CONSACRAREA ÎN LEGĂTURĂ CU CONDIȚIILE ACTUALE

R 5410 W. T. 1 martie 1914 (pag. 67-69)

Consacrare este un alt nume pentru sfințire și înseamnă punere deoparte. Sfințirea, consacrarea este strâns legată de îndreptățire, fiindcă, deși există o îndreptățire parțială când cineva se întoarce de la păcat spre Dumnezeu, n-ar putea fi o îndreptățire deplină, o îndreptățire la viață, până când acea persoană a făcut o deplină consacrare. S-ar părea deci, că de când persoana pornește spre Dumnezeu, când se întoarce de la păcat și caută să cunoască și să facă voia lui Dumnezeu, există un anumit grad de consacrare, de punere deoparte pentru Dumnezeu, în contrast cu urmarea răului. Fiecare pas pe care-l face spre Dumnezeu este un pas spre sfințire și spre îndreptățire.

Privind înapoi spre imaginea din tip care ilustrează aceasta, vedem că atunci când un levit sau un preot începea să se apropie de Cort, dorind să intre, discernea la distanță peretele alb care înconjura Curtea. El se apropia de acesta cu o cunoștință mai mare sau mai mică. Când ajungea la poartă, vedea Curtea care era un loc sfânt și că nimeni nu era primit în incinta ei decât dacă recunoștea sacrificiul de pe altarul de aramă dinăuntru.

Pași progresivi spre îndreptățire și sfințire

Așa este cu o persoană care se află într-o stare semiconsacrată — stare semiîndreptățită. Prima lecție mare la poarta Curții este aceea că el este păcătos, că Dumnezeu nu-i acceptă pe păcătoși și că numai cei care se apropie de El prin recunoașterea marelui Sacrificiu vor fi primiți. După ce au recunoscut Sacrificiul, după ce au crezut în moartea lui Cristos pentru îndreptățirea din păcat, următorul pas va fi o mai adâncă consacrare și astfel o mai deplină îndreptățire. Dacă va continua, aceasta îl va duce la ligheanul de aramă din Curte, care ar reprezenta o spălare a murdăriei cărnii — o curățire treptată a vieții, făcând tot ce-i stă în putere să se elibereze de păcat. Aceasta este de asemenea acceptabil pentru Dumnezeu.

Dar încă nu este nici îndreptățit complet, nici sfințit complet. Continuând să înainteze, dorind serios să se apropie mai mult de Dumnezeu, ajunge la ușa Cortului. Acolo află că nu poate merge mai departe decât prin moarte — moartea voinței sale umane, predarea drepturilor și intereselor umane. Mai departe el recunoaște că această moarte trebuie să fie o moarte de sacrificiu și că are nevoie să fie acceptat de Marele Preot, că Marele Preot trebuie să compenseze pentru imperfecțiunile sale prin atribuirea meritului Său, înainte ca Tatăl ceresc să-i accepte deplina sa consacrare.

De aceea, consacrarea are loc înainte de îndreptățirea sa la viață. El trebuie să se prezinte în sacrificiu înainte ca Isus să-l poată accepta, înainte ca Isus să-l poată prezenta Tatălui, pentru a putea deveni unul din membrii Săi. El va fi un membru în Corpul pământesc al lui Cristos, pentru suferință și moarte, și un membru în Corpul spiritual, pentru viață și glorie. Pecetluirea consacrării sale va fi acceptarea divină a acelei consacrări, care este indicată prin conceperea de Spirit sfânt. Conceperea de Spirit sfânt este indicată prin aprecierea lucrurilor adânci ale lui Dumnezeu, reprezentată prin altarul tămâierii și prin masa pentru punerea pâinii înainte; prin experiențele de dăltuire și lustruire și prin ocaziile de serviciu. În unele cazuri acești diferiți pași sunt făcuți aproape simultan.

După acceptarea din partea lui Dumnezeu, consacrarea trebuie continuată, menținută. Trebuie să rămânem în Cristos, pentru a fi părtași în Preoțimea Împărătească dincolo de văl, moștenitori ai lui Dumnezeu, comoștenitori cu Isus Cristos Domnul nostru. Dacă acum suferim cu El, atunci vom și domni cu El în glorie.

În privința celor care se consacră de la 1881 încoace

Unii se întreabă dacă există vreo dovadă că Dumnezeu a acceptat consacrarea făcută după 1881. Noi am spune în această privință că în parte ar depinde de cât de recent persoana a făcut consacrarea. Dacă foarte recent, n-ar avea nici un mijloc sigur de a ști. Dacă au trecut doi sau trei ((1048)) ani și n-a primit nici o dovadă a conceperii de Spirit sfânt — dacă n-a primit capacitate crescută de a înțelege și de a aprecia Adevărul, dacă n-a simțit iubirea Adevărului și o dorință de a-l servi, dacă n-a găsit ceva ocazie de a servi Adevărul și ceva experiență de încercare — în astfel de caz ar avea motiv să se îndoiască de acceptarea divină a consacrării sale.

