CINE SE POATE RUGA ȘI PENTRU CE?

Luca 11:1-13.

„Cereți și vi se va da; căutați și veți găsi; bateți și vi se va deschide!” Luca 11:9.

R 5378 W. T. 1 ianuarie 1914 (pag. 8-9)

Se pare că de obicei Isus Se ruga singur. Citim că în unele ocazii El a petrecut noaptea în rugăciune către Dumnezeu. Cât ar fi fost de nepotrivit dacă El Însuși ar fi Tatăl, care a fost un timp cu oamenii și la exterior S-a arătat ca „omul Hristos Isus”! Dar cât de potrivită este ideea că Isus S-a rugat Tatălui, când este luată în legătură cu propria Sa declarație: „Tatăl este mai mare decât Mine” (Ioan 14:28); „M-am coborât din cer ca să fac nu voia Mea, ci voia Celui care M-a trimis” (Ioan 6:38); „Eu nu pot să fac nimic de la Mine Însumi; judec după cum aud îde la Tatălș.” Ioan 5:30.

În loc să fie Tatăl care S-a prefăcut a fi om, Isus a fost Logosul, Cuvântul, Mesajul lui Dumnezeu, pe care Tatăl L-a sfințit și L-a trimis în lume ca să fie Răscumpărătorul lumii, și care în curând va fi Împăratul ei, ca să o elibereze de puterea lui Satan și a păcatului, și să restabilească pe cei doritori și ascultători la asemănarea divină, la favoarea Tatălui și la viață veșnică. Isa. 25:6-8; Rom. 8:21.

Dându-Și seama de importanța misiunii Sale, Isus a păstrat legătura cum se cuvine cu marele Autor al Planului de Mântuire, Tatăl Său ceresc. Rugăciunile Sale n-au fost glume: ele au fost sincere. El S-a închinat Tatălui în spirit și în adevăr, cum a spus El că trebuie să facă toți dacă vreau să fie plăcuți Tatălui.

Fără îndoială că ucenicii au observat frecvența rugăciunii Învățătorului și binecuvântarea pe care a primit-o din ea. În loc să-i îndemne să se roage, Isus i-a învățat prin exemplu să dorească privilegiul și binecuvântarea rugăciunii. La timpul potrivit ei I-au cerut instrucțiuni spunând: „Doamne, învață-ne să ne rugăm!” Este bine să întrebăm cine se poate ruga și ce lucruri putem cere de la marele Creator, altfel ne-am putea ruga fără autoritate, sau neam putea ruga nepotrivit, cum spune sf. Iacov că fac unii.

Există o deosebire între închinare — adorare, omagiu — și rugăciune. Oricine poate oferi omagiu Domnului, să-și plece genunchii și să exprime mulțumiri și apreciere. Dar a face cereri lui Dumnezeu, rugăciuni, acest privilegiu este clar limitat. Evreii au fost privilegiați să ofere rugăciuni, fiindcă ei ca popor au fost în relație tipică cu Dumnezeu sub Legământul Legii, ca o „casă a servitorilor”. Dar neamurile n-au avut nici un privilegiu să se apropie de Dumnezeu în rugăciune până după ce favoarea evreiască sa sfârșit — la trei ani și jumătate după răstignirea lui Isus.

Primul dintre neamuri ale cărui rugăciuni au fost primite, potrivit Bibliei, a fost Corneliu. Dar nici chiar rugăciunile lui n-au fost acceptabile până când a fost instruit în privința lui Cristos și a lucrării Sale răscumpărătoare, și apoi a devenit urmaș al lui Isus. Atunci rugăciunile sale și consacrarea sa au fost acceptabile Tatălui și el a fost primit în familia lui Dumnezeu ca fiu. Atunci ca fiu a avut dreptul sau privilegiul rugăciunii. Fapt. 10:25-48.

