevoie de ajutorul nostru — da, și pentru unii care au ureche de auzit și unii care au venit repede în Adevăr în ultimele câteva luni. Cu aceste câteva lucruri în minte, noi am ales ca text pentru anul nostru 1916, ceea ce urmează:

„Întărit prin credință” — Romani 4:20

Am pregătit acest verset tipărit ca un mic tablou într-un format care să fie ieftin, așa încât toți care doresc să le poată obține. Putem trimite două exemplare la cinci cenți, cu taxe poștale plătite, sau în număr oricât de mare la un procent proporțional.

((338))

MILITARISMUL

Suntem tulburați când scriem despre acest subiect. Prietenii noștri, de ambele părți ale conflictului, destul de natural, sunt sensibili. Am primit trei scrisori de la germani care pretind că noi avem prejudecăți și nu le dăm dreptate. Am primit patru scrisori de la prietenii britanici, făcând plângeri similare. Noi credem însă că majoritatea prietenilor noștri de ambele părți ne înțeleg; și noi credem că cele șapte scrisori au venit de la persoane relativ noi în Adevăr. Celor familiari cu poziția noastră nu trebuie să li se spună că noi nu aprobăm invadarea teritoriului belgian de către germani, chiar dacă ei pretind că Belgia a fost asociată la toartă cu aliații. Noi nu aprobăm actele de violență și crimă din Belgia sau din altă parte. Nu aprobăm deloc distrugerea vaselor necombatante și comerciale de către submarine, chiar dacă vasele transportau muniție de război. Nu aprobăm deloc bombardarea nici a Londrei, nici a Parisului, și nici a orașelor germane și austriece. Noi nu aprobăm deloc războiul.

Totuși, pe de altă parte, privind popoarele ca necreștine, nu suntem surprinși ca ele să fie angajate într-un conflict imoral. Nu suntem surprinși că sub stresul aparentei necesități a victoriei toate popoarele angajate în acest război calcă în picioare legile popoarelor, cu care toate au fost de acord. Nu putem scuza mai mult pe englezi, francezi, ruși și italieni pentru violarea drepturilor altora, decât pe germani, austrieci, unguri, bulgari și turci. Vedem că nedreptatea a pătruns în toate direcțiile; Legile divine sunt puse la o parte în întregime de către aceste așa-zise națiuni creștine — creștinătate.

Desigur că nu în zadar zice Scriptura, „Dacă-i este foame vrăjmașului tău, dă-i să mănânce!” (Rom. 12:20). Și când pretinșii creștinii englezi calcă și violează instrucțiunile Învățătorului și încearcă să înfometeze pe pretinșii creștini germani, nu suntem surprinși că cei din urmă se răzbună în toate modurile posibile — fie prin raiduri de zepeline, fie prin raiduri de submarine sau altfel. Aceste popoare, din punctul nostru de vedere fiind popoare necreștine, nu puteau avea o deviză mai înaltă decât cea exprimată în sentimentul că „necesitatea nu cunoaște nici o lege”. Germanii au decis că, dacă englezii le înfometează soțiile, pruncii și bătrânii necombatanți, ei vor fi în drept să răspundă distrugând orice lucru britanic la care pot ajunge, inclusiv pasagerii necombatanți de pe vapoare.

Vedem că ar fi fost mai bine ca englezii să respecte legea națiunilor și să se țină de instrucțiunile lui Isus; și totuși, dându-ne seama că suntem încă sub stăpânirea prințului acestei lumi, Satan, și că el, ca dumnezeul acestei lumi, lucrează încă în inimile copiilor neascultării, nimic din ceea ce ar putea ei face nu ne-ar surprinde. Nu știm oare din Scripturi că inima omului este excesiv de păcătoasă; că mânia lui, răutatea, ura, invidia, cearta, amărăciunea, sunt lucruri ale cărnii și diavolului; și că acestea sunt vizibile în toate părțile, în ciuda numărului de biserici, predicatori etc.?

