((B73))

A sosit timpul - Studiul IV
Timpurile neamurilor

> Ce sunt timpurile neamurilor? -- Începutul lor; lungimea lor; sfârșitul lor în 1914 d. Cr. -- Evenimente care le însoțesc -- Evenimente care le urmează -- Timp literal și timp simbolic -- Un tip remarcabil -- Indicii prezente -- Împărăția lui Dumnezeu trebuie să răstoarne stăpânirea neamurilor -- Prin urmare este organizată înainte ca aceasta să se sfârșească -- Înainte de 1914 d. Cr. -- De ce i se împotrivesc împărățiile neamurilor -- Cum și de ce în final toți o vor accepta cu bucurie -- „Va veni dorința tuturor neamurilor”

[Deoarece subiectul examinat în acest capitol este foarte strâns legat de cel din Volumul I capitolul 13, cititorul va fi mult ajutat printr-o trecere în revistă a acelui capitol înainte de a-l începe pe acesta.]

„Ierusalimul va fi călcat în picioare de neamuri până se vor împlini timpurile neamurilor.” Luca 21:24.

Expresia „Timpurile Neamurilor” a fost aplicată de Domnul nostru intervalului din istoria lumii cuprins între înlăturarea Împărăției tipice a lui Dumnezeu, Împărăția lui Israel (Ezec. 21:25-27), și introducerea și stabilirea antitipului ei, adevărata Împărăție a lui Dumnezeu, când Cristos vine „în ziua aceea ca să fie preamărit în sfinții Săi și admirat în toți cei care au crezut”.

În acest interval stăpânirea pământului urma să fie exercitată de guvernele neamurilor; iar Israelul trupesc și Israelul spiritual au fost și trebuie să fie supuse acestor puteri până când timpul acestora expiră. Cu toate că Dumnezeu nici nu aprobă nici nu laudă aceste guverne, El le recunoaște stăpânirea. Cu alte cuvinte, El a îngăduit cu scopuri înțelepte stăpânirea lor pentru un timp hotărât.

Stăpânirea pământului a fost dată la început lui Adam, să-l supună, să-l stăpânească și să-l conducă în dreptate ((B74)) (Gen. 1:28). Adam n-a reușit, iar stăpânirea pierdută prin păcat a fost luată de la el. Apoi le-a fost îngăduit îngerilor să aibă controlul. Dar în loc să ridice rasa decăzută, unii dintre ei „nu și-au păstrat starea de la început”, ci au păcătuit. După potop, Dumnezeu i-a spus lui Avraam scopul Său de a aduce prin urmașii lui ajutorul necesar pentru rasa păcătoasă pe cale spre moarte, ridicând dintre ei un mare eliberator, conducător și învățător, zicând: „Toate familiile pământului vor fi binecuvântate în tine și în sămânța ta”.

Aceasta a fost cea mai timpurie aluzie la o stăpânire universală națională asupra pământului. Iar această aluzie, venită din partea lui Dumnezeu, presupunea o calificare specială, o superioritate deosebită a acestui conducător mai presus de toți ceilalți, și că va fi spre avantajul întregii omeniri să se supună unui asemenea conducător. Că această făgăduință făcută lui Avraam a umplut inimile și mințile urmașilor lui, Israelul, și că rudele lor, moabiții și edomiții, o cunoșteau bine, nu poate exista nici o îndoială. Că o asemenea speranță națională avea să devină cunoscută și altor popoare este posibil; și dacă era cunoscută, nu ne putem îndoi că mândria avea să conceapă în ei dorința de a fi națiunea principală și de a avea stăpânirea universală, socotindu-se a fi în toate modurile la fel de capabili și de potriviți să conducă și să învețe, și astfel să binecuvânteze popoarele, ca și oricare din urmașii lui Avraam.

Speranța lui Israel de a ajunge la stăpânire universală, nu prin alegerea neamurilor de a ajunge astfel, ci prin alegerea și puterea lui Dumnezeu arătată în favoarea lor, pare să se fi extins și la alte popoare. În orice caz, aflăm că acești împărați și popoare păgâne au acceptat stăpânirile lor ca favoruri de la dumnezeii cărora li se închinau. Și aceeași idee mai are încă priză atât la orice conducător și prinț mărunt, cât și la regii și împărații mai puternici. Nu contează cât sunt de slabi mintal sau fizic, și nu contează cât sunt de vicioși și nepotriviți să se conducă pe ei înșiși sau pe alții, ei sunt stăpâniți aproape până la gradul nebuniei de ideea că Dumnezeu i-a ales în mod special ((B75)) pe ei și familiile lor ca să stăpânească peste tot pământul și să-l „binecuvÂnteze”(?). Acestei teorii, acceptate de masele poporului, i se face publicitate pe medalii, monezi și documente de stat prin cuvintele: „Regele _______ prin grația lui Dumnezeu”.

Astfel, în timp ce Israelul aștepta și spera în stăpânirea făgăduită a pământului, și adesea ei presupuneau că aceasta era pe punctul de a se realiza, mai ales sub împărații David și Solomon, dorința după imperiul universal a ajuns să fie generală printre celelalte popoare. Iar când Dumnezeu era pe punctul de a lua coroana de la Israel, până va veni adevărata sămânță a făgăduinței ca să preia stăpânirea, El a hotărât să lase împărățiile neamurilor să preia controlul și să încerce experimentul conducerii lumii, pentru ca astfel lumea să poată învăța și ea că eforturile de a se autoguverna sunt zadarnice în timp ce este în starea prezentă păcătoasă. După cum odinioară El dăduse îngerilor stăpânirea pierdută de Adam, pentru a demonstra incapacitatea lor de a conduce și a binecuvânta lumea, tot așa, acum El a predat acea stăpânire neamurilor, lăsându-le să încerce diferitele lor metode, fără ajutorul Său. Dumnezeu îngăduie aceste diferite experimente, ca fiind tot atâtea lecții valoroase și necesare, să ocupe intervalul de timp până când Unsul Domnului, care are dreptul, va veni, va lua stăpânirea și va îndeplini toate scopurile Sale îndurătoare.

După cum Israelul după trup a fost un tip al Israelului spiritual, al Bisericii Evanghelice, care de asemenea este numită în sensul acesta mai înalt „o preoție împărătească, un neam sfânt” (1 Pet. 2:9), și care la timpul cuvenit va guverna și binecuvânta toate popoarele, tot așa, în anumite privințe împărăția lor a fost un tip al Împărăției lui Cristos. Prin urmare, când a sosit timpul ca Dumnezeu să predea stăpânirea pământului conducerii neamurilor, a fost potrivit ca El să ia mai întâi coroana tipică de la Israel și împărăția tipică să nu mai fie recunoscută. El a făcut aceasta, spunând că ei se dovediseră nepotriviți pentru înălțare la stăpânirea ((B76)) universală, devenind corupți, înfumurați și idolatri, pe măsură ce au ajuns la distincție națională. Aceasta s-a întâmplat în zilele împăratului Zedechia; și decretul divin a fost exprimat prin cuvintele profetului: „Așa zice Iehova Domnul: «Să i se scoată diadema, și să i se ia coroana! Aceasta nu va mai fi cum a fost; înalță pe cel umilit și umilește pe cel înălțat. O voi răsturna, o voi răsturna, o voi răsturna, și nu va mai sta, până ce nu va veni acela al căruia este dreptul și acestuia o voi da»”. Ezec. 21:24-27 (Sf. Scriptură, 1874 -- n.e.).

Această răsturnare a coroanei sau a stăpânirii a fost îndeplinită. Întâi a fost predată Babilonului, apoi Medo-Persiei, apoi Greciei și în sfârșit Romei. După cum este consemnat în paginile istoriei, am găsit caracterul acestor imperii a fi în perfect acord cu descrierile profetice, așa cum sunt înfățișate în chipul cel mare din viziunea lui Nebucadnețar și în viziunea lui Daniel cu cele patru fiare. Această stare de răsturnare a stăpânirii lui Israel urma să continue până când Cristos, moștenitorul de drept al tronului lui Israel și al întregului pământ, Care l-a cumpărat cu sângele Său prețios, va veni și va prelua controlul. După cum am văzut, al cincilea imperiu universal al pământului, Împărăția lui Dumnezeu sub toată întinderea cerurilor, va fi a Lui. Dar spre deosebire de cele patru stăpâniri anterioare care au fost permise pentru un timp hotărât, și prin urmare recunoscute, chiar dacă nu aprobator, aceasta va fi aprobată și stabilită de Dumnezeu, ca reprezentanta Lui pe pământ. Ea va fi Împărăția lui Dumnezeu, Împărăția Unsului lui Iehova. Ea va fi stabilită treptat, în decursul unui timp de mare strâmtorare prin care se va încheia Veacul Evanghelic și în care stăpânirile prezente vor fi total mistuite, sfârșindu-se în mijlocul unei mari confuzii.

