ȚINTA CRISTALIZĂRII CARACTERULUI

„ Fraților, eu nu cred că l-am apucat încă, dar una fac: uitând ce este în urma mea și aruncându-mă spre ce este înainte, alerg spre țintă, pentru premiul chemării cerești a lui Dumnezeu, în Hristos Isus.” Fil. 3:13, 14 .

R 5080 W. T. 15 august 1912 (pag. 255-259)

În epistola către Filipeni, sf. Pavel își exprimă deplina apreciere a ocaziei de a câștiga un premiu, ceva vrednic de a fi însușit, de a fi apucat pe deplin, de a fi luat în posesie. Care a fost lucrul pentru care s-a străduit marele apostol și la care nu ajunsese încă? El a vorbit despre acest lucru ca despre un premiu, pe care se străduia să-l câștige.

Putem privi „ținta pentru premiul chemării cerești” din două puncte de vedere, ambele fiind corecte. Dintr-un punct de vedere, această țintă este cea a asemănării în inimă cu dragul Fiu al lui Dumnezeu, de perfecțiune a intenției, de iubire pentru dreptate, pentru Dumnezeu, pentru frații lui Cristos, pentru lume și chiar pentru dușmanii noștri. Acest grad al dezvoltării caracterului trebuie să fie atins cât mai devreme posibil în experiența noastră creștină, și să fie așa încât, dacă ar fi să murim oricând după atingerea lui, Dumnezeu ne-ar socoti vrednici de o parte în Întâia Înviere.

Din celălalt punct de vedere, această „țintă pentru premiul chemării cerești” este cea a cristalizării caracterului în asemănarea Domnului nostru. După ce am ajuns la o asemănare de inimă cu Cristos, trebuie s-o menținem strâns și să căutăm ca, în toate probele pe care Domnul le permite să vină asupra noastră, să fim socotiți de El ca învingători, nu prin puterea noastră, ci prin cea a Răscumpărătorului nostru. Această țintă a cristalizării caracterului nu este atinsă atât de devreme în experiența creștină ca ținta dezvoltării caracterului. Dar luptând lupta bună până la sfârșitul căii, noi ne cristalizăm caracterele în iubire pentru principiile dreptății, pentru Dumnezeu, pentru frați și chiar pentru dușmanii noștri. Dacă suntem astfel credincioși, vom câștiga premiul gloriei, onoarei și nemuririi.

PERFECȚIUNEA, NU CONSACRAREA,

ESTE ȚINTA

Nu există niciun motiv să gândim că ținta este consacrarea; căci probarea noastră, încercarea noastră vine după consacrare și nu înaintea ei. Nimeni nu va fi la țintă numai fiindcă este consacrat, ci fiindcă a suportat proba, dovedind astfel că acea consacrare a sa a fost din inimă și că a fost sincer în devotarea fiecărei puteri ale sale în serviciul lui Dumnezeu. Nu putem presupune că se ajunge la țintă în următorul moment după consacrare. Trebuie avut un oarecare grad de dezvoltare a caracterului; trebuie să fie o țintă a caracterului pentru ca Dumnezeu să poată socoti acea persoană vrednică de viață veșnică.

Standardul lui Dumnezeu de caracter este perfecțiunea, care trebuie arătată prin loialitate și ascultare sub orice probe ar permite El să vină asupra indivizilor de pe oricare plan de viață. Nimeni nu va primi premiul vieții veșnice dacă nu trece cu succes acele probe. Ne dăm seama că Biserica este sub încercare de-a lungul Veacului Evanghelic, în privința vredniciei ei de a obține „slava, cinstea și neputrezirea” — moștenire împreună cu Domnul ei. Rom. 8:17.

Din Scripturi aflăm că de-a lungul Veacului Mesianic lumea va fi încercată de Cristosul, și chiar după trecerea acelei încercări, nu va primi răsplata vieții veșnice până când Dumnezeu o va proba la sfârșitul domniei lui Cristos prin dezlegarea lui Satan pentru „puțină vreme” (1 Cor. 15:24; Apoc. 20:7-10). Faptul că lumea va fi astfel încercată atât de Cristosul cât și de Dumnezeu, confirmă gândul că Dumnezeu are un standard, sau țintă a caracterului care trebuie atinsă de către toți cei care Îi sunt loiali și ascultători — pe oricare plan de existență.

