Vol. 10 Iulie-August 2003 Nr. 5

SUFLETUL, NU TRUPUL ADUS AFARĂ DIN MORMÂNT

„Va fi o înviere a celor drepți și a celor nedrepți.” Fapte 24:15.

R5611 W. T. 15 ianuarie 1915 (pag. 19-21)

Dacă ne gândim că de secole oamenii au fost obișnuiți cu confuzia în legătură cu învățăturile Scripturii, este natural să se pună întrebarea: Ce dovadă avem că nu trupul este cel care doarme în moarte și că între timp sufletul n-a trecut pe tărâmuri mai înalte? Răspunsul este că în Cuvântul lui Dumnezeu nu găsim nici o sugestie că așa stau lucrurile. Biblia nu spune nimic despre învierea trupului, dar spune mult despre învierea sufletului. În mod repetat Cuvântul lui Dumnezeu numește moartea un somn. În fiecare noapte trupul doarme, dacă este într-o stare bună; și acest somn natural al corpului este scriptural folosit spre a ilustra condiția tuturor celor care mor în moartea adamică.

Pentru a avea problema clară în mințile noastre, trebuie să mergem înapoi la început și să vedem ce este sufletul. Mai întâi citim în relatarea din Geneza (1:27) că Dumnezeu a creat pe om — nu corpul omului, ci omul. Atunci se pune întrebarea: Ce este omul?

Noi răspundem: Omul nu este atât de mult corpul material, pe cât este o ființă inteligentă, o personalitate. Ce a creat Dumnezeu din țărâna pământului n-a fost un om, ci numai o formă, sau un corp, care urma să fie transformat într-un om. Apoi Dumnezeu a suflat în nările lui „suflarea vieților” — termenul ebraic însemnând suflarea sau vitalitatea comună tuturor ființelor animale. N-a fost un fel special de viață, diferit de cel pe care-l au animalele inferioare; din contră, a fost același fel de viață dat peștilor, păsărilor și animalelor — puterea de a trăi.

Același fel de viață este transmis în familia umană care este transmis și în animale. Această vitalitate comună tuturor creaturilor animale pătrunde corpul și astfel îl pune în activitate. Diferența dintre om și animalele inferioare este aceea că în timp ce ambii au același fel de viață, omul are un creier superior. Capul omului este format diferit; prin urmare el poate gândi la subiecte la care animalele inferioare nu pot, pentru că el are un creier superior. Un om cu un cap de o formă dată nu poate gândi cu aceeași lărgime de minte ca un om cu un cap mai bine configurat — un om care este mai puțin decăzut. Unii au pierdut mai mult, alții au pierdut mai puțin din perfecțiunea originară, din inteligența originară dată omului la crearea sa.

O lumânare ca ilustrație

O examinare atentă a relatării din Geneza despre crearea omului relevă faptul că atunci când a intrat suflarea în trupul pe care-l crease Dumnezeu din țărâna pământului, această combinație a produs sufletul, ființa simțitoare, cu personalitate. Corpul în sine nu are nici un fel de personalitate, suflarea vieții nu are putere, ființă simțitoare, dar când acestea două s-au unit, ele au produs o ființă simțitoare.

Poate cea mai bună ilustrație a acestei idei este oferită de o lumânare. Lumânarea este compusă din seu sau ceară și fitil. Flacăra este produsă de o putere exterioară — scânteia de foc. Când scânteia atinge fitilul, aerul începe să se combine cu ceara sau seul și rezultatul este lumina.

Lumânarea să reprezinte trupul, aerul să reprezinte suflarea de viață — vitalitatea — și flacăra să reprezinte ființa, personalitatea. Numai Dumnezeu poate aprinde chibritul — poate crea ființa umană. Această viață care vine de la Dumnezeu i-a fost dată la început lui Adam pe anumite condiții, anumite ((710)) restricții; și anume, ea urma să continue pentru totdeauna dacă omul rămânea ascultător de Dumnezeu, dar dacă era neascultător, Dumnezeu lua viața de la el.

Adam a fost neascultător și sufletul lui a fost condamnat la moarte (Ezechiel 18:4, 20). Nu corpul a fost cel care a păcătuit și a fost condamnat la moarte în timp ce sufletul a rămas curat. Din contră, „sufletul care păcătuiește, acela va muri”. Sentința morții pronunțată asupra lui Adam i-a afectat sufletul. După cum scânteia de viață a produs sufletul, tot așa luarea scânteii de viață a stins sufletul. Să revenim la ilustrația cu lumânarea: Dacă cineva o suflă, flacăra se stinge; astfel este produsă o condiție nefavorabilă.