În acest capitol prezentăm dovada Bibliei că sfârșitul complet al Timpurilor Neamurilor, adică sfârșitul complet al contractului lor de stăpânire va fi atins în anul 1914 d. Cr., ((B77)) și că acea dată va vedea descompunerea conducerii oamenilor imperfecți. Și să se observe că dacă se va arăta că faptul acesta este ferm stabilit de Scripturi, el va dovedi:

În primul rând, că la acea dată Împărăția lui Dumnezeu, pentru care Domnul nostru ne-a învățat să ne rugăm, zicând, „Vie împărăția Ta”, va începe să preia controlul, și că apoi în scurt timp va fi „ridicată” sau ferm stabilită pe pământ, pe ruinele instituțiilor prezente.

În al doilea rând, va dovedi că Acela care are dreptul să ia stăpânirea va fi atunci prezent ca noul Conducător al pământului; și nu numai atât, dar va dovedi și că El va fi prezent o perioadă considerabilă înainte de data aceea, deoarece răsturnarea acestor guverne ale neamurilor este în mod direct cauzată de faptul că El le zdrobește în bucăți ca pe vasele unui olar (Ps. 2:9; Apoc. 2:27) și stabilește în locul lor guvernul Său drept.

În al treilea rând, va dovedi că, cu câtva timp înainte de sfârșitul acestei răsturnări, ultimul membru al Bisericii lui Cristos recunoscute din punct de vedere divin, „preoțimea împărătească”, „trupul lui Cristos”, va fi glorificat împreună cu Capul; deoarece fiecare membru trebuie să domnească împreună cu Cristos, fiind moștenitor al Împărăției împreună cu El, și ea nu poate fi deplin „ridicată” fără toți membrii.

În al patrulea rând, va dovedi că de atunci înainte Ierusalimul nu va mai fi călcat în picioare de neamuri, ci se va ridica din țărâna dizgrației divine la cinste; fiindcă „Timpurile Neamurilor” vor fi împlinite sau complete.

În al cincilea rând, va dovedi că până la acea dată, sau mai înainte, împietrirea lui Israel va începe să fie îndepărtată, deoarece „împietrirea” lor „în parte” urma să țină numai „până va intra plinătatea neamurilor” (Rom. 11:25), sau, cu alte cuvinte, până când numărul deplin dintre neamuri, care vor fi membri ai corpului sau miresei lui Cristos, va fi în întregime ales.

((B78))

În al șaselea rând, va dovedi că marele „timp de necaz . . . cum n-a mai fost niciodată de la începutul lumii” își va atinge punctul culminant într-o domnie mondială a anarhiei; iar apoi oamenii vor învăța să fie liniștiți și să știe că Iehova este Dumnezeu și că El va fi înălțat pe pământ ( Ps. 46:10). Starea de lucruri despre care se vorbește în limbaj simbolic, ca valurile mării mugind, pământul topindu-se, munții prăbușindu-se și cerurile arzând, va trece atunci, iar „cerurile noi și pământul nou” cu binecuvântările lor pașnice vor începe să fie recunoscute de omenirea răvășită de necaz. Dar Unsul Domnului și autoritatea Lui legitimă și dreaptă vor fi mai întâi recunoscute de o clasă de copii ai lui Dumnezeu în timp ce vor trece prin marele necaz -- clasa reprezentată pe planul veacurilor prin literele m și t trup, și în cele din urmă de către omenire în general.

În al șaptelea rând, va dovedi că Împărăția lui Dumnezeu, organizată în putere, va fi înainte de acea dată pe pământ și atunci va lovi și sfărâma chipul neamurilor (Dan. 2:34) -- și va mistui cu desăvârșire puterea acestor regi. Puterea și stăpânirea ei vor fi stabilite imediat ce aceasta prin diferitele ei influențe și mijloace va zdrobi și spulbera „puterile care sunt” -- civile și eclesiastice -- fierul și lutul.

Începutul Timpurilor Neamurilor, la 606 î. Cr.

Cuvintele Domnului nostru, „până se vor împlini timpurile* neamurilor”, implică ideea că aceste timpuri trebuiau să aibă o limită stabilită precis; pentru că nu s-ar putea spune despre o perioadă nelimitată și nedefinită că ea se va împlini. Astfel, deci, domnia neamurilor a avut un început, va dura un timp stabilit și se va sfârși la timpul hotărât.

*Cuvântul grecesc kairos, tradus aici prin „timpuri”, înseamnă un timp fixat. Același cuvânt este tradus „timpuri” și în textele următoare: Marcu 1:15; 1 Tim. 6:15; Apoc. 12:14; Fapt. 3:19; 17:26. Cuvântul „soroace” sau „perioade” din Fapt. 1:7 este din acest cuvânt grecesc.

((B79))

Începutul acestor Timpuri ale Neamurilor este clar indicat de Scripturi. Deci, dacă ele ne dau și lungimea perioadei stabilite, sau a contractului de stăpânire a neamurilor, atunci putem ști cu precizie chiar când se va termina ea. Biblia ne dă această perioadă stabilită, care trebuia să se împlinească, dar ea a fost dată în așa fel încât n-a putut fi înțeleasă nici când a fost scrisă, nici înainte ca scurgerea timpului și evenimentele istoriei să-și fi revărsat lumina asupra ei; dar chiar și atunci numai de către cei care vegheau și care nu erau supraîncărcați cu grijile acestei lumi.

Dovada Bibliei este clară și tare, că „Timpurile Neamurilor” sunt o perioadă de 2520 de ani, de la anul 606 î. Cr. până la 1914 d. Cr. inclusiv. Această arendare a stăpânirii universale dată guvernelor neamurilor, cum am văzut deja, a început cu Nebucadnețar -- nu când a început domnia lui, ci când s-a sfârșit împărăția tipică a Domnului și când stăpânirea întregii lumi a fost lăsată în mâinile neamurilor. Data începerii Timpurilor Neamurilor este deci clar marcată, fiind timpul când coroana împărăției tipice a lui Dumnezeu a fost luată de la Zedechia, ultimul lor împărat.

Potrivit cuvintelor profetului (Ezec. 21:25-27), coroana a fost luată de la Zedechia, iar Ierusalimul a fost asediat de armata lui Nebucadnețar și transformat în ruine, și așa a rămas timp de șaptezeci de ani -- până la restaurare în anul întâi al lui Cirus (2 Cron. 36:21-23). Deși Ierusalimul a fost atunci rezidit și prizonierii s-au întors, Israelul n-a mai avut niciodată împărat de atunci și până în ziua de astăzi. Cu toate că au fost restabiliți în țara lor și la libertățile lor personale de către Cirus, ei, ca națiune, au fost supuși succesiv perșilor, grecilor și romanilor. La timpul primei veniri a Domnului nostru ei se aflau sub jugul Romei, Pilat și Irod fiind reprezentanții Cezarului.

Având aceste fapte înaintea noastră, găsim repede data începutului Timpurilor de stăpânire a Neamurilor, căci ((B80)) primul an al domniei lui Cirus este o dată foarte clar fixată -- atât istoriile religioase cât și cele laice fiind în clară unanimitate de acord cu Sistemul lui Ptolomeu, care-l plasează în anul 536 î. Cr. Și dacă anul 536 î. Cr. a fost anul în care s-au sfârșit cei șaptezeci de ani de pustiire a Ierusalimului și în care a început revenirea evreilor, rezultă că împărăția lor a fost răsturnată doar cu șaptezeci de ani înainte de 536, adică 536 plus 70, sau în anul 606 î. Cr. Aceasta ne dă data începutului Timpurilor Neamurilor -- 606 î. Cr.