La fel și astăzi, deși oricine poate oferi închinare și reverență lui Dumnezeu, nimeni nu este privilegiat să se roage decât dacă a devenit ucenic consacrat al lui Isus, cu excepția copiilor imaturi ai unor astfel de persoane consacrate. În toată lumea lecția de astăzi este interpretată greșit. Cuvintele lui Isus, „Tatăl nostru”, vor fi interpretate greșit ca să însemne „paternitatea lui Dumnezeu și fraternitatea oamenilor”. Contextul este ignorat. Faptul că aceștia care au fost instruiți să se roage „Tatăl nostru” au fost ucenici consacrați, este ignorat.

Există o tendință generală de a ignora credința personală în sângele răscumpărător — de a ignora faptul că nimeni nu vine la Tatăl decât prin Fiul (Ioan 14:6). Adam într-adevăr a fost creat fiu al lui Dumnezeu; dar neascultarea lui și sentința la moarte au anulat această relație, care nu poate fi restabilită decât în modul stabilit de Dumnezeu — prin Cristos.

„Când vă rugați să ziceți”

Rugăciunea este un privilegiu minunat. Nu este pentru păcătoși, ci pentru cei care au fost îndreptățiți prin marele Avocat pe care Tatăl La stabilit — Isus. Rugăciunea model pe care Isus a dat-o urmașilor Săi este foarte simplă. Este lipsită de egoism. În loc de „Eu” și „Mine”, rugăciunea cuprinde pe toți cei care sunt cu adevărat poporul Domnului, din orice clasă — noi, pe noi, al nostru. Este lipsită de egoism, de asemenea, prin aceea că nu este o rugăciune pentru binecuvântări pământești. Numai cererea „Pâinea noastră cea de toate zilele dăneo nouă astăzi” poate fi interpretată că se aplică chiar și la cele mai simple binecuvântări pământești. Și aceasta poate fi înțeleasă că înseamnă mai ales hrana spirituală.

Rugăciunea începe cu o recunoaștere respectuoasă a măreției și sfințeniei numelui sau caracterului Tatălui ceresc. Apoi vine o recunoaștere a stării actuale de păcat din lume și o recunoaștere a credinței în făgăduința pe care a dat-o Dumnezeu, că în cele din urmă Împărăția Sa pe pământ va fi stabilită, va răsturna domnia Păcatului și a Morții care a predominat timp de șase mii de ani și va lega pe Satan, „prințul acestei lumi” (Apoc. 20:1-3). Cererea „Vie împărăția Ta” manifestă nu numai credință în Dumnezeu și în făgăduința Sa de a aboli păcatul și a stabili dreptatea pe pământ, ci înseamnă mai mult, și anume, că acel care cere este în armonie cu Dumnezeu și cu dreptatea Sa și în dezarmonie cu domnia Păcatului și a Morții.

((1100))

Cererea următoare este: „Facă-se voia Ta, precum în cer așa și pe pământ”. Aceasta înseamnă încredere deplină în făgăduința lui Dumnezeu, că Împărăția Sa, când va fi stabilită, nu va fi un eșec — că Satan va fi legat; că domnia Păcatului și a Morții se va sfârși; că lumina cunoștinței slavei lui Dumnezeu va umple tot pământul și va triumfa, distrugând pe toți împotrivitorii cu voia, până când în final orice genunchi se va pleca și orice limbă va mărturisi spre slava lui Dumnezeu.

Este o expresie de încredere că Împărăția va efectua o deplină restabilire a pământului la starea lui edenică și a omului la perfecțiunea sa primară după chipul Creatorului său; căci numai când aceste condiții vor predomina va fi posibil ca voia lui Dumnezeu să se facă atât de perfect pe pământ cum se face acum în cer. Un gând cuprins aici este că atunci când păcatul și moartea vor fi fost înlăturate, omenirea va fi așa de fericită în favoarea lui Dumnezeu cum sunt îngerii acum. Isus a exprimat clar aceasta mai târziu, asigurându-ne că în cele din urmă nu va mai fi suspin, plâns și moarte, fiindcă toate lucrurile dintâi ale păcatului și morții vor fi trecut. Apoc. 21:5.