Dar înainte ca tatăl Adam să moară, înainte ca flacăra vieții să fie complet stinsă, el împărțise scânteia de viață copiilor săi; și aceștia la rândul lor au împărțit scânteia de viață copiilor lor. În acest mod scânteia de viață s-a transmis din generație în generație. În ilustrație, dacă înainte ca noi să spunem, „voi stinge flacăra acelei lumânări”, acea lumânare ar fi fost folosită pentru a aprinde alte lumânări, stingerea flăcării primei lumânări nu le-ar afecta pe celelalte. Dar faptul că scânteia de viață transmisă a fost deteriorată este evident; căci, în timp ce Adam a trăit 930 de ani sub condiții nefavorabile, copiii lui în general n-au putut trăi așa de mult, 33 de ani fiind acum durata medie de viață.

În ce sens dorm cei morți

Peste tot Scripturile spun că sufletul este cel care moare. Atunci s-ar putea ridica întrebarea: dacă sufletul moare, ce speranță de viață viitoare are omenirea? Biblia răspunde că Dumnezeu a știut de la început tot ce are să se întâmple și că în planul Său făcuse deja aranjamente prin care să fie o resuscitare, o reînsuflețire a acestor suflete umane care au murit. Nimic nu este în afara cunoașterii sau puterii Lui. El nu spune nicăieri că va fi o reînsuflețire a trupului, ci a sufletului.

Saducheii din zilele lui Isus nu credeau în învierea morților. Prin urmare, când au auzit că Isus a spus că toți cei din morminte vor auzi în cele din urmă glasul Lui și vor ieși afară, ei au contestat declarația Sa socotind-o nebunească. Venind la El cu o întrebare despre care ei credeau că va arăta falsitatea învățăturilor Lui, ei I-au spus: Să prespunem că o femeie a avut șapte bărbați, care au murit cu toții înaintea ei, a cărui soție va fi la înviere? Luca 20:27-40.

Isus a răspuns că ei greșeau fiindcă nici nu înțelegeau scripturile, nici nu apreciau Puterea Celui Atotputernic. El a repetat declarația Sa că va fi o înviere a morților și le-a amintit că Dumnezeu așa a dat de înțeles în mesajul Său către Moise la rugul aprins, când a spus: „Eu sunt Dumnezeul lui Avraam, Isaac și Iacov”. Argumentul Învățătorului este că această declarație este în sine o dovadă a învierii; pentru că Dumnezeu desigur nu S-ar referi astfel la ființe șterse pentru totdeauna din existență; că scopul lui Dumnezeu în privința unei învieri este fixat, neschimbător, și că aceia pe care oamenii îi numesc morți „toți trăiesc în El” — din punctul de vedere al lui Dumnezeu sunt adormiți, și nu distruși. Cuvântul lui Dumnezeu, prin urmare, vorbește despre morți ca fiind adormiți.

Peste tot în Vechiul Testament citim că unii au fost adăugați la părinții lor sau că au adormit cu părinții lor. A adormit trupul? Nu, acesta a fost absolut mort — întors în țărâna din care a fost creat. Atunci ce a adormit? A adormit ceea ce Dumnezeu recunoaște ca personalitate — sufletul. Sufletul atât al celor buni cât și al celor răi a adormit; pentru că este scris „că va fi o înviere a celor drepți și a celor nedrepți”.

Părinții lui Avraam n-au fost oameni evlavioși, ci păgâni. El a fost chemat dintre rudele sale ca să fie un servitor al lui Dumnezeu. Când Avraam a fost adăugat la părinții săi în moarte, el a mers în același loc unde erau ei — în șeolul din Vechiul Testament, în hadesul din Noul Testament — în mormânt, starea morții. Despre toți împărații Israelului, buni și răi, și despre profeți, citim că ei au fost adăugați la părinții lor. Ei sunt adormiți în moarte.

Puncte de obicei neremarcate

Când Isus a intrat în odaia unde zăcea moartă tânăra fiică a lui Iair, El a declarat: „Nu plângeți, nu este moartă, ci doarme”. N-a spus că ea era în Cer sau în Purgatoriu sau în Iad. El a vorbit în același fel și despre Lazăr, spunând: „Lazăr ... doarme”. Ucenicii Lui au răspuns: „Dacă doarme, se va face bine”. Ei n-au înțeles cuvintele Învățătorului. În cele din urmă Isus le-a spus clar: „Lazăr a murit. ... Dar hai să mergem la el”. Astfel au mers la mormântul unde era Lazăr.