Recunoscând că puterea a fost arendată de către Dumnezeu acestor guverne lumești sau ale neamurilor, știm nu numai că ele vor eșua și vor fi răsturnate și urmate de Împărăția lui Cristos când „timpurile” lor vor expira, ci și că Dumnezeu nu va lua stăpânirea de la ele, ca s-o dea Unsului Său, înainte de expirarea contractului lor de arendă -- „până se vor împlini timpurile neamurilor”. Prin urmare, tocmai aici suntem feriți de ideea falsă în care papalitatea a indus lumea -- că Împărăția lui Dumnezeu a fost așezată se pretinde, imperiul roman a fost convertit la creștinism (la papalitate) și a ajuns în lume atât imperiu pământesc, cât și spiritual. Vedem din această profeție privitoare la Timpurile Neamurilor că această pretenție ridicată de Biserica Romei, și mai mult sau mai puțin susținută de protestanți, este falsă. Vedem că națiunile pe care atât papalitatea cât și protestantismul le numesc națiuni creștine și ale căror stăpâniri ei le numesc creștinătate (adică, „împărăția lui Cristos”), nu sunt creștine. Ele sunt „împărățiile acestei lumi”, și până când „timpurile” lor nu se împlinesc, Împărăția lui Cristos nu poate prelua controlul, chiar dacă ea se va organiza și se va pregăti să-l preia în puținii ani care vor încheia „Timpurile Neamurilor”, în timp ce aceste împărății se vor cutremura, se vor dezintegra și vor cădea în anarhie.

În decursul Veacului Evanghelic Împărăția lui Cristos a existat numai în stadiul ei incipient, în umilirea ei, fără ((B81)) puterea sau privilegiul de a domni -- fără coroană, având numai sceptrul făgăduinței: nerecunoscută de lume și supusă „stăpânirilor care sunt” -- împărățiilor neamurilor. Iar moștenitorii împărăției cerești trebuie să continue astfel până la timpul stabilit pentru ei să domnească împreună cu Cristos. În decursul timpului de strâmtorare, care încheie acest veac, ei vor fi înălțați la putere, însă „domnia” lor de dreptate asupra lumii nu poate avea loc înainte de 1915 d. Cr. -- când vor fi expirat „Timpurile Neamurilor”. Prin urmare, este de datoria Bisericii să aștepte cu răbdare timpul stabilit pentru triumful și domnia ei glorioasă; să stea separată de împărățiile acestei lumi, ca înstrăinați, peregrini și străini; și, ca moștenitori ai Împărăției viitoare, să-și lase toate speranțele și ambițiile să se centreze în ea. Creștinii ar trebui să recunoască adevăratul caracter al acestor împărății, și, în timp ce stau separați de ele, să le dea respectul și ascultarea cuvenite, pentru că Dumnezeu le-a îngăduit să conducă. După cum învață Pavel: „Orice suflet să fie supus autorităților care sunt mai presus de el; căci nu este autoritate decât de la Dumnezeu”. Rom. 13:1.

Până atunci nici Israelul trupesc nu poate intra în moștenirea sa de multă vreme făgăduită, cu toate că înainte se vor face pași pregătitori; pentru că Dumnezeu nu va stabili pe deplin nici faza pământească, nici faza spirituală a Împărăției Sale, până când va expira acest contract de arendă pentru neamuri.

Coroana (stăpânirea) a fost îndepărtată de la poporul lui Dumnezeu (atât de la sămânța spirituală cât și de la cea trupească) până când se vor sfârși Timpurile Neamurilor -- la prezența glorioasă a lui Mesia, care va fi nu numai „Împăratul iudeilor”, ci și „Împărat peste tot pământul” în ziua aceea. Unii s-ar putea gândi că această îndepărtare a coroanei de la Israel a fost o încălcare a făgăduinței, „Sceptrul nu se va depărta din Iuda, nici toiagul de cârmuire dintre picioarele lui, până va veni Șilo” (Gen. 49:10). Să observăm ((B82)) însă o deosebire între coroană și sceptru; căci, deși coroana a fost luată în zilele lui Zedechia, sceptrul, după cum vom vedea, nu s-a depărtat decât cu 639 de ani mai târziu -- când Domnul nostru Isus, din seminția lui Iuda și din sămânța lui David după trup, fiind aprobat de Dumnezeu, a devenit moștenitorul legitim și unic al sceptrului de multă vreme făgăduit al pământului.

Făgăduința lui Dumnezeu către Avraam, reînnoită lui Isaac și lui Iacov, a fost că dintre urmașii lor va veni marele eliberator care nu numai că va binecuvânta și înălța familia lor în lume, ci „va binecuvânta toate familiile pământului”. O vreme se părea că Moise, marele dătător al Legii și eliberator, era cel făgăduit; dar el a spus în mod profetic poporului: „Domnul Dumnezeul tău, îți va ridica din mijlocul tău, dintre frații tăi, un Proroc ca mine”, arătând astfel că el nu era decât un tip al Celui care avea să vină; și Moise a murit. Apoi această făgăduință, „Sceptrul nu se va depărta din Iuda”, a limitat așteptarea la acea seminție. Și toate celelalte seminții s-au ținut întrucâtva de Iuda, în măsura în care aveau credință în făgăduințele lui Dumnezeu, așteptând o binecuvântare în legătură cu Iuda, la timpul cuvenit.

Când s-a ridicat împăratul David din seminția făgăduită, victoriile lui au dus la mari speranțe într-o împărăție întinsă, a cărei influență va crește, va cuprinde lumea și va supune Legii toate popoarele. Iar când renumita înțelepciune și măreție a lui Solomon a atins apogeul, cu siguranță se părea că aproape au pus mâna pe coroana stăpânirii universale. Făgăduința Domnului făcută lui David, că din rodul coapselor lui va ridica unul care va ședea de-a pururi pe tronul Său, a limitat făgăduința de la seminția lui Iuda la o singură familie, iar acea familie era deja pe tronul lui Israel. Și când a fost înălțat marele Templu al lui Solomon, și sutele lui de cântăreți și de preoți constituiau un spectacol impunător, când faima lui Solomon pentru înțelepciunea și bogățiile sale era răspândită în lumea largă, când împărații îi trimiteau ((B83)) daruri și-i doreau favorurile și când împărăteasa din Seba a venit cu daruri ca să-l vadă pe acest împărat, cel mai renumit și cel mai minunat pe care-l cunoscuse lumea până atunci, nu este de mirare că pieptul iudeilor s-a umflat de speranță și de mândrie, deoarece momentul de mult așteptat al înălțării seminței lui Avraam și al binecuvântării tuturor popoarelor prin ei părea chiar venit.

Amară le-a fost însă dezamăgirea când, după moartea lui Solomon, împărăția a fost sfâșiată și în cele din urmă complet răsturnată, iar poporul care se așteptase să conducă și să binecuvânteze toate popoarele, în calitatea sa de popor sfânt al lui Dumnezeu, a fost dus captiv în Babilon. „Pe malurile râurilor Babilonului, acolo am stat jos și am plâns, când ne-am adus aminte de Sion.” Ps. 137.

Însă, deși coroana a fost îndepărtată, adică, deși puterea de a se guverna, chiar și pe ei înșiși, le-a fost luată, dreptul de a conduce (sceptrul), dat la început prin făgăduința lui Dumnezeu, n-a fost îndepărtat. Cu toate că domnia universală a fost dată lui Nebucadnețar și succesorilor săi, așa cum este ilustrat prin chipul cel mare și prin cele patru fiare mari, totuși aceasta trebuia să dureze numai o perioadă limitată. Făgăduința făcută inițial lui Israel trebuia să fie împlinită -- coroana a fost îndepărtată, dar sceptrul a rămas până a venit Șilo. Acest lucru a fost indicat chiar în hotărârea împotriva lui Zedechia: Jos coroana -- o voi răsturna, până ce va veni acela al căruia este dreptul și acestuia o voi da.

În timp ce legământul făcut cu Avraam făgăduia guvernarea și binecuvântarea lumii prin sămânța lui, Legământul Legii, făcut cu Israel, copiii lui Avraam, limita și restrângea acel Legământ Avraamic, astfel că numai cei care se supuneau deplin și desăvârșit Legii puteau pretinde sau aveau vreun drept să spere la o parte în domnia și binecuvântarea făgăduită în Legământul Avraamic. Observarea acestui fapt a dus la formarea sectei fariseilor care pretindeau că împlinesc fără greșeală fiecare amănunt ((B84)) al Legii, și se „încredeau în ei înșiși că sunt drepți și disprețuiau pe ceilalți”, numindu-i „vameși și păcătoși”, iar pe ei înșiși se numeau „copiii lui Avraam”, moștenitori ai stăpânirii făgăduite care trebuia să binecuvânteze lumea.

