„SFÂRȘITUL VEACURILOR” — CONDIȚII SIMILARE

„Dacă vă urăște lumea, știți că pe Mine M-a urât înaintea voastră.” Ioan 15:18 .

R5676 1 mai 1915 (pag. 131-132)

Prin cuvântul „lumea”, Domnul nostru nu S-a referit la neamuri; altfel El ar fi spus neamuri. Dacă ar fi spus neamuri, aceasta ar fi însemnat toate popoarele care nu sunt în relație de legământ cu Dumnezeu. Dar când a folosit cuvântul „lumea”, El părea să Se refere la ordinea prezentă de lucruri, și ca atare la oamenii din ordinea prezentă; căci n-ar exista ordine prezentă decât prin oameni. El Se referea la cei care aveau influență religioasă — reprezentanții poporului.

Dar ordinea specială din acele zile era formată din cărturari, saduchei, farisei, preoți de seamă și învățătorii Legii — cei care interpretau Legea. Cei care reprezentau Legea, și astfel reprezentau poporul, ar avea de-a face în mod deosebit cu acea ordine de lucruri. Știm că aceștia L-au urât pe Domnul. Așa cum se spune în altă parte, ei au urât lumina. Ei L-au urât nu pentru că într-adevăr le-a făcut ceva rău, ci din cauză că învățăturile Lui și lumina care strălucea din viața și învățăturile Lui erau în contradicție cu ei și cu planurile, proiectele și aranjamentele lor. Dacă cuvintele Lui erau adevărate, toate planurile pe care le-au făcut ei în toți acei ani nu însemnau nimic. În măsura în care ei aveau încredere în planurile lor, Cristos și urmașii Lui păreau că sunt nebuni, încercând să facă vreun lucru irealizabil.

Principala împotrivire față de Domnul nostru deci, a venit din partea conducătorilor religioși, învățătorii și politicienii evrei. Era partida saducheilor și partida fariseilor. Saducheii nu credeau în nimic în afară de ceea ce puteau vedea. Erau agnostici. Fariseii erau o sectă religioasă foarte strictă, cu precădere oamenii-sfințenie dintre evrei. Ei erau foarte scrupuloși cu privire la formele și ceremoniile exterioare, dar ca și clasă erau foarte mândri, siguri pe sine și nedrepți. Oricine era de acord cu învățăturile lui Isus nu avea nici un interes deosebit față de vreuna dintre aceste secte sau față de învățăturile lor — nu-i respecta în mod special și nu-i considera a fi cei mari ai națiunii lor. Deși se contraziceau între ei, acești conducători religioși erau una în împotrivirea lor față de Isus.

Aceste secte, împreună cu cărturarii și învățătorii Legii, au fost cei care au incitat poporul să-L răstignească pe Isus. Nu trebuie să presupunem că acești oameni învățați — oameni cu educație și inteligență considerabile — au ieșit pe ulițe cu poporul și au strigat urale pentru Baraba și au strigat împotriva lui Isus; ci mai degrabă că ei au incitat mulțimea, iar ei înșiși au adoptat o linie de conduită mai demnă. În orice caz, cursul lor a dus la moartea Domnului. Nu numai că L-au urât pe Învățătorul, dar L-au urât cu atâta înverșunare și atâta ranchiună încât L-au distrus. Ei au complotat de câteva ori să-L omoare, dar nu L-au putut prinde până când I-a venit ceasul. Fariseii au recunoscut că prin învierea lui Lazăr se făcuse un mare miracol, dar ei au hotărât ca Isus să fie nimicit din cauza acestui mare miracol, pentru că influența poporul și în aceeași măsură poporul se înstrăina de ei.

Marele preot, Caiafa, a spus: „Este în folosul vostru să moară un singur om pentru popor și să nu piară tot poporul” (Ioan 11:47-53). Conducătorii națiunii s-au temut că poporul va fi atât de influențat de învățătura lui Isus, încât ei nu vor mai fi de nici un folos, și „vor veni romanii și le vor nimici și locul lor și poporul lor”. Ei au zis: „Noi suntem păzitorii acestei națiuni. Guvernul de la Roma n-ar acorda nici o atenție acestei mulțimi de aici. Dacă nu reușim, Cauza lui Dumnezeu pe pământ va fi ștearsă. De aceea este avantajos să nimicim pe acest om”. Dificultatea era că ei aveau o vedere greșită asupra Cauzei lui Dumnezeu și a națiunii lor. Ei Îl lăsau pe Dumnezeu afară din socotelile lor. Credeau că ei trebuie să facă totul. Uitau că Dumnezeu este Cel Atotputernic și că El este la cârmă.