Când Isus le-a întâlnit pe Marta și pe Maria, El nu le-a zis că Lazăr era în Cer, cu o harfă în mână etc. — nimic de felul acesta. Ceea ce a spus El a fost: „Fratele tău va învia”; fratele tău va trăi din nou. Marta a răspuns: „Știu că va învia la înviere, în Ziua de pe urmă” — în marea Zi, a șaptea Zi de o mie de ani, Ziua Împărăției lui Cristos, când va trebui ca toți morții să iasă afară. Pentru a o încuraja, Isus i-a spus: „Eu sunt Învierea și Viața” — nu va fi nici o înviere decât prin puterea Mea — de ce nu-Mi ceri acum? Dar Marta n-a înțeles gândul; căci Isus a spus: „Unde l-ați pus?”

Marta și Maria L-au dus pe Domnul nostru unde era Lazăr. Când Isus a poruncit să se dea la o parte piatra de pe mormânt, Marta a protestat, spunând că deoarece fratele ei era mort de patru zile, trebuia să fi intrat în ((711)) putrefacție. Citim că Isus a spus: „Lazăre, vino afară!” — afară din grota unde fusese pus. Isus n-a spus, Lazăre, vino jos din cer, nici n-a spus, Lazăre, vino de jos. Ioan 11:1-46.

Lazăr a fost într-adevăr mort; pentru că murise cu patru zile înainte de a veni Isus. Dar din punctul de vedere divin el a fost adormit, cum a declarat Învățătorul; adică sufletul lui n-a fost distrus. Conform Scripturilor, sufletul poate fi scos din existență. Într-o împrejurare Domnul nostru le-a spus ucenicilor Săi: „Nu vă temeți de cei care ucid trupul, dar nu pot ucide sufletul; ci temeți-vă mai degrabă de Acela care poate să piardă și sufletul și trupul în gheenă” — Moartea a Doua. Mat. 10:28.

Ce a realizat moartea lui Isus

Sufletul este acea individualitate despre care Dumnezeu a decretat că va avea o ocazie să vină la cunoștința vieții veșnice. Această ocazie stă în întregime în Cristos. Așa cum spune sfântul Pavel: „Căci Hristos pentru aceasta a murit și a înviat, ca să stăpânească și peste cei morți și peste cei vii” (Rom. 14:9). El a trăit ca un om și a murit pentru ca prin aceasta să poată avea dreptul de stăpânire asupra tuturor celor care au mers în închisoarea morții. De aceea Scripturile ne spun că trebuie să fie o înviere a morților.

Domnul nostru spune că toți vor auzi glasul Lui și vor ieși afară din mormânt (Ioan 5:28, 29). În 1 Corinteni 15 Sf. Pavel explică în ce fel poate fi aceasta. El arată că moartea lui Cristos este pentru toți: „Și după cum în Adam toți mor, tot așa, în Hristos, toți vor fi făcuți vii, dar fiecare la rândul lui”. Apoi el continuă și arată că primii care vor ieși va fi clasa Bisericii. El de asemenea declară că dacă nu este o înviere a morților, propovăduirea noastră este zadarnică și speranța noastră este pierdută. El conchide că deoarece Cristos a înviat din morți, există așadar o asigurare a învierii.

Învierea trupului

Restabilirea trupului miliardelor care au murit ar fi o afirmație foarte absurdă. Oamenii de științăne spun că trupul uman se schimbă o dată la șapte ani; că materia veche este înlocuită continuu cu una nouă, așa încât un om care a ajuns la vârsta de 49 de ani a avut șapte corpuri în timpul vieții sale. Cu toate acestea, schimbarea corpului n-a afectat personalitatea omului. Pierderea unei mâini sau a unui picior sau a unui ochi poate avea loc, dar sufletul uman continuă; pentru că aceasta este ființa umană inteligentă care a rezultat din unirea materiei cu vitalitatea. Intenția lui Dumnezeu este restabilirea acestui suflet, a acestei personalități. El niciodată nu vorbește de învierea corpului.

Teoria învierii corpului a vârât pe teologi în multe dificultăți. Acum câțiva ani circula o poveste în ziare în sensul că sicriul unui om care fusese înmormântat la rădăcina unui măr a fost dezgropat și s-a descoperit că rădăcinile copacului pătrunseseră prin sicriu și absorbiseră corpul, și că la aceste rădăcini era ceva asemănător cu o mână, cu un braț, un mădular de om etc. Cu alte cuvinte, copacul trăia din acel corp de om. Merele din acel copac fuseseră vândute la persoane diferite și expediate în toate direcțiile; unele fuseseră date ca hrană la porci etc. Cei care susțin teoria învierii corpului vor avea de rezolvat o problemă complicată în încercarea de a-și adapta teoria la aceste fapte.