Învățătura clară, puternică a Domnului nostru Isus era în parte îndreptată împotriva erorilor fariseilor, care presupuneau că îndeplinirea minuțioasă a unora dintre ceremoniile exterioare ale Legii era o deplină conformare cu litera și spiritul acesteia. Domnul nostru învăța ceea ce acum toți creștinii știu, că Legea, când este văzută în plinătatea ei, este atât de maiestuos perfectă, iar omul atât de decăzut și de imperfect, și atât de asaltat de ispite din afară și de slăbiciuni din interior, încât nici unul dintre ei nu putea ține Legea perfect, nici nu puteau pretinde binecuvântarea avraamică. Criticile la adresa fariseismului aduse de către Domnul nostru nu trebuie deci înțelese ca obiecții la străduința lor de a ține fără greșeală Legea; și El nici nu i-a învinuit pentru că n-au reușit să țină pe deplin Legea, lucru pe care nici un om imperfect nu-l poate face. Dar El i-a învinuit pentru fățărnicie, pentru că se înșelau pe ei înșiși și înșelau pe alții cu o pretinsă perfecțiune și sfințenie, ceea ce ei și alții puteau vedea că era numai o curățire pe dinafară, pe când inimile lor erau tot necurate și neconsacrate. Îi critica pentru că aveau doar o simplă formă de evlavie și un serviciu doar cu buzele, pe când inimile lor erau departe de Dumnezeu. Așadar, după cum declară Domnul nostru și Pavel, nici unul din ei nu ținea de fapt sau nu putea ține perfect Legea (Ioan 7:19; Rom. 3:20), cu toate că ei ar fi putut să se apropie mai mult de o respectare desăvârșită a cerințelor ei decât au făcut-o.

Domnul nostru nu numai a declarat în cuvinte că toată semnificația Legii este, „Să iubești pe Domnul Dumnezeul tău, cu toată inima ta, cu tot sufletul tău și cu toată gândirea ta . . . și pe aproapele tău ca pe tine însuți”, ci El a și ilustrat aceasta prin predarea Sa deplină voinței și planului lui Dumnezeu, evitând orice plan și orice ambiție personală, ((B85)) precum și orice umblare după interese personale -- o înfăptuire cât se poate de zeloasă a voii lui Dumnezeu cu toată inima, mintea, sufletul și puterea Sa, și iubind pe aproapele Său ca pe Sine însuși -- și toate acestea chiar până la moarte.

Împlinind astfel condițiile Legii -- prin ascultare de ea în mod perfect, cum nici unul din familia umană imperfectă nu putea s-o facă -- Domnul nostru Isus a devenit moștenitorul tuturor binecuvântărilor făgăduite în Legământul Legii făcut cu Israel pe muntele Sinai; și astfel El de asemenea S-a dovedit a fi sămÂnța lui Avraam căreia I se aplica acum întreaga făgăduință avraamică. Domnul nostru Și-a asigurat astfel sceptrul (dreptul sau autoritatea făgăduită a stăpânirii pământului), sceptru care de secole fusese făgăduit că cineva din seminția lui Iuda și din familia lui David îl va merita și Lui îi va fi dat. Marele premiu, la care Israel nădăjduia, pentru care se străduia și pe care-l dorea de secole, a fost în final câștigat de Leul (puternicul) din seminția lui Iuda. Șilo, marele Făcător de pace, venise: Cel care nu numai că a făcut pace între Dumnezeu și oameni prin sângele crucii Sale, când a răscumpărat omenirea din condamnarea morții pe drept venită asupra ei, dar care, de asemenea, când Își va lua marea Sa putere și va domni ca Împărat al împăraților și Domn al domnilor, va răsturna tot ce este greșit, rău și păcătos, și va stabili pacea pe baza sigură a sfințeniei. El este Prințul Păcii.

Când sceptrul (dreptul) prin legământ a trecut la Domnul nostru Isus, acel Legământ al Legii s-a sfârșit; căci cum putea Dumnezeu să continue a oferi altora, pe orice condiții, premiul care fusese deja câștigat de Șilo? Prin urmare, după cum declară apostolul: „Hristos este sfârșitul legii [legământului]”, „pironind-o pe cruce”. Col. 2:14.

Astfel „Prințul Păcii” a asigurat pentru supușii Săi atât iertarea păcatelor cât și restabilirea, și a stabilit o împărăție veșnică pe baza dreptății, așa cum pe nici o altă cale nu s-ar fi putut face. Astfel s-a împlinit prezicerea: „Sceptrul nu se ((B86)) va depărta din Iuda, nici toiagul de cârmuire [legiuitorul] dintre picioarele [coapsele] lui, până [Celui puternic, ființei spirituale mult înălțate, Domnului slavei], din seminția lui Iuda”, care deține acum acest sceptru (sau drept la autoritate) ca Împărat al împăraților și Domn al domnilor.

Chiar după cei șaptezeci de ani de robie în Babilon, când unii s-au întors și au zidit din nou Templul și zidurile cetății, lucrul acesta l-au făcut cei care aveau respect față de făgăduința lui Dumnezeu și care așteptau „mângâierea lui Israel”. Aceștia s-au adunat în jurul seminției lui Iuda, amintindu-și de făgăduința lui Dumnezeu că Legiuitorul, Eliberatorul, marele Șilo sau făcător de pace, trebuia să vină din această seminție. Dar vai, când a venit Cel pașnic, Cel care a făcut pace și împăcare pentru fărădelege prin sângele crucii Sale, ei L-au disprețuit și L-au respins, așteptând nu un Mare Preot, ci un mare general.

Șilo, primind la învierea Sa sceptrul și „toată puterea”, datorită ascultării Sale până la moarte, va binecuvânta într-adevăr pe Israel mai întâi -- însă nu Israelul trupesc, căci nu toți sunt israeliți adevărați câți sunt numiți astfel după trup (Rom. 9:6). Șilo, moștenitorul, caută și găsește copii ai lui Avraam după spirit -- cei care împărtășesc dispoziția de credință și ascultare a lui Avraam, atât dintre urmașii lui naturali, cât și dintre neamuri -- ca să fie un popor pentru numele Lui (Fapt. 15:14). Și „după aceea” [după ce se îndeplinește adunarea Bisericii Sale alese -- în secerișul sau sfârșitul Veacului Evanghelic, la încheierea Timpurilor Neamurilor] El Își va întoarce din nou favoarea și va zidi din nou ruinele Israelului, și în cele din urmă ale tuturor familiilor pământului, pe o bază mai bună decât ar fi putut concepe vreodată inima omului. Cel care deține acum sceptrul -- „al căruia este dreptul” să conducă -- la expirarea Timpurilor Neamurilor va primi ((B87)) și coroana; „Și de El vor asculta popoarele” (Gen. 49:10). Sceptrul sau dreptul la „toată puterea în cer și pe pământ” I-a fost dat la învierea Sa, dar El așteaptă timpul stabilit de către Tatăl -- limita Timpurilor Neamurilor -- înainte de a-Și lua marea Sa putere și a-Și începe glorioasa domnie. Vezi Apoc. 11:17, 18.

Să ținem minte data deja găsită pentru începutul acestor Timpuri ale Neamurilor -- adică anul 606 î. Cr. -- în timp ce vom merge mai departe ca să examinăm mărturia care dovedește că durata lor este de 2520 ani, sfârșindu-se în 1914 d. Cr.

Să nu ne așteptăm să găsim această informație declarată tocmai așa. Dacă ar fi fost așa declarată, ar fi fost cunoscută înainte de a fi timpul cuvenit. Ea a fost dată într-o astfel de formă încât să fie ascunsă până la „timpul sfârșitului”. Dan. 12:4, 10.

Cuvintele Domnului nostru, „Ierusalimul va fi călcat în picioare de neamuri până se vor împlini timpurile neamurilor”, sugerează nu numai o perioadă limitată și determinată a stăpânirii neamurilor, dar sugerează și ideea că deși atât Israelul spiritual cât și cel trupesc au fost supuse acestor puteri ale neamurilor, totuși aceste „timpuri” sunt oarecum legate de cetatea pământească, Ierusalimul, și de casa trupească a lui Israel, și sunt măsurate asupra lor. Se naște întrebarea: Se poate ca Dumnezeu să fi prezis ceva în privința istoriei lui Israel, care să ne dea măsura exactă a acestor „timpuri” la care se referă Domnul nostru? Chiar așa este.

