IMPORTANȚA EXAMINĂRII DE SINE ZILNICE

„Dacă ne-am judeca singuri, n-am fi judecați. Dar, când suntem judecați, suntem disciplinați de Domnul, ca să nu fim condamnați odată cu lumea.” 1 Corinteni 11:31,32.

R5519 W. T. 15 august 1914 (pag. 247-248)

Prin aceste cuvinte apostolul pare să spună că dacă noi ca creștini ne-am critica pe noi înșine, ne-am examina, ne-am corecta, Domnul n-ar găsi necesar să ne ia la mână și să ne judece sau critice. Dar dacă noi nu ne facem această judecare sau criticare, atunci va fi necesar s-o facă Domnul; căci El ne-a luat în familia Sa, ne-a făcut fii și suntem în Școala Fiului Său, marele nostru Frate-mai-Mare, pentru a fi pregătiți și instruiți. Aceasta este Ziua noastră de Judecată.

Obiectivul acestei disciplinări din partea Domnului nu este să-Și verse mânia peste noi cauzându-ne durere; ci este așa cum spune Apostolul, „ca să nu fim condamnați odată cu lumea”. Noi ne judecăm atunci când ne criticăm conduita, cuvintele — chiar și gândurile — și le verificăm după principiile stabilite în Cuvântul lui Dumnezeu — dreptate, bunătate, milă, iubire. După cum ne previne Învățătorul nostru, dacă constatăm că am greșit, trebuie să lăsăm darul nostru înaintea altarului — mai întâi trebuie să mergem și să ne cerem iertare de la cel pe care lam lezat sau rănit prin vreun cuvânt sau faptă de nedreptate sau asprime. Apoi putem veni și oferi darul nostru.

O astfel de cale ne va forța, ne va obliga să facem ceea ce este corect. Nu este destul să spunem: „Știu că am greșit; nu trebuia să fac așa cum am făcut; însă sunt imperfect; nu pot face doar ce este drept în toate”. Această cale n-ar fi în armonie cu spiritul textului nostru. Textul nostru arată că dacă facem greșit, avem o datorie solemnă să îndreptăm, cât putem mai bine. Dacă am avut un gând lipsit de îndurare împotriva altuia nu este necesar să mergem la acea persoană și să-i spunem, căci am putea înrăutăți situația. Dar trebuie să ne judecăm pe noi înșine în această chestiune și să ne facem o disciplinare amănunțită. Ar trebui să ne dăm o lecție bună, una durabilă. Astfel am fi drepți în inimă, în intenție, aprobați de Domnul.

Calea potrivită față de alții

Noi înțelegem că voia Domnului în ceea ce ne privește este să ne examinăm cu atenție gândurile, cuvintele și faptele. Dacă aflăm că am lezat pe altul cu limba sau în vreun alt fel, trebuie să mergem la acea persoană, și la oricare alta căreia i-am spus, și să corectăm, să cerem scuzele potrivite, pedepsindune pe noi înșine — o pedeapsă pe care să n-o uităm. Dacă pedeapsa cere umilință considerabilă, cu atât mai bine. Dacă neglijăm să ne pedepsim, aceasta ar arăta că nu suntem în starea potrivită; și cel mai bun lucru pe care Domnul l-ar putea face pentru noi ar fi să ne dea o pedeapsă severă. Aceasta s-ar putea să nu vină în aceeași zi, săptămână sau lună. Dar putem fi siguri că dacă nu procedăm corect în acea problemă, vom ajunge la punctul unde Domnul să ne ia la mână. Dacă El va face astfel, ne va da unele experiențe grele. Poate cineva ne va face ceva rău sau va spune ceva rău despre noi, și Domnul poate permite aceasta. Sau poate permite să ajungem întro situație care să ne aducă un anumit fel de pedeapsă.

Lumea va fi sub judecată sau încercare în Veacul viitor. Dacă am fi din lume, judecata noastră spe ((860)) cială ar fi atunci în loc să fie acum. Am face urme în caracterul nostru, care ar cere lovituri în Dispensația următoare. Dar pe cât de sigur este că aparținem clasei Bisericii, pe atât de sigur este că trebuie să ne primim judecățile și pedepsele în Veacul prezent. Dacă nu ni le aplicăm, ni le va aplica Stăpânul nostru.

Există o altă Scriptură care spune că nu trebuie să „judecăm nimic înainte de vreme” (1 Corinteni 4:5). Aceasta nu se referă la judecarea noastră de sine. Noi nu ne putem judeca pe noi în sensul de a da o sentință în cazul nostru; dar trebuie să ne supraveghem cu grijă conduita, cuvintele și gândurile și să lucrăm cu noi în privința încălcărilor și ofenselor noastre împotriva altora. Isus a spus: „Îi veți cunoaște după roade”. Aceasta înseamnă că noi trebuie să observăm acest rod al vieții pe care îl vedem atât în cazul nostru cât și al altora — la frații noștri, la vecinii noștri. În mintea noastră trebuie să judecăm și să dezaprobăm acțiunile și cuvintele rele. Ar trebui să spunem: Este bine sau este rău? Ar trebui să judecăm astfel de chestiuni tot timpul.