Nu există nici o relatare în Biblie care declară că același corp care moare va fi adus la învierea morților. Din contră, citim: „Și ce semeni, semeni nu trupul care va fi, ci doar un grăunte, fie de grâu, fie de altă sămânță. Apoi Dumnezeu îi dă un trup, după cum voiește”. El nu va avea nici o greutate să facă un corp; Puterea divină satisface orice necesitate. Saducheii s-au îndoit de Puterea lui Dumnezeu.

Un miracol uimitor

Noi admitem că a produce un corp cu aceleași circumvoluțiuni ale creierului, aceeași individualitate, același suflet, aceeași ființă simțitoare, este un miracol așa de mare încât noi nu putem concepe. Dar chiar acest lucru intenționază Dumnezeu să-l facă pentru întreaga familie umană — mii de milioane la număr.

Nouă ne aparține să urmăm Cuvântul lui Dumnezeu, să respingem toate lucrurile străine, indiferent din care parte ar putea veni, și să „primim cu blândețe Cuvântul sădit în noi, care ne poate mântui sufletele”. Noi trebuie să îndepărtăm lucrurile care n-au autoritate scripturală. Nimic din ce poate oferi omul nu se poate compara cu ceea ce găsim în Cuvântul lui Dumnezeu; Biblia este însăși esența grandorii, frumuseții, dreptății, iubirii.

În profeția lui Isaia citim că Isus „S-a dat pe Sine Însuși la moarte”, că sufletul Lui a fost făcut „jertfă pentru vină” (Isa. 53:12, 10). Apoi iarăși citim: „Căci nu vei lăsa sufletul meu Locuinței Morților (în șeol, în mormânt); nu vei îngădui ca sfântul Tău să vadă putrezirea” (Ps. 16:10). Explicând această profeție, apostolul Petru spune că Dumnezeu nu va lăsa sufletul lui Isus în hades — în mormânt (Fapte 2:22-32). Sufletul lui Isus n-a fost lăsat în mormânt.

Vorbind despre propria Sa înviere, Isus a spus: „Eu sunt ... Cel viu. Am fost mort, și iată, sunt viu în vecii vecilor și Eu țin cheile morții și ale Locuinței Morților” (Apoc. 1:18). Dumnezeu L-a înviat din starea morții a treia zi. Chiar în dimineața învierii Sale, El i-a spus Mariei: „Nu Mă atinge ... căci încă nu M-am suit la Tatăl Meu ... Mă sui la Tatăl Meu și Tatăl vostru, la Dumnezeul Meu și Dumnezeul vostru” (Ioan 20:17). El a fost primul care S-a coborât în mormânt și a fost înviat dintre morți, și Cel care a fost înălțat deasupra îngerilor, domniilor, ((712)) puterilor și a oricărui nume care se poate numi. Efes. 1:20-23; Filip. 2:9-11.

Deoarece Domnul nostru a trecut prin aceste experiențe, sugestia apostolului este că Acela care L-a adus pe Domnul Isus din mormânt ne va aduce și pe noi. El ne spune că nu trebuie să ne întristăm ca acei care nu au nici o speranță; pentru că, dacă credem că Isus a murit și a înviat, atunci să credem că El îi va aduce înapoi la viață pe toți cei care sunt în starea morții (1 Tes. 4:13, 14). Să credem că „toți cei din morminte vor auzi glasul Lui și vor ieși din ele” (Ioan 5:25-29) — mai întâi Biserica. Așa cum este scris: „Fericiți și sfinți sunt cei care au parte de Întâia Înviere! Asupra lor a Doua Moarte nu are nici o putere; ci vor fi preoți ai lui Dumnezeu și ai lui Hristos și vor împărăți cu El o mie de ani”. Apoc. 20:6.

Alții vor veni la o înviere asupra căreia Moartea a Doua va avea putere. Dacă aceștia se vor elibera cu totul de moarte sau nu, se va hotărî prin comportarea lor în timpul ocaziei pe care o vor avea — în timpul când bogățiile harului lui Dumnezeu le vor fi făcute cunoscute și când vor avea ocazia să se întoarcă la deplină armonie cu El și să câștige viață veșnică.