Întorcându-ne la Leviticul, găsim consemnate binecuvântări și blesteme cu caracter pământesc și temporar. Dacă Israel asculta cu credincioșie de Dumnezeu, el era binecuvântat mai presus de celelalte neamuri; dacă nu, veneau peste ei anumite rele. Concluzia este formulată astfel: „Voi umbla în mijlocul vostru; Eu voi fi Dumnezeul vostru și voi veți fi poporul Meu . . . dar dacă nu Mă ascultați ((B88)) și nu împliniți toate aceste porunci . . . Îmi voi întoarce fața împotriva voastră și veți fi bătuți și veți fugi dinaintea vrăjmașilor voștri; cei ce vă urăsc văvor subjuga”. „Dacă, cu toate acestea, nu Mă veți asculta, [mai departe] pentru păcatele voastre.” Lev. 26:17, 18, 24, 28.

Această amenințare cu pedeapsa „de șapte ori” [în engleză „seven times”, care se traduce prin „de șapte ori”, sau literal „șapte timpuri” -- n. e.], este menționată de trei ori. Diferitele pedepse specificate înainte de expresia „de șapte ori” se referă la cele câteva robii sub asirieni, moabiți, madianiți, filisteni etc., etc., în decursul cărora grija lui Dumnezeu a continuat față de ei. Felul Lui de a proceda cu ei a fost „învățătură peste învățătură, regulă peste regulă . . . puțin aici, puțin acolo”; totuși El a continuat să-i păstreze, iar când ei se căiau și strigau către El, îi auzea și le răspundea și-i elibera de vrăjmași (Jud. 3:9, 15). Dar aceste pedepse neavând efect, El a aplicat-o pe aceea cu care-i amenințase de șapte ori: coroana a fost permanent îndepărtată, iar Israel, ca și lumea întreagă, a fost supus puterilor animalice șapte timpuri. Astfel li s-a întâmplat potrivit avertizării lui Dumnezeu: „Dacă cu toate acestea [pedepsele de mai înainte] nu Mă veți asculta, vă voi pedepsi de șapte ori mai mult”.

Ordinea de idei în care este adusă amenințarea cu „de șapte ori” (mai mult, în continuare, suplimentar) arată că ele cuprind o pedeapsă finală și decisivă asupra acestui popor, după ce pedepsele celelalte nu reușiseră în repetate rânduri să-i reformeze permanent. Pedeapsa cu aceste „de șapte ori” va avea efectul intenționat, de a-i umili cu totul în fața Domnului și astfel a-i pregăti să primească binecuvântările Sale. Aceste de șapte ori se referă, prin urmare, la lungimea timpului în care neamurile aveau să-i cârmuiască. Și fără îndoială că Domnul nostru S-a referit la această perioadă „de șapte ori” când vorbea despre „timpurile neamurilor”.

Timpul când robiile și pedepsele mai mici au dat locul acestei mari pedepse naționale finale „de șapte ori” a fost, după cum am arătat deja, când ultimul lor împărat, Zedechia, ((B89)) a fost îndepărtat -- de când a urmat o lungă perioadă de pedeapsă -- aceste „de șapte ori” (sau „șapte timpuri” -- n. e.) prezise sau două mii cinci sute douăzeci de ani.

În Biblie un „timp” este folosit cu sensul de un an, fie că anul este literal, fie că este simbolic; dar la vremea rostirii unei profeții nu se putea ști dacă timpul la care se făcea referire era literal sau simbolic. Profeții au căutat cu sârguință, dar în zadar, să afle ce timp sau ce fel de timp (literal sau simbolic) voia să arate Spiritul (1 Pet.1:11). Un an simbolic, așa cum este folosit în profeții, se calculează pe baza anului lunar -- douăsprezece luni a câte treizeci de zile fiecare, sau trei sute șaizeci de zile -- fiecare zi reprezentând un an. Prin urmare, „un timp” sau un an, dacă este simbolic, înseamnă trei sute șaizeci (360) de zile simbolice, iar „șapte timpuri” reprezintă două mii cinci sute douăzeci (7 x 360 = 2520) de zile simbolice sau de ani literali.

Întrebarea care se naște aici este: Oare aceste „șapte timpuri” au fost literale sau simbolice? S-au referit ele la șapte ani sau la două mii cinci sute douăzeci de ani? Răspundem că acestea au fost timpuri simbolice, două mii cinci sute douăzeci de ani. Ele nu pot fi înțelese ca șapte ani literali, deoarece Israelul a avut multe robii de durată mai mare -- de exemplu, ei au slujit împăratului Mesopotamiei opt ani (Jud. 3:8), împăratului Moabului optsprezece ani (Jud. 3:14), împăratului Iabin douăzeci de ani (Jud. 4:2, 3), filistenilor o perioadă de patruzeci de ani și alta de optsprezece ani (Jud. 10:7, 8; 13:1), pe lângă cei șaptezeci de ani ai lor în Babilon. Toate aceste perioade fiind mult mai lungi decât „șapte timpuri” sau șapte ani literali, totuși aceste „șapte timpuri” fiind menționate ca pedeapsa din urmă, cea mai mare și cea finală, faptul acesta dovedește că înseamnă timp simbolic, nu literal, deși cuvântul ebraic tradus în Leviticul 26:18, 21, 24, 28 prin „șapte timpuri” („de șapte ori” Daniel 4:16, 23, 25, 32 („șapte timpuri” în limba română -- n. e.), cu deosebirea că în Daniel este adăugat cuvântul iddan, pe ((B90)) când în Leviticul este lăsat să se înțeleagă. Și este ciudat, de asemenea, că el se repetă de patru ori în fiecare caz. În cazul lui Nebucadnețar au fost ani literali, dar, după cum vom vedea, atât Nebucadnețar cât și cele „șapte timpuri” ale lui au fost tipuri.

Cele „șapte timpuri” de degradare a lui Nebucadnețar (Dan. 4:16, 23-26) s-au dovedit a fi șapte ani literali, când s-au împlinit așa într-adevăr; și tot așa, umilirea lui Israel și a lumii sub „puterile care sunt” s-a dovedit a fi șapte timpuri simbolice -- două mii cinci sute douăzeci de ani literali. Din această perioadă lipsesc acum numai douăzeci și șase de ani până să fie împlinită, și peste tot sunt la lucru mijloace care indică terminarea stăpânirii neamurilor și introducerea dreptății veșnice și a tuturor binecuvântărilor Noului Legământ pentru Israel și pentru întreaga creație gemândă.

Sfârșitul celor șapte timpuri ale lui Israel

Această perioadă lungă („șapte timpuri” sau două mii cinci sute douăzeci de ani) de pedeapsă a lui Israel este perioada domniei Neamurilor -- „Timpurile Neamurilor”. Deoarece, așa cum am arătat deja, „Timpurile Neamurilor” au început în anul 606 î. Cr. și trebuiau să dureze două mii cinci sute douăzeci de ani, ele se vor sfârși în 1914 d. Cr. (2520-606=1914). Atunci se vor împlini binecuvântările descrise în ultima parte a aceluiași capitol (Lev. 26:44, 45). Dumnezeu Își va aduce aminte și va împlini față de Israel legământul făcut cu părinții lor. Rom. 11:25-27.

Pentru unii acest lucru poate fi arătat mai clar în modul următor:

Cele „șapte timpuri” de pedeapsă a lui Israel = Ele au început atunci când contractul de arendare a puterii a fost dat neamurilor, care a fost, după cum am arătat, în anul 606 î. Cr. Prin urmare, în anul 1 d. Cr. trecuseră din perioada lor, iar restul ar indica data
2520 ani.
606 ani
1914 d. Cr.