Deși această țintă a caracterului care trebuie să fie atinsă de lume în timpul domniei lui Mesia nu este cea la care se referă sf. Pavel în textul nostru, totuși există o astfel de țintă a caracterului la care trebuie să ajungă omenirea. Cei care vor ajunge atunci la țintă vor avea viață veșnică pe plan uman. Dar celor care ajung la ținta la care se referă apostolul li se va da viață veșnică pe planul divin.

ȚINTA CRISTALIZĂRII CARACTERULUI

Apostolul a fost un exemplu nobil al unuia care a ajuns la țintă. După câte știm, el a fost gata să moară oricând; prin urmare, nu la această țintă a dezvoltării caracterului nu ajunsese el. El nu ajunsese încă la premiul în sine și nu putea ajunge până când îi venea schimbarea. El insista în mod constant pe această linie, având încredere că Dumnezeu îi va da toate lucrurile care sunt păstrate pentru „cei care-L iubesc” (1 Cor. 2:9). N-am putea crede că Apostolul a vrut să spună că el va ajunge la această țintă a dezvoltării caracterului chiar în momentul dinaintea morții. Aceasta ar fi o absurditate de gândire.

Domnul nostru Isus a fost la ținta caracterului perfect la consacrarea Sa; și El S-a menținut la țintă. Ca sacrificiu El ar fi fost acceptabil oricând. Partea Sa a fost să-Și consacre viața și să n-o rețină. Partea Tatălui a fost să aranjeze în așa fel lucrurile încât evreii să nu-L poată prinde pe Domnul nostru până când venea ceasul Tatălui pentru El. În tot ceea ce a făcut S-a supus voinței Tatălui. Domnul nostru a vorbit despre „paharul” Său ca fiind acela pe care Tatăl îl pregătise pentru El. Ioan 18:11.

Dacă Domnul nostru ar fi hotărât El Însuși timpul și modul morții Sale, atunci El ar fi turnat paharul. Dacă evreii ar fi hotărât aceste puncte, atunci ei ar fi turnat paharul. Dar nici Domnul nostru, nici evreii n-au făcut aceasta, căci atât timpul cât și modul au fost prezise de profeți. Domnul nostru a luat paharul și l-a acceptat ca providența Tatălui pentru El. Dacă providența Tatălui ar fi dus la moartea Sa cu un an sau doi mai devreme, dacă voința Tatălui s-ar fi exprimat prin răstignirea Domnului mai devreme, chiar și atunci ar fi fost bine pentru El. Dar El „a învățat ascultare prin lucrurile pe care le-a suferit.” Evrei 5:8; 2:10.

La Iordan Domnul nostru a fost arătat ca perfect și că a făcut o consacrare perfectă, atât prin coborârea Spiritului sfânt, cât și prin glasul lui Iehova (Mat. 3:16, 17). El a avut și un corp perfect — chiar dacă era pământesc — în care a funcționat Noua Creatură. Dar ascultarea Lui — loialitatea Lui chiar până la moarte — trebuia probată. Oricare ar fi fost gradul de încercare la care Domnul nostru ar fi fost supus, era chiar gradul potrivit, conform înțelepciunii Tatălui. Domnul nostru ar fi fost la fel un învingător și dacă ar fi murit oricând după consacrarea Sa. Dar dacă ar fi murit mai devreme decât a murit, ar fi dovedit numai că Tatăl n-a cerut de la Domnul nostru atât de multe dovezi de credincioșie și loialitate câte a cerut.

DOMNUL NOSTRU A FOST UN ÎNVINGĂTOR

LA CONSACRARE

Aici cineva ar putea întreba: „Este potrivit să se spună că Domnul nostru a fost un învingător ca Nouă Creatură când S-a consacrat?