Sf. Petru a scris despre urmașii lui Isus — Biserica consacrată: „Voi sunteți o Preoție împărătească, un neam sfânt, un popor (un popor pentru un scop, Diaglott) pe care Dumnezeu Și l-a câtigat ca să fie al Lui, ca să vestiți virtuțile Celui care v-a chemat din întuneric la lumina Sa minunată” (1 Petru 2:9). Acest popor nou — poporul lui Dumnezeu — este în lume, dar nu face parte din ea. Membrii lui nu pot fi loiali atât prințului acestei lumi, cât și Prințului Slavei. Ei trebuie să aleagă între cei doi. Aceasta îi va face deosebiți în ochii majorității oamenilor, care nu înțeleg situația, ci cred că împărățiile acestei lumi sunt Împărăția lui Cristos — chiar dacă ei sunt nedumeriți de ce o împărăție a lui Cristos ar căuta să le șteargă pe celelalte de pe fața pământului și a mării.

Toate popoarele își dau seama că se sărăcesc de cel mai bun sânge și bărbăție, ca și de bogăție — punând trista povară a datoriei asupra generațiilor încă nenăscute — dacă datoria lor nu va fi negată, ceea ce ar însemna revoluție și anarhie, așa cum Biblia pare să prezică. Nu este de mirare că există o mișcare pentru pace în toate aceste țări. Este un spectacol trist. Cât de straniu trebuie să li se pară lor și nouă! Cele mai mari națiuni sângerează de moarte, grav rănite. Mai mult de douăzeci de milioane de oameni sunt acum sub arme, cheltuie și nu produc, pe lângă teribila pierdere suportată deja prin rănirea și moartea a nouă milioane.

Dar vor fi popoarele destul de înțelepte ca să se întoarcă de la război? Curajul lor admirabil și mândria lor nemăsurată par să răspundă, nu! Și aceasta pare să fie în acord deplin cu profeția biblică. Așa cum am arătat timp de douzeci și cinci de ani trecuți, războiul va continua până când tot mai mulți vor fi implicați și toți participanții vor slăbi și vor fi pregătiți pentru marele cutremur de pământ al revoluției sociale și pentru focul anarhiei care va urma cu o pustiire îngrozitoare. Cu adevărat, Scripturile declară corect, „Mândria merge înaintea distrugerii și un duh îngâmfat înaintea căderii” (Prov. 16:18). Din istorie putem judeca faptul că lumea dinainte a fost tot atât de rău intenționată, dar providența lui Dumnezeu a intervenit ca și când ar fi zis, „Până aici să vii, să nu treci mai departe” (Iov 38:11). Acum însă am ajuns la timpul când se pare că Domnul spune, „Dezlegați vânturile conflictului!” Aceste vânturi suflă tot mai mult, și în cele din urmă vor deveni o vijelie de tulburare, cum este ilustrat în Scripturi.

Posibilitățile conflictului se extind spre Persia, iar de acolo în jos spre India. Deși toate popoarele ar fi bucuroase să aibă pace, fiecăreia îi este frică să se retragă de teama de a nu-și pierde prestigiul. Spiritul Domnului nu se manifestă nicăieri, și nici să nu ne așteptăm, căci a venit timpul ca toți să-și dea seama că aceste popoare mari nu sunt popoare creștine, ci numai regate ale acestei lumi sub prințul acestei lumi, care acum „lucrează în inimile copiilor neascultării” spre mânie, ură, invidie, ceartă, amărăciune. Primul element al Spiritului Domnului este smerenia: „Smeriți-vă dar sub mâna cea tare a lui Dumnezeu, pentru ca, la timpul potrivit El să vă înalțe” (1 Petru 5:6). Lumea nu recunoaște acest spirit ca standard al ei; și ca atare nu vedem Spiritul lui Cristos, explicat de către apostol — „smerenie, blândețe, răbdare, îndelungă răbdare, iubire frățească, iubire”. Gal. 5:22, 23.

Într-adevăr, noi implorăm tot poporul iubit al Domnului să rețină că nu sunt decât doi Stăpâni mari și că noi ne-am înrolat de partea Dumnezeului nostru și a Cristosului Său, și trebuie să ne dovedim loiali acestora în mijlocul unui popor strâmb și stricat, orbit de dumnezeul acestei lumi și umplut cu spiritul lui de mândrie, lăudăroșenie, ură și ceartă. Dorința noastră trebuie să fie neutralitatea față de aceste fracțiuni ale imperiului lui Satan în conflict. Noi îi iubim pe toți; dorim mari binecuvântări pentru toți. Noi avem un Mesaj de speranță pentru toți câți au urechi să audă că în cele din urmă limita lor extremă va fi ocazia lui Dumnezeu; și că Împărăția lui Mesia va îndepărta blestemul și în locul lui va aduce pentru omenire binecuvântările Împărăției iubitului Fiu al lui Dumnezeu.