STRĂLUCIREA ADEVĂRULUI EXPUNE EROAREA

În ceea ce privește adevăratul popor al lui Dumnezeu, Învățătorul a spus, așa cum este consemnat în textul nostru: „Nu vă mirați dacă vă urăște lumea, știți că pe Mine M-a urât înaintea voastră”. Vedem că în măsura credincioșiei lor ca urmași ai Domnului Isus, cei din poporul Domnului sunt urâți și persecutați. În zilele timpurii ale Bisericii a existat o lungă perioadă de persecuție — mai întâi de către Nero, apoi de către Deoclețian și de către alți împărați romani. Apoi a urmat ridicarea generală a lui Anticrist, culminând cu stabilirea marii reprezentări false, contrafacerea Împărăției lui Dumnezeu, în anul 539 d. Cr. Și aceștia au urât adevărata Biserică și au disprețuit-o. Aceasta din urmă era o iluzie, ziceau ei — erau niște bieți gânditori, luau cuvintele lui Isus prea literal, se gândeau prea mult la o Împărăție viitoare în loc să se gândească la împărăția prezentă. Apoi a urmat lunga noapte de persecuții sângeroase, de-a lungul întregului Mileniu papal (799-1799 d. Cr.). Adevărații urmași nu erau mulți și erau mai cu seamă cei săraci ai acestei lumi — nu mulți mari, nu mulți învățați — dar bogați în credință. „Printre voi nu sunt mulți înțelepți în felul lumii, nici mulți puternici, nici mulți de neam ales.” „N-a ales Dumnezeu pe cei care sunt săraci față de lume, ca să fie bogați în credință și moștenitori ai împărăției pe care a făgăduit-o celor care Îl iubesc?” 1 Corinteni 1:26; Iacov 2:5.

((595))

Ajungând până în zilele noastre, în măsura în care poporul Domnului urmează în urmele lui Isus, ei vor dori să-și lase lumina să strălucească asupra celorlalți. În măsura în care ei își lasă lumina să strălucească, aceasta va arăta concepțiile greșite și erorile ordinii prezente de lucruri din lume. Acum în zilele noastre, ca în zilele lui Isus, Adevărul expune și mustră eroarea, iar cei care promulgă Adevărul sunt mai mult sau mai puțin urâți din această cauză. Astăzi, ca în zilele Primei Veniri a Domnului, există un sistem religios care este mai mult sau mai puțin amestecat cu politica. Aderenții lui plănuiesc tot felul de reforme. Ei spun: „Dacă putem distruge traficul de sclavi albi și traficul de băuturi alcoolice, aproape că vom fi introdus Mileniul. Alegerea unor conducători înțelepți va ajuta la introducerea noii ordini de lucruri”. Dar oricât de mult simpatizăm cu aceste eforturi bune, noi înțelegem că aceste planuri în general nu sunt Planul lui Dumnezeu cu privire la Împărăția viitoare. Instituțiile prezente nu trebuie reparate, ci înlocuite de condițiile „cerurilor noi” și ale „pământului nou”.

Nu trebuie însă să găsim vină specială reformatorilor și eforturilor lor de a pune petice pe haine vechi. Trebuie să avem simpatie pentru orice lucrează spre bine, spre dreptate. Trebuie să lăsăm lumea să facă tot ce poate mai bine, iar noi trebuie să dăm atenție Planului lui Dumnezeu și marii Reforme pe care El trebuie să o introducă. Noi avem îndrumarea să ne pregătim pentru un loc în Împărăție și să ajutăm pe alți copii ai lui Dumnezeu, ca și ei să-și întărească chemarea și alegerea și să fie gata pentru Împărăție. Acea Împărăție, care este acum chiar aproape, va fi agenția lui Dumnezeu pentru distrugerea păcatului și înălțarea dreptății.