Răspunsul nostru este: Da. Un învingător este un biruitor. Cuvântul nu implică însă că un om și-a completat biruința, pentru că noi spunem uneori: El îi va conduce din biruință în biruință. Așa este și cu Domnul nostru. El a continuat credincios ca biruitor până la moarte; dar n-a fost socotit biruitor, până la moarte. Între Tatăl și Domnul nostru ca ființă umană n-a fost nici un Mijlocitor, și ca Nouă Creatură n-a existat nici Haină care să-L acopere sau Avocat care să-L reprezinte în cazul vreunei devieri de la voința lui Dumnezeu; și cea mai mică abatere de la aceasta ar fi însemnat Moartea a Doua.

Scripturile ne dau două imagini ale Domnului nostru ca biruitor la consacrarea Sa, unde a câștigat prima mare biruință asupra cărnii Sale. Prima din aceste imagini (Lev. 16:11), junghierea vițelului în Ziua Ispășirii, reprezintă moartea umanității Domnului nostru în momentul când S-a consacrat la Iordan. Acolo El a câștigat o biruință și a continuat biruitor până la sfârșitul căii Sale.

A doua imagine se găsește în Apocalipsa 5:2-7. Aici Domnul nostru este reprezentat printr-un miel proaspăt junghiat. El n-a fost acest miel proaspăt junghiat la moartea Sa, când Și-a terminat calea, ci la consacrarea Sa, când Și-a început calea. Vestirea pe care a auzit-o Revelatorul a fost: „Cine este vrednic să deschidă cartea și să-i rupă pecețile?” Citim că Ioan a plâns mult. „Și unul din bătrâni mi-a spus: „Nu plânge! Iată, Leul din seminția lui Iuda, Rădăcina lui David, a biruit ca să deschidă cartea și cele șapte peceți ale ei”. ...El a venit și a luat cartea din mâna dreaptă a Celui care stătea pe scaunul de domnie.” Numai Domnul nostru a fost vrednic de onoarea de a primi Planul Divin în grija Sa. Mai citim că Ioan a privit și a văzut Mielul proaspăt jungiat deschizând cartea. Apoc. 6.

După ce Domnul nostru a intrat în consacrarea Sa, El a fost Mielul proaspăt junghiat. Apoi Tatăl I-a dat în mână sulul marelui Plan Divin al Veacurilor — sulul scris pe dinăuntru și pe dinafară. Pe dinafară putea deja să-l citească. Dar pe dinăuntru, care conținea informații despre lucruri spirituale, a rămas sigilat.

De îndată ce Domnul nostru a ieșit din apă după botez, a fost conceput de Spirit sfânt și a început să înțeleagă lucrurile spirituale. „Cerurile îlucrurile de susș I S-au deschis.” Timpul când a început să fie considerat Mielul junghiat, timpul când I-a fost dat sulul, a fost timpul consacrării Sale.

SUPUNEREA ESTE PRIMA CERINȚĂ — ÎNDURAREA RĂBDĂTOARE ESTE A DOUA

O bună ilustrare a procesului dezvoltării și a cristalizării caracterului este dată prin lucrarea olarului. Mai întâi el trebuie să aleagă felul bun de lut, pentru că unele feluri de lut ar produce vase foarte aspre, altele ar crăpa sau s-ar strâmba prin uscare, iar altele n-ar rezista la căldură intensă. După ce alege lutul potrivit, olarul îl supune la foarte multe procese de măcinare, amestecare și udare până când acesta iese din malaxor o masă moale, plastică, de consistența aluatului vârtos, gata pentru a fi folosit de olar. Apoi vine modelarea în articolul dorit. Vasul este format, modelat cu grijă și uscat. Apoi este pus în cuptor și supus căldurii intense timp de două sau trei zile și nopți. Apoi se cere un timp lung pentru răcire înainte de a fi scos din cuptor. Dar chiar și atunci este numai un vas poros, care curge, total nepotrivit pentru folosire până când este scufundat în smalț lichid, sau luciu, care este absorbit repede.