((339))

Să nu uităm niciodată neutralitatea noastră. Să fim drepți, blânzi și generoși față de toți. Să evităm pe cât posibil orice discuție despre aceste lucruri cu cei care n-ar putea înțelege și aprecia poziția noastră. Altfel am face ceea ce Învățătorul ne-a prevenit să nu facem, când a zis, „Nu aruncați perlele voastre înaintea porcilor, ca nu cumva să le calce în picioare și să se întoarcă să vă sfâșie” (Mat. 7:6). Vecinii noștri din lume n-au punctul de vedere pe care-l avem noi și nu pot înțelege argumentele sau motivele noastre. Ei vor înțelege la timpul cuvenit. Acum poporul consacrat al Domnului trebuie să fie la locul lui, să nu stârnească ceartă, să nu fie fanatici, bigoți, ci minunat de compătimitori față de toți, dându-și seama de adevărata situație, așa cum alții nu pot face.

Pe măsură ce faptele ies treptat la iveală, se observă că nici una dintre națiunile în război nu posedă toate virtuțile și nici una nu posedă toate viciile. În ceea ce privește forțele opuse din acest mare război, rușinea este probabil egală pentru toți. În timp ce fiecare a observat marea nedreptate făcută belgienilor în invazia germană, chiar cei care au mustrat mai vehement nedreptatea s-au făcut vinovați de o invazie similară a unui stat mai slab — invazia Greciei de către englezi și francezi, care i-au traversat teritoriul ca să ajute pe sârbi. Și oricare ar fi fost atrocitățile turcilor împotriva armenilor, despre care turcii pretind că se înarmau și se fortificau în tranșei, nimic n-ar fi putut depăși ferocitatea bestială a rușilor împotriva evreilor, care, după câte știm noi, căutau să fie neutri.

EVREII CA VICTIME ALE RĂZBOIULUI

În timp ce oameni din toate popoarele suferă direct sau indirect din pricina marelui război actual, bietul evreu pare că are parte de ce este mai rău peste tot. El poate fi găsit în toate armatele — uneori ca voluntar, uneori ca recrut. Se pare că în Galiția, unde evreii sunt foarte numeroși și unde sunt urâți foarte tare de către ruși și cazaci, ei au suferit imens — și încă mai suferă. Sorții războiului i-au aruncat dintr-o parte într-alta — încoace și încolo. Desigur, acești bieți oameni, dintre toți oamenii de pe pământ, curând vor începe să se roage, „Vie Împărăția Ta; facă-se voia Ta precum în cer așa și pe pământ!”

Dăm mai jos un extras din The Maccabean, un ziar evreiesc publicat în New York City. El dă o mică idee despre suferințele din regiunea bântuită de război — o idee care trebuie să îngrozească și pe cei mai împietriți. În mod sigur Domnul pregătește lumea ca să aclame Împărăția lui Mesia, „dorința tuturor popoarelor” (Hagai 2:7). Extrasul care urmează dă o mărturie despre unul dintre cei în necaz, un evreu român din Bucovina:

„Alaltăieri, dimineața devreme, cazacii au dat foc casei mele care a ars ca iasca. Când au venit la noi în munți ca biruitori, jefuirea caselor era destul de obișnuită. Pur și simplu luau ce le cădea sub mână. Dar n-am băut întreaga măsură a răului până când s-au întors bătuți în retragere. Atunci ei ne-au invadat în hoarde, beți de furie. Cereau repede merinde, fân și ovăz pentru cai, și hrană pentru ei. Întâi a venit ordinul să aprindă casa judecătorului orașului. Apoi l-au târât în stradă pe proprietarul evreu al hanului ca să termine cu el. Unul dintre călăreți l-a străpuns cu lancea, altul a terminat cu el împușcându-l în cap. Apoi au venit sătenii în masă cerând să li se protejeze casele împotriva jafului. Au fost străpunși cu lancea de către soldați și doborâți la pământ. A fost groaznic. Hangiul fiind ucis, țuica curgea în voie din butoiașe în hanul fără stăpân. Soldații s-au îmbătat până la o stare de nebunie furioasă, apoi au intrat în casă să-și satisfacă poftele bestiale. Și la mine au venit ca și la ceilalți — nu știu la câte case în total. Mi-au siluit soția în fața copiilor și mi-au violat fetița. M-au legat cu funii și m-au aruncat sub o bancă, așa încât să fiu martor al rușinii mele fără să am puterea de a interveni, ca să fiu otrăvit și să nu mor, ca să trăiesc cel mai nenorocit dintre oameni. În cele din urmă au aprins casa. Femeile au fugit la întâmplare, unde le duceau picioarele. Și când a încetat conflagrația, când ne-am văzut munca de-o viață făcută cenușă, am trecut printr-o furtună de zăpadă în lumea largă.