Dar în astfel de caz am fi înclinați să ne întrebăm dacă consacrarea sa a fost făcută în modul potrivit. Gândul nostru ar fi că într-un fel sau în altul Dumnezeu acceptă fiecare consacrare, că o inimă zdrobită și mâhnită El n-o va disprețui în nici un caz. El n-a disprețuit pe aceia din vechime care șiau consacrat Lui viețile — profeții și israeliții credincioși de demult. Ei n-au fost nici disprețuiți nici respinși. Ei au găsit ocazii de serviciu și au avut această mărturie (Evr. 11:7) că au fost plăcuți lui Dumnezeu; și au primit o binecuvântare specială ca răsplată pentru ascultarea lor și pentru tot sacrificiul pe care l-au făcut. Dar aceasta n-a însemnat la ei o concepere de Spirit sfânt.

Acum avem toate motivele să credem că numărul Aleșilor nu este complet încă, fiindcă multe coroane au fost pierdute. Vedem intrând zi de zi și săptămână de săptămână pe unii care dau dovadă de acceptarea Domnului, care dau dovadă că Domnul le permite să-și dea viața în serviciul Său. Dar fără îndoială va veni timpul în viitorul apropiat când numărul Aleșilor va fi complet. Atunci vor rămâne numai acele locuri libere care s-ar putea ivi prin căderea unora. În cazul acela ar putea fi un număr într-o atitudine consacrată, pe care Dumnezeu i-ar accepta să ia locurile celor care au renunțat. Aceștia ar primi conceperea Spiritului sfânt și ar găsi ocazii pentru a servi Adevărul și a suferi pentru Adevăr.

Dovezile par să arate că sunt destul de multe locuri libere în numărul celor aleși, fiindcă sunt oameni care vin direct din lume în Adevărul prezent și se consacră. Aceasta ar părea să indice că în prezent nu există un număr suficient de consacrați pe deplin ca să completeze numărul celor 144.000. Dacă ar exista, aceștia ar avea întâietatea față de cei neconsacrați.

Poziția actuală a creștinului mediu

Ar părea că în toată creștinătatea putem vedea acum mulți care au făcut pasul consacrării întrun grad mai mare sau mai mic și cu mai multă sau mai puțină înțelegere. Unii Îl recunosc pe Răscumpărătorul și necesitatea operei Lui de mântuire, și faptul că Și-a dat viața ca o compensare pentru păcat. Unii au mers mai departe și cu mai multă sau mai puțină înțelegere „s-au spălat la lighean”.

Dar se pare că marea majoritate n-au mers mult mai departe — că ei nu văd că este potrivit să meargă mai departe. Majoritatea creștinilor declarați de astăzi nu merg mai departe decât de a trăi o viață morală. Ei nu au ajuns la punctul consacrării lui Dumnezeu și ca atare nu au ajuns la punctul îndreptățirii la viață. Majoritatea au ajuns poate la lighean și doresc să se spele și să fie curați.

Când aceștia ajung să afle Mesajul Împărăției așa cum se prezintă acum — că o deplină consacrare spre moarte este singura condiție în baza căreia poate fi cineva urmaș al lui Isus — unii dintre ei se folosesc cu bucurie de această cunoștință și ofertă. Ei merg cu bucurie înainte până la măsura deplinei consacrări, deplinei îndreptățiri; și datorită împrejurărilor lor și faptului că majoritatea creștinilor declarați din diferite denominații se află în urma lor în privința realizărilor, în loc să fie înaintea lor, aceștia sunt priviți ca ciudați. Majoritatea nu discern că această ciudățenie este tocmai lucrul pe care-l cere Dumnezeu de la cei care vreau să fie comoștenitori cu Cristos — de la cei care vreau să urmeze pe cărarea devotării și credincioșiei, pentru a putea fi socotiți vrednici să domnească cu Cristos în Împărăția Sa glorioasă.

Mulțimea cea mare

O clasă menționată în Scripturi ca Mulțimea cea Mare, care va ieși din marea strâmtorare și își va spăla hainele și le va albi în sângele Mielului (Apoc. 7:14), și va ajunge în cele din urmă la poziția de leviți antitipici, este vrednică de considerație. Aceștia au trecut prin diferiții pași ai deplinei consacrări și de acceptarea divină și de conceperea de Spirit sfânt. Ei au devenit Creaturi Noi în Cristos Isus și au intrat în Sfânta. Dar prin insuficiența zelului și a unei lipse de rezistență, din cauza mediului lor nefavorabil din Babilon, aceștia nu merg înainte, nu văd că o deplină jertfire a lucrurilor pământești este singura condiție în care pot câștiga lucrurile cerești.