Din nou este supus la căldura cuptorului pentru smalț, care nu numai că topește smalțul, dar îl transformă într-un smalț perfect transparent pe toată suprafața, făcând vasul neted și foarte atrăgător. Dar dacă vasul este dintr-un porțelan foarte ales, pentru a fi mai atractiv ochiului prin decorațiuni, ornamentarea și poleirea trebuie să se facă la această etapă, și vasul trebuie din nou pus în cuptor pentru a treia ardere. Unele vase care au trecut prin toate celelalte probe nu reușesc la acest punct și sunt aruncate la rebuturi. Dar dacă vasul trece cu succes ultima probă, este gata pentru serviciul pentru care a fost proiectat.

Așa a fost și în cazul Domnului nostru. Nu numai că a fost perfect ca om, dar voința Sa a fost în totală supunere voinței Tatălui. Când a venit încercarea, n-a evitat-o, n-a inventat scuze, n-a făcut compromis. El a fost din materialul potrivit. Inima Sa (aplicând acest cuvânt la minte) a fost de un caracter potrivit. Așa trebuie să fie și cu noi. Cei care vor fi acceptați și găsiți vrednici de marea răsplată, vor fi în asemănarea Lui de caracter în această privință; vor fi loiali voinței lui Dumnezeu. Nu numai că se vor strădui să recunoască și să facă voia Tatălui, dar vor fi în supunere de inimă la acea voință complet. „Paharul” care li se va cere să-l bea este același pe care l-a băut Domnul nostru — și să-l bea „tot!”

Pentru a urma în urmele Sale, noi trebuie să ajungem la această țintă a dezvoltării caracterului; și după ce am făcut totul, trebuie să stăm acolo. Este bine să repetăm ideea că nu va fi destul să gândim că cineva ajunge la ținta dezvoltării potrivite a caracterului chiar în momentul morții. Caracterul trebuie atins cât se poate de repede posibil. Dar după ce am ajuns la această dezvoltare a caracterului numită „țintă”, trebuie să stăm credincioși și să nu fim înlăturați prin opoziția lumii, a cărnii și a diavolului. Toată această împotrivire trebuie să o îndurăm înainte de a putea câștiga premiul. Unele din cele mai nobile caractere, care au fost într-o stare acceptabilă și au fost folosite de Domnul, n-au ajuns la țintă până când au trecut prin anumite experiențe severe.

„NOI AVEM GÂNDUL LUI HRISTOS”

Gândul apostolului pare să fie: Aici este o anumită linie de conduită și dezvoltare a caracterului pe care Dumnezeu a marcat-o; și este la fel pentru toți cei care sunt în alergare. Viața lui Cristos este regula. Dacă vrem să atingem ținta, să obținem premiul, trebuie să urmăm această linie, regulă sau țintă.

Apostolul Pavel a avut doar un singur gând sau voință. „Aceasta una fac”, a spus el. El n-a fost un om cu o minte dublă, o dată gândindu-se că i-ar plăcea să servească Domnului, altă dată sieși, și apoi din nou adversarului etc. El acceptase propunerea divină de a-și da toți talanții în serviciul Domnului. El a avut în minte marea promisiune pe care o făcuse Dumnezeu. Pentru el a existat doar un singur lucru în viață.

Scripturile ne spun că în timpul Veacului Evanghelic Dumnezeu a făcut o chemare sau invitație specială, și cei care au acceptat acea chemare au „promisiuni nespus de mari și scumpe”, lucruri minunate de care să se bucure. Toți cei care acceptă chemarea trebuie practic să uite toate lucrurile neimportante ale vieții pentru a obține aceste promisiuni. Este un singur mod de a câștiga premiul — manifestând credincioșie, ascultare și loialitate față de Dumnezeu. Caracterul, nu talentul, ne face acceptabili. Dumnezeu ar putea da cuiva puteri intelectuale la fel de bune ca ale noastre sau chiar mai bune. El nu va da nimănui un loc în Împărăție datorită puterii sau îndurării fizice. El nu va admite pe nimeni în Împărăție datorită prosperității lumești sau onoarei oamenilor, sau datorită bogățiilor.