PUNEREA ÎNTUNERICULUI ÎN LOCUL LUMINII

Toate acestea par ca o poveste nebunească pentru lume, fiindcă ar însemna înfrângere pentru proiectele lor. Ar răsturna toate planurile bisericismului. Dacă ar gândi oamenii cum gândim noi, aceasta ar însemna mare dezastru pentru toate confesiunile. Oamenii nu ar fi nici pe departe atât de interesați să construiască aceste sisteme sau să strângă bani, pe cât ar fi în a căuta să facă lucrarea Domnului în lume. Dacă vederea noastră s-ar dovedi adevărată și ar câștiga încrederea oamenilor, în acea măsură toate sistemele făcute de om ar deveni nepopulare. Toate ar rămâne de rușine în fața Adevărului. De aceea promotorii lor cred că a le ascunde întunericul și a-l numi lumină este necesar pentru prosperitatea lor. Ei cred că este necesar pentru ei să ardă cărțile noastre și să împiedice discursurile noastre să ajungă în ziare etc. Toate acestea li se par a fi un curs înțelept. Ei înțeleg că ei și sistemele lor ar cădea cu totul dacă învățăturile noastre ar fi în mod general primite de către oameni.

„CUVINTE MARI, TRUFAȘE”

Aceste sisteme ale bisericii pretind că au făcut mărturie pentru Împărăția lui Cristos timp de o mie opt sute de ani. Romano-Catolicii spun: „Noi am făcut o instituție mare! Uite câte milioane am investit! Uite cât de mult suntem în favoarea diferitelor guverne; și sperăm ca în curând să preluăm controlul tuturor guvernelor. Apoi vom cuceri lumea!” Așa spun metodiștii, baptiștii și toți ceilalți. „Trebuie să cucerim lumea! În acest fel trebuie stabilită Împărăția!”

Astfel ei umblă să-și stabilească propriile lor planuri. Când studiază Cuvântul lui Dumnezeu, îl studiază cu ochelari sectari pe ochi și cred că acum „biserica” este în starea în care să facă în curând orice genunchi să se plece și orice limbă să mărturisească. Ei spun: „Dacă acești oameni de la Zorile Mileniului umblă peste tot și spun că există numai o «turmă mică» în biserica adevărată, oamenii își vor aminti că ne-am lăudat cu turma noastră mare. Ce spui turmă romano-catolică? Ce spui turmă luterană? Turmă metodistă? Turmă baptistă? Turmă presbiteriană? Nu pretindem noi că există patru milioane de creștini în lume? Să lăsăm un popor neînsemnat să vină și să spună că nu există decât o mână de oameni în Biserică și că noi toți, restul, suntem înșelători? Aceasta este o sugestie că marile noastre instituții sunt greșite. Dacă acești oameni vor întoarce lumea cu susul în jos și ne vor duce la pierderea reputației, trebuie să-i doborâm înainte de a fi prea târziu. Sigur trebuie făcut ceva!”

CARUL NOSTRU DE FOC

Deci vedem că acolo este mânie. Adevăratul popor al Domnului se luptă pentru un ideal perfect; ei se luptă pentru asemănarea cu Domnul, ca reprezentanți ai Domnului nostru Isus Cristos. Dar nu acesta este lucrul pe care-l urăsc atât de mult oamenii religioși. Este deranjarea instituțiilor lor — scuturarea și zguduirea bărcii lor. Le este teamă că vor fi răsturnați în mare. Spiritul lumii din ei este cel care urăște pe ambasadorii credincioși ai Domnului. Unele dintre mințile nobile din lume văd acum ceva din Adevăr. Aceasta este cu atât mai exasperant pentru acești oameni ai bisericii care nu sunt întru totul în armonie cu Domnul.

((596))

La ce ar putea conduce aceasta în cele din urmă, nu știm. Dar sunt scripturi care par să arate că încheierea carierei adevăratei Biserici va fi prin persecuție. Înțelegem că Ilie a fost un tip al Bisericii. Ultima sa experiență a fost luarea sa într-un car de foc. Acesta a fost mijlocul prin care a fost luat din lume. Astfel la sfârșitul acestei lumi (acestui veac) Domnul poate lua pe poporul Său într-un necaz înfocat — dar acesta va fi carul care să-i ducă Acasă, la glorie, onoare și nemurire, la participare cu Isus în Natura divină. „Nu te teme, turmă mică, pentru că Tatăl vostru a găsit plăcere să vă dea împărăția.” „Dacă suferim cu adevărat împreună cu El, ca să fim și slăviți împreună cu El.” — Romani 2:7; 8:17; Luca 12:32; 2 Timotei 2:12.