Aceștia caută să fie urmașii lui Cristos și urmașii lui Mamon, căutând să placă Domnului și să placă lumii, având ceva din spiritul Domnului și ceva din spiritul lumii și în general nefăcând progres și nedezbrăcând lucrurile cărnii — mânia, ura, răutatea și cearta, invidia și vorbirea de rău, faptele cărnii și ale Diavolului, și de aceea nu îmbracă roadele Spiritului — credința, tăria, cunoștința, stăpânirea de sine, răbdarea, evlavia, amabilitatea frățească, smerenia, blândețea, iubirea.

Trebuie să se admită că aceștia nu au avut instructorii cuveniți și ei au obținut concepții greșite — înțelegeri greșite ale Cuvântului Domnului. Totuși, nu putem decât să avem credință că Dumnezeu îi va îndruma pe aceștia, care sunt de fapt copiii Lui, și îi va conduce prin suferință să ia o poziție clară.

Noi nu gândim că Scripturile învață că Mulțimea cea Mare va ajunge la același grad de dezvoltare spirituală ca Turma Mică. Este adevărat că Dumnezeu are numai standardul perfecțiunii pentru toate creaturile Sale; dar sunt mulți care demonstrează prin viața lor că dacă totul ar fi favorabil, ei ar fi foarte loiali Domnului și dreptății. Numai fiindcă această cale îngustă este atât de abruptă, atât de costișă și aspră, ei n-au curaj să continue. Ei nu arată acea iubire și acel zel pe care Domnul le-a pus ca țintă pentru participare în Preoțimea Împărătească.

Noi credem că Domnul n-ar aștepta mai mult de la Mulțimea cea Mare decât ar aștepta de la îngeri — ca și cum ar spune despre fiecare: Fără îndoială această persoană, în condiții favorabile, ar prefera să fie copilul Meu și să trăiască în ((1049)) armonie cu Mine, și nu s-ar gândi să trăiască în păcat și ar suferi chiar moarte decât să se lepede de numele Meu. Dacă aceasta ar fi proba clasei Mulțimii Mari, ar putea fi un milion care au demonstrat acest grad de loialitate în trecut, în acest Veac Evanghelic. Probabil unii dintre aceștia au suferit chiar martiriu când au fost puși la proba finală.

Împotrivirea permisă pentru binecuvântare

Gândim că avem bune motive să credem că un număr considerabil care au făcut consacrarea sunt încă în Babilon. Totuși, noi nu știm aceasta. Suntem aproape de Bătălia Armaghedonului, aproape de timpul răsturnării Babilonului; și căutăm să dăm Mesajului Adevărului o circulație cât se poate de largă, cu intenția ca această clasă să poată auzi și să iasă, chiar dacă prea târziu ca să câștige marele premiu. Faptul că ei sunt în număr considerabil este sugerat în Apocalipsa 19, unde ni se spune că la căderea Babilonului numărul celor eliberați va fi o mulțime mare, că glasurile lor vor fi „ca vuietul unor ape mari”.

Credem că actualmente se află mulți în bisericile nominale ale căror minți se trezesc tot mai mult față de Adevăr. În diferite amvoane, unde este împotrivire la Adevăr, se vestesc multe lucruri despre Evanghelia Împărăției; și aceasta va avea ca efect trezirea și informarea unora din această clasă. Chiar dacă cei care aduc în față aceste lucruri le declară din răutate și invidie, totuși Mesajul Evangheliei este propovăduit (Filip. 1:15-18). Multora li se atrage atenția asupra unor adevăruri, pe care noi niciodată n-am putea să le dăm — fiindcă la mulți dintre ei nu putem ajunge.

De exemplu, unii dintre acești predicatori menționează că noi credem că biserica nominală este Babilonul; alții spun că noi credem că Domnul nostru este acum prezent, la a Doua Sa Prezență, și Își adună mărgăritarele (Maleahi 3:17); iar alții spun că noi credem că sfârșitul Timpurilor Neamurilor va veni în octombrie 1914. Toate aceste adevăruri sunt declarate în mod defăimător. Dar să nu fim surprinși că Domnul va conduce spre binele poporului Său multe din aceste lucruri.

Nu demult, spre marea noastră surpriză, un frate ne-a spus că prima lui cunoștință despre Adevăr i-a venit printr-un pliant Morehead (predicator contemporan cu pastorul Russell — n. t.). Altul a spus că l-a auzit pe predicatorul său spunând că noi suntem anticristul. El a vrut să vadă cum arată anticristul și a venit să ne vadă și să ne audă, și a primit Adevărul, doar datorită unor declarații defăimătoare. Astfel că trebuie să fim o țintă pentru atacuri, ca Mesajul Domnului să poată merge. Nu trebuie să considerăm ca ceva ciudat, ca și cum ni sar întâmpla lucruri ciudate, că suntem făcuți priveliște și că trecem prin încercări de foc. Să ne bucurăm că suntem socotiți vrednici să suferim cu Cristos, pentru ca atunci când se va descoperi slava Sa, să ne putem și bucura cu o bucurie nespusă. 1 Pet. 4:12-14; Evr. 10:32, 33.