CONDIȚII CERUTE ÎN ALERGARE

Ce caută atunci Dumnezeu? La ce ne-a chemat El? Apostolul Petru spune că Dumnezeu „ne-a chemat prin slava și virtutea Sa” (2 Pet. 1:3). Dumnezeu are anumite criterii pentru cei care vor alerga în cursă. El cere ca nimeni să nu fie mândru, ci să aibă umilință. Și El nu va avea pe nici unul în Împărăția celor Aleși care este slab, șovăitor în ceea ce privește mintea sa. Poate că nu are un intelect puternic, dar trebuie să manifeste față de Dumnezeu că are o voință puternică și hotărâre fermă, și că a îndepărtat orice din viață pentru a câștiga premiul. Trebuie de asemenea să-și demonstreze loialitatea față de Dumnezeu. Trebuie nu numai să caute gloria, dar trebuie să recunoască și să aprecieze responsabilitățile sale față de Dumnezeu.

Loialitatea este una din marile probe ale caracterului — loialitate față de Dumnezeu, față de Cuvântul Său, loialitate față de principiu. Orice ar urma, creștinul trebuie să-I fie supus lui Dumnezeu, încrezător și credincios. Numai acestora ne putem aștepta să le dea Dumnezeu marile binecuvântări promise biruitorilor. Prin urmare, apostolul a făcut bine să renunțe la tot pentru a putea servi lui Dumnezeu, pentru a-I putea fi plăcut Tatălui, și astfel să obțină această glorioasă răsplată a moștenirii împreună cu Fiul Său.

„PE ORICE FIU PE CARE-L PRIMEȘTE”

Nu neapărat toți cei care fac o consacrare, ci toți cei a căror consacrare Dumnezeu o acceptă, toți cei pe care El îi concepe cu Spiritul Său sfânt pentru a deveni Noi Creaturi, vor avea ocazia să ajungă la această țintă a cristalizării caracterului înainte de a muri. Aceștia vor avea o încercare deplină — „Pe orice fiu pe care-l primește” (Evrei 12:6). Această promisiune garantează că ei vor avea încercări și dificultăți pentru a dezvolta asemănarea de caracter potrivită a Domnului nostru; și că nici una din experiențele lor nu va rămâne neîmplinită. Dumnezeu Se va asigura ca ei să aibă deplină ocazie de dezvoltare a asemănării de caracter cu Cristos. Cei care se întorc la păcat în mod voit, deliberat, vor cădea în Moartea a Doua. Alții pot cădea din clasa preoțească în Marea Mulțime. Dar chiar și aceștia trebuie să aibă suficient timp să-și arate loialitatea față de Dumnezeu.

La timpul consacrării, Domnul nostru a fost la țintă în virtutea perfecțiunii Sale. Noi nu suntem la țintă când ne consacrăm; căci suntem imperfecți. Dar dorim să facem voia Domnului și ne-am dedicat să recunoaștem care este acea voie pentru a putea da ascultare inteligentă. În cazul Domnului nostru, El n-a avut nici o imperfecțiune de învins așa cum avem noi. La timpul consacrării, El Și-a iubit aproapele ca pe Sine însuși și L-a iubit pe Dumnezeu din toată inima.

Când noi ne consacrăm, suntem de acord să facem aceasta, dar nu știm ce înseamnă; așa cum sf. Petru „n-a știut” ce a spus la schimbarea la față pe Munte: „Doamne, este bine să fim aici; dacă vrei, să facem aici trei colibe; una pentru Tine, una pentru Moise și una pentru Ilie” (Mat. 17:4). Nici cei doi apostoli n-au știut ce cer când I-au cerut lui Isus dacă ar putea sta unul la dreapta și celălalt la stânga Lui în Împărăție. Domnul nostru le-a spus: „Nu știți ce cereți”. Mat. 20:22.