Înmulțiți această experiență cu zece mii și împrăștiați aceste zece mii de cazuri de stăpânire cazacă peste toată Galiția și Bucovina, și veți avea o imagine, una foarte imperfectă — despre ceea ce au avut de suferit aceste două provincii, și în special populația evreiască, sub invazia rusă.

În Iablovița, Bucovina, o casă a fost incendiată de către soldați, care au interzis cu strictețe orice salvare din ea. Ca să nu înghețe de frig într-o noapte friguroasă, nefericitul proprietar, un evreu, a luat două pături dintr-o casă care ardea. El a fost răstignit de către soldați și sub cruce a fost pusă o pază până când a murit. În Fuezca, câțiva evrei au fost spânzurați, unul fiindcă a vrut să-și salveze soția de viol. În Storojineț, la sud de Cernăuți, Isaac Fellermayer, un evreu, a fost târât afară din pat în plină noapte de către patru soldați, care, fără să declare vreun motiv, au încercat să-l spânzure. Funia s-a rupt și soldații i-au tăiat gâtul, i-au scos ochii și i-au aruncat corpul gol în zăpadă.

În Galiția rușii au reintrodus în războiul modern bestialitatea tătară, folosind ființe umane neajutorate ca acoperire în înaintarea împotriva dușmanului. În mod sigur, aceste ființe umane au fost evrei. Nu prizonieri, vă amintim, ci necombatanți, nu doar bărbați, ci bătrâni, tineri, femei și copii de ambele sexe. La Nadvorna a avut loc un lucru ce nu se poate spune, nu se poate descrie. Rușii au îngrămădit laolaltă o mie cinci sute de familii evreiești — octogenari, femei bătrâne, femei tinere cu copii mici la sân, copii de școală, unii peste alții, vreo șapte mii de suflete în total și i-au mânat ca acoperire umană spre câmpul de bătaie austriac, mergând pe urmele victimelor lor. În nici o limbă nu există cuvinte destul de vii pentru a caracteriza o astfel de faptă.

Încercați și imaginați-vă situația, dacă puteți — străduiți-vă să vă gândiți la inimaginabil! O mie cinci sute de familii, șapte mii de capete, nici unul dintre ei nefiind în stare să poarte armă, toți cei capabili fiind mobilizați cu mult înainte, un furnicar enorm de bătrâni, bolnavi, femei și copii. Acești evrei incapabili de a purta arme fuseseră torturați luni de zile de toate mizeriile războiului; suferiseră de foame și de frig, rușii le jefuiseră locuințele, le arseseră casele, le distruseseră proprietatea; îi furaseră, îi bătuseră și îi torturaseră. Iar acum erau biciuiți spre măcel ca boii — înainte! pașol! Împușcați pe la spate cu revolvere și mitraliere, spatele biciuit cu cnutul, șalele străpunse de lăncile cazace și craniul lovit cu patul de carabină al cazacilor, și astfel sunt mânați spre trei sute de vulcani urlând și scuipând foc de-a lungul frontului austriac. Austriecii aud strigătele extraordinare ale victimelor, gemetele mutilaților și muribunzilor, dar nu le pot opri suferința; trebuie să continue fără încetare focul, căci în spatele acestui holocaust uman dușmanul stă ghemuit ca să sară; dacă încetează focul, rușii vor fi pe ei și bătălia va fi pierdută. Și în această manieră, șapte mii de suflete, bărbați, femei și copii sunt măcelăriți pe linia de bătaie între două forțe armate în conflict, nefiind înarmați și pierind fără o șansă de apărare într-un zbucium de Tartar, de execuție în masă.”