((B91))

Ca dovadă că în profețiile simbolice Biblia utilizează o zi pentru un an cităm următoarele exemple împlinite în acest fel: (a) Iscoadele au rătăcit patruzeci de zile în căutarea Canaanului, simbolizând cei patruzeci de ani de rătăcire a lui Israel prin pustie (Num. 14:33, 34). (b) pentru Israel, El l-a pus pe profet s-o simbolizeze zicând: „Ți-am rânduit câte o zi pentru fiecare an” (Ezec. 4:1-8). (c) În acea profeție remarcabilă, și deja împlinită, din Daniel 9:24-27, examinată în capitolul precedent, în care este arătat timpul până la ungerea Domnului nostru și de asemenea cei șapte ani următori de favoare pentru Israel, în mijlocul cărora Mesia a fost „stârpit”, este folosit timpul simbolic: fiecare zi din aceste șaptezeci de săptămîni simbolice reprezenta un an, și așa s-au împlinit. (d) La fel, în Daniel 7:25 și 12:7, perioada triumfului papalității este dată ca fiind trei timpuri și jumătate, și noi știm (și vom arăta în acest volum) că aceasta s-a împlinit în o mie două sute șaizeci de ani (360 x 3,5 ani = 1260). Aceeași perioadă este menționată și în cartea Apocalipsei: în capitolul 12:14 este numită trei timpuri și jumătate (360 x 3,5 ani = 1260); în capitolul 13:5 este numită patruzeci și două de luni (30 x 42 = 1260), iar în capitolul 12:6 este numită o mie două sute șaizeci de zile. Împlinirea acestor profeții va fi examinată în mod deosebit mai târziu. Pentru moment este suficient să observăm că folosirea de către Spirit a cuvântului „timp” în alte locuri este în acord cu folosirea actuală a acestui termen -- că în profeția simbolică un „timp” este un an simbolic de trei sute șaizeci de ani; iar faptul că trei timpuri și jumătate, aplicate ca măsură a triumfului bisericii apostate, s-au împlinit în o mie două sute șaizeci de ani, stabilește principiul pe baza căruia sunt calculate cele șapte timpuri de stăpânire a Neamurilor (360 x 7 = 2520) și dovedește sfârșitul lor în anul 1914 d. Cr., căci dacă trei timpuri și jumătate fac o mie două sute șaizeci de zile (ani), șapte timpuri vor fi o perioadă de două ori mai lungă, adică două mii cinci sute douăzeci de ani.

((B92))

Dacă cele „șapte timpuri” ale lui Israel s-ar fi împlinit în timp literal (șapte ani), atunci ar fi urmat binecuvântările garantate prin legământul necondiționat făcut de Dumnezeu cu părinții lor. (Vezi Lev. 26:45 și Rom. 11:28.) Dar nu acesta a fost cazul. Ei nu s-au bucurat încă de aceste binecuvântări făgăduite; iar legământul acela nu va fi împlinit, zice Pavel (Rom. 11:25, 26), până când Biserica Evanghelică aleasă, corpul lui Cristos, va fi desăvârșită, în calitate de eliberator al lor, prin care va fi pus în aplicare legământul. „Iată legământul pe care-l voi face cu casa lui Israel, după zilele acelea” [adică cele șapte timpuri de pedeapsă], zice Domnul: voi pune Legea Mea înlăuntrul lor, o voi scrie în inima lor; și Eu voi fi Dumnezeul lor, iar ei vor fi poporul Meu. Nici unul nu va mai învăța pe aproapele sau pe fratele său zicând: «Cunoaște pe Domnul!» Ci toți Mă vor cunoaște, de la cel mai mic până la cel mai mare, zice Domnul; căci le voi ierta nelegiuirea și nu-Mi voi mai aduce aminte de păcatul lor” (Ier. 31:33, 34; Evr. 10:16, 17). „În zilele acelea [zilele de favoare care vor urma după cele șapte timpuri de pedeapsă] nu se va mai zice: «Părinții au mâncat aguridă, și copiilor li s-au strepezit dinții», ci fiecare [care va muri] va muri pentru nelegiuirea lui; oricărui om care va mânca aguridă, i se vor strepezi dinții!” Ier. 31:29, 30.

Restabilirea de la sfârșitul celor șaptezeci de ani în Babilon n-a fost o eliberare din robia Neamurilor, fiindcă ei au fost după aceea întotdeauna un popor tributar. Această restabilire a servit numai să țină împreună un popor la care trebuia să Se prezinte Mesia. În timp ce domnia Neamurilor ținea deja Israelul în supunere, și având în vedere faptul acela, Domnul nostru a spus că ei vor continua să fie călcați în picioare până când vor expira sau se vor împlini Timpurile Neamurilor. Lumea este martoră a faptului că de la 606 î. Cr. pedeapsa lui Israel sub stăpânirea Neamurilor a fost continuă, că ea continuă ((B93)) încă și că nu există nici un motiv de a aștepta reorganizarea lor națională mai degrabă de anul 1914 d. Cr., limita celor „șapte timpuri” ale lor -- 2520 de ani. Dar, deoarece această lungă perioadă a pedepsei lor naționale se apropie de sfârșitul ei, putem vedea indicii clare că smochinul neroditor este pe cale să înmugurească, arătând că timpul de iarnă al răului se sfârșește și se apropie vara Milenară, care îi va restabili deplin în moștenirea lor făgăduită și în independența lor națională. Faptul că acum există mari pregătiri și speranțe în privința întoarcerii lui Israel în țara lor este în sine o puternică dovadă suplimentară care confirmă această învățătură scripturală. În ceea ce privește semnificația acestui eveniment, vezi Volumul I, paginile 286-298.

O altă linie a mărturiei

Daniel capitolul 4 prezintă o altă vedere asupra Timpurilor Neamurilor. Aici stăpânirea inițială a omului asupra întregului pământ, îndepărtarea ei și certitudinea restabilirii ei, care trebuie să înceapă la sfârșitul Timpurilor Neamurilor, este convingător ilustrată printr-un vis dat lui Nebucadnețar, prin interpretarea lui de către Daniel și prin împlinirea lui cu Nebucadnețar.

În visul său, Nebucadnețar privea „și iată, în mijlocul pământului era un copac foarte înalt. Copacul acesta a crescut și era puternic, vârful lui se înălța până la ceruri și se vedea de la marginile întregului pământ. Frunzele lui erau frumoase și avea roade multe; în el se găsea hrană pentru toți; fiarele câmpului se adăposteau sub umbra lui, păsările cerului își făceau cuibul în ramurile lui și orice făptură vie se hrănea din el. În viziunile care-mi treceau prin minte, în patul meu, mă uitam, și iată, un paznic, un sfânt, s-a coborât din ceruri. El a strigat cu putere și a vorbit așa: «Tăiați copacul și rupeți-i ramurile; scuturați-i frunzele și risipiți-i roadele; fugăriți animalele sălbatice ((B94)) de sub el și păsările din ramurile lui! Totuși lăsați în pământ trunchiul cu rădăcinile lui și legați-l cu lanțuri de fier și de bronz în iarba de pe câmp, ca să fie udat de roua cerului și partea lui să fie cu animalele sălbatice, în iarba de pe pământ. Inima lui de om i se va schimba într-o inimă de fiară și șapte timpuri vor trece peste el. Hotărârea aceasta a fost luată în sfatul sentinelelor, făcută la cererea sfinților, pentru ca cei vii să știe că Cel Prea Înalt stăpânește peste împărăția oamenilor, că o dă cui Îi place și pune peste ea pe cel mai de jos dintre oameni!»”

Acest copac remarcabil, în gloria și frumusețea lui, reprezintă prima stăpânire a pământului, dată neamului omenesc prin reprezentantul și capul acestuia, Adam, căruia Dumnezeu i-a spus: „Fiți roditori, înmulțiți-vă, umpleți pământul și supuneți-l; și stăpâniți peste peștii mării, peste păsările cerului și peste orice viețuitoare care se mișcă pe pământ” (Gen. 1:28). Gloria inițială a omului și puterea cu care a fost învestit erau într-adevăr sublime, și erau asupra întregului pământ, să binecuvânteze, să hrănească, să ocrotească și să adăpostească orice făptură vie. Dar când a intrat păcatul, a venit porunca să fie tăiat copacul, și gloria, frumusețea și puterea omenirii au fost luate, iar creaturile inferioare n-au mai găsit adăpost, ocrotire și binecuvântare sub influența lui. Moartea a tăiat marele copac, i-a împrăștiat rodul și frunzele și a lăsat creația inferioară fără stăpânul și binefăcătorul ei.

În ceea ce privește omul, orice putere de a recâștiga stăpânirea pierdută era dusă fără speranță. Dar nu era așa din punctul de vedere al lui Dumnezeu. Inițial stăpânirea izvora din planul Său și era darul Său îndurător; și cu toate că El poruncise să fie tăiat copacul, totuși rădăcina -- scopul și planul de restabilire al lui Dumnezeu -- a rămas, chiar dacă era legată cu lanțuri puternice ca să nu încolțească până la timpul hotărât divin.