Cererea pâinii zilnice implică înțelegerea că întreținerea noastră, atât materială cât și spirituală, trebuie să vină de la Dumnezeu. Iar nespecificarea vreunui fel de hrană implică nu numai foame și dorință din partea noastră, ci și o deplină resemnare la prevederea înțelepciunii divine.

Când cei îndreptățiți se roagă „Iartă-ne greșelile noastre”, ei nu se referă la păcatul originar; căci ei au fost eliberați de acea condamnare prin îndreptățirea lor. Prin greșeli se înțelege acele imperfecțiuni neintenționate care aparțin tuturor și pe care toți urmașii lui Isus se străduiesc să le biruie. Cererea să ne fie iertate neajunsurile așa cum suntem noi generoși și iertători față de cei care ne greșesc este o reamintire a termenilor generali ai relației noastre cu Dumnezeu. Noi nu putem crește în har și rămâne în strălucirea soarelui favorii lui Dumnezeu decât dacă cultivăm spiritul iubirii, care este spiritul lui Dumnezeu — un spirit iertător, generos în relațiile noastre cu alții. Dumnezeu astfel intenționează să favorizeze mai ales pe aceia care se luptă în mod deosebit să exemplifice îndurarea Sa grațioasă.

„Nu ne lăsa în ispită” arată că noi suntem conștienți că suntem înconjurați de puterile răului, și ca Noi Creaturi n-am fi în stare să ne împotrivim cu succes acestora decât dacă am avea ajutor divin. „Și ne izbăvește de cel rău” este o recunoaștere că Satan este marele nostru adversar; că suntem vigilenți ca să ne împotrivim lui și totuși ne dăm seama de neputința noastră, de nevoia noastră de ajutor divin. „Nu suntem în neștiință despre planurile lui îSatanș” (2 Cor. 2:11). „Noi n-avem de luptat înumaiș împotriva cărnii și a sângelui, ci împotriva duhurilor răutății din locurile înalte.” Efes. 6:12.

„Căutați, bateți, cereți — și veți primi”

În versetele de încheiere ale studiului, Isus a sfătuit ca rugăciunea să fie cu ardoare sau cu seriozitate, nu numai cuvinte lipsite de viață, formale. El a dat ilustrația omului care la început a refuzat deranjul din partea prietenului său, dar în final a fost mișcat de seriozitatea cererii lui. Deci, când ne rugăm să vină Împărăția lui Dumnezeu și să se facă voia Lui, deoarece se amână mult, noi să nu gândim că rugăciunile noastre trec neobservate. Ne rugăm în armonie cu făgăduința divină, și deși nu grăbim Împărăția prin rugăciunile noastre, noi intrăm într-o binecuvântare a odihnei prin credință, aducând continuu în mintea noastră aceste făgăduințe ale lui Dumnezeu și astfel așteptând pe Domnul pentru împlinirea făgăduinței Sale.

Ceea ce vrea Dumnezeu să dea într-adevăr poporului Său este Spiritul sfânt. Din pricina imperfecțiunilor cărnii, nici unul dintre noi nu putem fi umpluți cu Spirit la început, cum a fost Învățătorul nostru perfect. Dar pe măsură ce mergem la Dumnezeu dorind să fim umpluți cu spiritul Său, dorind să fim în armonie cu El, dorind să fim în asemănarea caracterului Său, prin căutare găsim și prin batere ni se deschide ușa.

Să nu ne temem că Tatăl nostru ceresc ne va da un răspuns rău la cererile noastre. Oare un părinte pământesc va da unui copil flămând o piatră când cere pâine; un șarpe când cere pește; un scorpion când cere un ou? Sigur că nu! Trebuie să știm că Tatăl ceresc este mult mai bun decât noi, mult mai blând, mult mai drept și iubitor, și că Lui Îi place să dea darurile Sale bune, Spiritul Său sfânt, ucenicilor consacrați ai lui Isus care caută cu seriozitate.