Nu este de competența noastră să dăm sentință

Vedem în fiecare zi multe lucruri în viață care nu-I plac Domnului. Îi auzim pe alții folosind un limbaj vulgar sau nepotrivit. Vedem fapte de cruzime sau nedreptate. Astfel că putem judeca aceste lucruri în timp ce trecem prin viață și primim lecții din ele. Aceasta nu înseamnă că trebuie să-i judecăm pe oamenii care fac aceste lucruri și să hotărâm ce pedeapsă trebuie să primească. Nu suntem nici autorizați, nici competenți să facem aceasta. Noi nu trebuie să judecăm în ceea ce privește starea inimii, cu excepția cazurilor unde Cuvântul lui Dumnezeu spune clar că trebuie să judecăm. Aparențele sunt foarte adesea înșelătoare și lucrurile nu sunt întotdeauna ceea ce par a fi.

Domnul ne spune că va veni timpul când vom fi numiți judecători ai lumii, dar acel timp nu este acum și nu trebuie să anticipăm lucrarea noastră din viitor nici în mintea și nici în cuvintele noastre. Nici nu trebuie să repetăm altora ceea ce vedem sau auzim, ceea ce ar înjosi pe altul în ochii lor, decât în cazul în care a face astfel ar fi o chestiune de datorie. Dacă ar fi să formulăm judecăți despre alții și să umblăm spunând ce gândim despre unul sau despre altul, am avea dificultăți și am face un mare rău. Astfel am veni sub dreapta condamnare a Domnului și în mod sigur am aduce asupra noastră mustrarea Lui.

Deși apreciem adevărul cuvintelor Domnului că un pom bun face roade bune, și deși putem vedea de multe ori că în conduita unora este ceva greșit, totuși noi nu suntem în stare să judecăm care ar fi pedeapsa potrivită pentru astfel de conduită. Putem ști că rodul zilnic al vieții indică starea inimii, dar noi nu trebuie să dăm sentință asupra nimănui. Domnul va lua această decizie. În cuvintele Învățătorului „Îi veți recunoaște după roadele lor”, El ne dă ideea că numai în legătură cu cele despre care avem cunoștință clară trebuie să luăm o decizie în mintea noastră. Putem ști că rodul unei anumite vieți dovedește că unul ca acesta nu este în armonie cu Dumnezeu. Totuși, nici atunci nu avem dreptul să dăm o sentință în acel caz. Noi nu putem ști ce a putut conduce la acea condiție nefavorabilă.

„Nici eu însumi nu mă mai judec”

În ceea ce privește judecarea în cazul nostru, nimeni n-ar fi în stare să ne cunoască inima mai bine decât noi. Dar sf. Pavel ne arată că ar trebui să folosim o anumită măsură de indulgență în judecarea chiar și a noastră proprie. El spune: „Ba încă, nici eu însumi nu mă mai judec ... Cel care mă judecă este Domnul”. Aceasta nu este o contrazicere a cuvintelor textului nostru, ci gândul lui pare să fie că atunci când ajungem să ne dăm seama cât de înalt este standardul lui Dumnezeu, putem fi înclinați să ne judecăm prea sever, fără să ținem cont că am fost născuți în nelegiuire. Am putea mai bine să gândim cam în felul următor: Îmi dau seama că iarăși n-am reușit astăzi să trăiesc pe deplin la nivelul pe care lam sperat. Mă simt condamnat din cauza aceasta în fața barei de justiție a judecății mele. Dar sper că Domnul va putea face ceva îngăduință pentru mine în această chestiune. Am încredere că va găsi motive de scuză pe care eu nu le pot vedea. Nu sunt sigur câtă îngăduință ar trebui; eu nu pot să mă judec cu exactitate.

Ar trebui atunci să mergem la Tatăl nostru în rugăciune serioasă, spunându-I că ne pare rău că n-am reușit să-I slăvim numele mai bine. Ar trebui să cerem meritele sângelui scumpului nostru Răscumpărător, promițându-I Domnului că ne vom strădui să facem mai bine, dacă este posibil, cu ajutorul harului Său.

Există unii copii ai Domnului care posedă numai o mică măsură de apreciere de sine și care de aceea sunt înclinați să fie prea severi în a se judeca pe ei înșiși, și se fac răspunzători de fiecare imperfecțiune în modul cel mai strict. Aceștia ar trebui să încerce să se judece în mod drept. Toată judecata ar trebui să fie dreaptă, chiar și atunci când noi înșine suntem vinovați. Dreptatea este temelia tronului Domnului. Niciodată să nu pierdem din vedere faptul că avem acoperirea hainei dreptății Mântuitorului nostru și Scaunul Îndurării, la care trebuie să mergem în fiecare zi pentru curățire de fiecare întinăciune. Dar este nu numai potrivit, ci de fapt și o datorie să ne examinăm zilnic și să căutăm să ne ținem corpul în supunere față de mintea noastră nouă. Făcând astfel, și cerând astfel zi de zi, noapte de noapte aplicarea meritului Răscumpărătorului nostru ca să ne acopere greșelile din neștiință, vom fi ținuți în iubirea și aprobarea Tatălui și nu vom avea nevoie de atâta corectare de la Domnul.

Acest bilanț zilnic al nostru, observarea câștigurilor și pierderilor noastre ca Noi Creaturi în Cristos, și cum și unde ni s-au întâmplat acestea în lupta noastră continuă cu toți dușmanii noștri spirituali dinăuntru sau dinafară, se va dovedi în mod sigur folositor fiecărui copil al lui Dumnezeu care se analizează astfel pe sine în frică de Domnul, doritor numai să placă Tatălui său din cer, să devină tot ceea ce Dumnezeu dorește în privința lui — un sfânt cu adevărat.