((B95))

După cum în vis imaginea se schimbă de la trunchiul unui copac la un om degradat și adus în tovărășia și asemănarea fiarelor, cu rațiunea detronată și cu toată gloria sa îndepărtată, tot așa îl vedem pe om, pe domnul decăzut și degradat al pământului: gloria și stăpânirea lui au apus. De când a fost rostită sentința, omenirea și-a avut partea cu fiarele, iar inima omului a devenit animalică și degradată. Cât de izbitor este acest tablou, dacă ne gândim la starea semicivilizată și sălbatică prezentă și trecută a marii majorități a omenirii, și la faptul că însăși mica minoritate care aspiră să învingă tendința descendentă reușește numai într-o măsură limitată, și cu mari lupte și eforturi constante. Omenirea trebuie să rămână în degradarea ei, sub stăpânirea răului, până când va fi învățat lecția, că Cel Prea Înalt domnește în împărăția oamenilor și El o dă cui voiește. Și în timp ce oamenii se află în această stare degradată, Dumnezeu permite unor caractere dintre cele mai josnice să stăpânească peste ei, pentru ca amara lor experiență din prezent să se poată dovedi de folos trainic în viitor.

Conform interpretării lui Daniel, ni se spune că „toate aceste lucruri s-au împlinit asupra împăratului Nebucadnețar”, și că în această stare alienată, degradată și animalică, el a rătăcit printre fiare până au trecut peste el șapte timpuri (șapte ani literali în cazul lui). Interpretarea dată visului de către Daniel privește numai împlinirea lui asupra lui Nebucadnețar; dar faptul că toate, visul, interpretarea și împlinirea lui, sunt consemnate aici cu atâta grijă, este o dovadă că relatarea lui are un scop. Și remarcabila lui potrivire ca ilustrație a scopului divin de a supune întreaga omenire stăpânirii răului pentru pedepsirea și disciplinarea ei, pentru ca la timpul cuvenit Dumnezeu s-o poată restaura și stabili în dreptate și viață veșnică, ne îndreptățește să-l acceptăm ca tip dat intenționat.

((B96))

Visul în împlinirea lui asupra lui Nebucadnețar este în mod special vrednic de remarcat dacă ne amintim că el fusese făcut capul conducător reprezentativ al stăpânirii umane (Dan. 2:38), și, ca domn al pământului, profetul i-a adresat aproape aceleași cuvinte pe care Dumnezeu i le-a adresat lui Adam la început: „Dumnezeul cerurilor ți-a dat împărăție, putere, tărie și slavă. El ți-a dat în mâini, pe oriunde locuiesc ei, pe fiii oamenilor, fiarele câmpului și păsările cerurilor, și te-a făcut stăpân peste toate acestea” (Dan. 2:37, 38; compară cu Gen. 1:28). Apoi, din cauza păcatului, Nebucadnețar a primit cele „șapte timpuri” de pedeapsă, după care a început să-i revină rațiunea și restabilirea sa la domnie a fost împlinită. El a fost restabilit în împărăția sa și i s-a dat în plus slavă după ce a învățat lecția necesară la care el se referă prin cuvintele următoare:

„La sfârșitul acestor zile, eu, Nebucadnețar, am ridicat ochii spre ceruri și mi-a venit iarăși mintea la loc. Am binecuvântat pe Cel Prea Înalt, am lăudat și am cinstit pe Cel care trăiește veșnic, Acela a cărui stăpânire este o stăpânire veșnică și a cărui împărăție este din generație în generație. Toți locuitorii pământului sunt o nimica; El face ce vrea cu oastea cerurilor și cu locuitorii pământului, și nimeni nu se poate împotrivi mâinii Lui, nici nu poate să-I zică: «Ce faci?» În timpul acela, mi-a venit mintea înapoi; slava împărăției mele, măreția și strălucirea mea mi s-au dat înapoi . . . am fost pus iarăși peste împărăția mea și mi-au fost adăugate măreții deosebite. Acum, eu, Nebucadnețar, laud, înalț și cinstesc pe Împăratul cerurilor, căci toate lucrările Lui sunt adevărate, toate căile Lui sunt drepte și El poate să smerească pe cei care umblă cu mândrie.”

Degradarea lui Nebucadnețar a fost un tip al degradării umane sub guvernele animalice în decursul celor șapte timpuri sau ani simbolici -- un an pentru o zi, două mii cinci ((B97)) sute douăzeci de ani -- din zilele lui înainte. Și să se observe că aceasta corespunde exact cu cele șapte timpuri (de șapte ori -- n. e.) prezise asupra lui Israel, care, după cum tocmai am văzut, se termină în 1914 d. Cr. Căci sub acest Nebucadnețar a fost dus Israel rob în Babilon, când coroana Împărăției lui Dumnezeu a fost îndepărtată și au început cele șapte timpuri.

Aceasta este în perfectă armonie cu faptul că Dumnezeu, reprezentând aceste guverne ale neamurilor, i le-a înfățișat lui Daniel ca tot atâtea fiare sălbatice, în timp ce Împărăția lui Dumnezeu, la încheierea lor, este reprezentată ca fiind dată unuia ca un fiu al omului.

Nu știm nici un motiv pentru care s-a consemnat acest fragment din istoria unui împărat păgân, decât că s-a făcut astfel pentru a preumbri degradarea și durata Timpurilor Neamurilor. Că acești șapte ani ai lui de degradare au ilustrat în mod potrivit degradarea omenirii, este un fapt; că Dumnezeu a promis o restituire a stăpânirii pământului după ce omenirea va fi învățat anumite lecții importante, este de asemenea un fapt; și că cele șapte Timpuri simbolice ale Neamurilor (2520 ani) se vor sfârși exact la punctul când omenirea își va fi recunoscut propria ei degradare și incapacitatea prezentă de a conduce lumea în mod avantajos, și va fi gata pentru Împărăția și stăpânirea lui Dumnezeu, este un al treilea fapt. Iar caracterul potrivit al ilustrației impune convingerea că cei șapte ani ai lui Nebucadnețar, în timp ce literal s-au împlinit cu el personal, aveau o semnificație încă mai mare și mai largă, ca o ilustrație a celor șapte timpuri simbolice de stăpânire a Neamurilor pe care le-a reprezentat el.

Data exactă a degradării lui Nebucadnețar nu este specificată și n-are nici o importanță, deoarece perioada degradării lui a simbolizat întreaga perioadă a stăpânirii Neamurilor, care a început când coroana împărăției tipice a lui Dumnezeu a fost îndepărtată de la Zedechia. Această stăpânire a fost chiar de la început animalică, iar zilele ei sunt numărate: hotarele îi sunt fixate de Iehova și nu pot fi depășite.

((B98))

Ce înviorătoare este perspectiva dezvăluită privirilor la încheierea acestor șapte timpuri! Nici Israelul și nici omenirea reprezentată prin acel popor nu vor mai fi călcați în picioare, asupriți și cârmuiți rău de puterile animalice ale Neamurilor. Atunci va fi stabilită pe pământ Împărăția lui Dumnezeu și a Cristosului Său, iar Israelul și lumea întreagă va fi binecuvântată sub autoritatea Sa dreaptă și legitimă. Atunci rădăcina făgăduinței și a speranței, sădită mai întâi în Eden (Gen. 3:15) și dusă peste potop și transplantată în Israel, poporul tipic (Gen. 12:1-3), va încolți și va înflori din nou.

Ea a început să încolțească la prima venire a Domnului nostru, dar nu sosise anotimpul stabilit ca ea să înflorească și să-și dea roada binecuvântată în restabilirea tuturor lucrurilor. Dar la sfârșitul Timpurilor Neamurilor semnele sigure ale primăverii nu vor lipsi; și bogate vor fi roadele verii și glorios va fi secerișul toamnei, care va fi recoltat și apreciat în veacurile eterne de glorie ce vor urma. Atunci domnul inițial al pământului, cu rațiunea restabilită, va fi repus deplin în poziția sa, cu mai multă măreție și glorie, ca și în tip, și el va lăuda, va preamări și va onora pe Împăratul cerului.

Deja începem să vedem că omenirea își recapătă rațiunea: oamenii se trezesc și își simt degradarea, și caută să-și îmbunătățească starea. Ei gândesc, fac proiecte și planuri pentru o stare mai bună decât cea la care s-au supus sub puterile animalice. Dar înainte de a ajunge să-L recunoască pe Dumnezeu și stăpânirea Sa asupra tuturor, ei vor mai avea experiența unui groaznic acces de nebunie, iar din lupta aceasta se vor trezi slabi, neajutorați, istoviți, însă cu judecata într-atât restabilită, încât să recunoască și să se aplece în fața autorității Aceluia care vine să restabilească prima stăpânire, de multă vreme pierdută, pe bazele permanente ale experienței și ale cunoștinței binelui și răului.

Este adevărat, a pretinde, așa cum pretindem noi, că în cei douăzeci și șase de ani care vor urma toate guvernele ((B99)) prezente vor fi răsturnate și desființate, înseamnă a aștepta mari lucruri; dar noi trăim într-un timp special și particular, în „Ziua lui Iehova”, când lucrurile ajung repede la punctul culminant; și este scris: „Domnul va îndeplini pe deplin și repede pe pământ Cuvântul Său”. (Vezi Vol. I, cap. 15.) În ultimii unsprezece ani aceste lucruri au fost propovăduite și publicate substanțial, așa cum sunt prezentate mai sus; și în acest timp scurt dezvoltarea influențelor și mijloacelor pentru subminarea și răsturnarea celor mai puternice imperii ale pământului a fost uimitoare. În acest timp comunismul, socialismul și nihilismul au venit brusc în existență viguroasă și deja pricinuiesc mare neliniște printre conducătorii și mai-marii pământului, ale căror inimi slăbesc de frică și din pricină că văd cele ce vin pe pământ; căci puterile prezente sunt puternic zguduite și în cele din urmă vor trece cu zgomot mare.

Având în vedere această puternică dovadă a Bibliei privitoare la Timpurile Neamurilor, considerăm ca un adevăr stabilit că sfârșitul împărățiilor acestei lumi și stabilirea completă a Împărăției lui Dumnezeu vor fi realizate aproape de sfârșitul anului 1915. Atunci își va avea răspuns rugăciunea Bisericii -- „Vie împărăția ta” -- spusă întotdeauna de la plecarea Domnului ei; și sub acea administrare înțeleaptă și dreaptă, tot pământul va fi umplut de slava Domnului -- de cunoștință, dreptate și pace (Ps. 72:19; Isa. 6:3; Hab. 2:14), iar voia lui Dumnezeu se va face „precum în cer așa și pe pământ”.

Afirmația lui Daniel, că Împărăția lui Dumnezeu va fi stabilită, nu după ce aceste împărății ale pământului vor fi desființate, ci în zilele lor, în timp ce ele încă există și au putere, și că Împărăția lui Dumnezeu este cea care va sfărâma în bucăți și va nimici toate aceste împărății (Dan. 2:44), este vrednică de considerația noastră specială. Așa s-a întâmplat cu fiecare din aceste guvernăminte animalice; ele au existat înainte de a dobândi domnia universală. Babilonul a existat ((B100)) cu mult înainte de a cuceri Ierusalimul și de a obține stăpânirea (Dan. 2:37, 38); Medo-Persia a existat înainte de a cuceri Babilonul; și la fel a fost cu toate împărățiile: trebuia mai întâi să fi existat și să fi primit putere superioară pentru a putea cuceri pe alții. Așa este și cu Împărăția lui Dumnezeu: ea a existat în formă embrionară timp de optsprezece secole, dar ea, împreună cu lumea în general, a fost supusă „autorităților care sunt”, „rânduite de Dumnezeu”. Până când nu se vor sfârși cele „șapte timpuri” ale lor, Împărăția lui Dumnezeu nu va putea ajunge la stăpânire universală. Totuși, ca și celelalte, ea trebuie să obțină putere adecvată pentru răsturnarea acestor împărății înainte ca ea să le sfărâme în bucăți.

Astfel, în această „Zi a lui Iehova”, „Ziua Strâmtorării”, Domnul nostru Își ia marea Sa putere [până aici inactivă] și domnește, și tocmai aceasta va cauza strâmtorarea, chiar dacă un oarecare timp lumea n-o va recunoaște astfel. Că sfinții vor participa la această lucrare de sfărâmare a împărățiilor actuale nu poate fi nici o îndoială. Este scris: „Să lege pe împărații lor cu lanțuri și pe mai-marii lor cu obezi de fier [de putere], ca să aducă la împlinire împotriva lor judecata scrisă! Aceasta este o cinste pentru toți credincioșii Săi” (Ps. 149:8, 9). „Celui care va birui și celui care va păzi până la sfârșit lucrările Mele, îi voi da stăpânire peste neamuri. Le va păstori cu un toiag de fier și le va zdrobi [imperiile] ca pe niște vase de lut.” Apoc. 2:26, 27; Ps. 2:8, 9.

Dar examinarea noastră din volumul precedent a marii deosebiri de caracter între Împărăția lui Dumnezeu și împărățiile animalice ale pământului ne pregătește să vedem și o deosebire în modul de a proceda în război. Metodele de cucerire și de zdrobire vor fi mult diferite de oricare altele folosite înainte pentru răsturnarea neamurilor. Acela care Își ia acum marea Sa putere să domnească este arătat în simbol (Apoc. 19:15) ca fiind Cel din gura căruia iese o sabie „ca să lovească cu ea neamurile”. Și El „le va păstori cu toiag ((B101)) de fier”. Această sabie este adevĂrul (Efes. 6:17); iar sfinții care sunt în viață, precum și mulți oameni din lume, sunt folosiți acum ca ostași ai Domnului pentru răsturnarea erorilor și a răului. Dar nimeni să nu deducă în grabă că aici este simbolizată o convertire pașnică a popoarelor; căci multe texte, cum ar fi Apoc. 11:17, 18; Dan. 12:1; 2 Tes. 2:8; Ps. 149 și 47, învață tocmai contrariul.

Să nu fie surprinzător, prin urmare, când în capitolele următoare vom prezenta dovezi că stabilirea Împărăției lui Dumnezeu este deja începută, că este arătat în profeții că ea trebuia să înceapă a-și exercita puterea în 1878 d. Cr., și că „războiul zilei celei mari a Dumnezeului Celui Atotputernic” (Apoc. 16:14), care se va termina în 1915 d. Cr. cu răsturnarea completă a conducerii pământești actuale, este deja început. Adunarea oștirilor se poate vedea clar din punctul de vedere al Cuvântului lui Dumnezeu.

Dacă vederea noastră nu este împiedicată de prejudecăți, dacă reglăm bine telescopul Cuvântului lui Dumnezeu, putem vedea cu claritate caracterul multor evenimente care trebuie să aibă loc în „Ziua Domnului” -- că noi suntem chiar în mijlocul acelor evenimente și că „a venit ziua cea mare a mâniei Lui”.

Sabia adevărului, deja ascuțită, trebuie să lovească fiecare sistem și obicei rău -- civil, social și eclesiastic. Mai mult chiar, putem vedea că lovirea a început: libertatea de gândire și drepturile omului, civile și religioase, de multă vreme pierdute din vedere sub regi și împărați, papi, sinoade, concilii, tradiții și crezuri, sunt astăzi apreciate și susținute ca niciodată înainte. Conflictul intern spumegă deja; curând va izbucni ca un foc mistuitor, iar sistemele omenești și erorile, care de secole au încătușat adevărul și au apăsat creația gemândă, trebuie să se topească în fața lui. Da, adevărul -- și cunoștința larg răspândită și crescândă despre el -- este sabia care dezorientează și rănește capii multor țări (Ps. 110:6). Totuși, ce binecuvântare este deghizată în ((B102)) această strâmtorare! Ea va pregăti omenirea pentru o mai deplină apreciere a dreptății și adevărului, sub domnia Împăratului Dreptății.

Când în cele din urmă oamenii vor ajunge să înțeleagă că din judecată s-a făcut o linie iar din dreptate un fir cu plumb (Isa. 28:17), ei vor învăța și aceea că numai regulile stricte ale dreptății pot asigura binecuvântările pe care toți le doresc. Și, cu totul descurajați de propriile lor căi și de roadele nefaste ale egoismului, ei vor saluta și se vor supune cu bucurie autorității drepte care preia controlul; și astfel, după cum este scris, „va veni dorința tuturor neamurilor” -- Împărăția lui Dumnezeu, sub controlul absolut și nelimitat al Unsului lui Iehova.

----------
„Noi trăim, noi locuim
În timp mare, important.
În veac ce prevestește veacuri,
În care de trăit e minunat.
Auzi, vuiet de popoare!
Fierul, lutul, împreună se sfărâmă;
Auzi, sunetul acesta ce e?
Firea geme, așteptând o zi mai bună.
Mult se mai batjocorește, cerul este examinat,
Profeția se-mplinește,
Tu ai doar un ceas de luptat;
Stai de veghe, hainele ți le albește!
O, tot sufletul din tine
Să fie pentru adevăr!
Înainte! Fiece nerv și putere
Să spună de-acele veacuri -- să spună
despre Dumnezeu!”