Deoarece noi la consacrare nu înțelegem pe deplin ceea ce facem, de aceea alergăm mult ca să ajungem la țintă. Domnul nostru n-a trebuit să facă aceasta; căci El a fost perfect. La consacrare a fost la ținta caracterului perfect, astfel dacă ar fi murit cândva după aceea, El ar fi primit răsplata de la Tatăl, care a spus: „Acesta este Fiul Meu preaiubit, în care Mi-am găsit desfătarea” (Mat. 3:17). La botezul Său, Domnul nostru a fost la ținta caracterului care a meritat răsplata promisă de Tatăl și la care noi trebuie să ajungem înainte de a ne putea asigura viața veșnică, fie pe planul gloriei fie altfel.

Ștefan, care a fost martirizat foarte curând după Cincizecime, trebuie să fi trăit în mod obișnuit aproape de Domnul; căci el, asemenea lui Natanael, a fost un „israelit cu adevărat” în care nu se găsea viclenie. Faptul că Adevărul lui Dumnezeu a venit la oameni ca aceștia, înseamnă că în ceea ce privește atitudinea inimii, ei au fost foarte aproape de Domnul sub Lege, ca învățătorul (în limba greacă, pedagogul) lor, așa încât atunci când au fost aduși la Cristos, ei au putut învăța repede de la El. Așa pare să fie și cu noi acum. Deosebirile în educația noastră naturală în privința binelui și a răului, a adevărului și a erorii, sunt de așa natură încât nu putem să spunem exact cât timp va trebui pentru fiecare să atingem asemănarea de caracter cu Domnul nostru și astfel să ne dovedim vrednici de viață eternă.

„ÎMBRĂCAȚI-VĂ CU CRISTOS”

Am sugerat că poporul Domnului, la consacrarea lor și la conceperea cu Spirit sfânt, nu sunt pregătiți pentru Împărăție, ci necesită dezvoltare, care numai timpul o poate îndeplini. În pofida acestei sugestii, nu este oare un sens în care poporul lui Dumnezeu este privit ca perfect la consacrarea lor — la momentul acceptării lor? Răspunsul nostru este, da; sunt socotiți astfel, dar nu sunt așa în realitate. Trupul este socotit perfect, așa încât Dumnezeu poate accepta jertfa lor.

Dar la acest timp Noua Creatură este numai prunc în Cristos și încă n-a ajuns la statura de om matur. De aceea, există necesitatea de a intra în Școala lui Cristos și de „a ne îmbrăca cu Hristos”, după cum exprimă apostolul. Începem să ne îmbrăcăm cu Cristos după consacrare și după conceperea noastră cu Spirit sfânt. Pruncul devine copil, copilul devine bărbat (Efes. 4:14, 13). Lucrarea de creștere în Cristos este necesară înainte ca acest copil al lui Dumnezeu să fie potrivit pentru Împărăție. Deosebirea dintre un prunc în Cristos și unul potrivit pentru Împărăție este că acesta din urmă a fost încercat, probat și dovedit a fi un biruitor.

Când Domnul nostru Isus a fost la Iordan, El a fost biruitor (Evrei 10:9). El a fost perfect și a avut în mod corespunzător o apreciere mai largă a ceea ce a făcut, decât avem noi cu privire la cursul nostru când ne consacrăm. Dar El ne spune: „Nu te teme, turmă mică”, „îndrăzniți, Eu am biruit lumea.” Luca 12:32; Ioan 16:33.

Dar chiar și în cazul Domnului nostru, chiar dacă a fost biruitor în momentul consacrării Sale, El de fapt n-a câștigat premiul naturii divine până la sfârșitul căii, până când Și-a demonstrat îndestularea vredniciei pentru acea mare înălțare; și știm că Tatăl a continuat probele ascultării chiar până la moartea pe cruce. Numai după aceasta Domnul nostru a fost acceptat pe deplin ca biruitor, căruia I-a fost dat să stea cu Tatăl pe tronul Său.

MAREA PROBĂ ESTE SĂ RĂMÂNĂ LA ȚINTĂ

Posesiunea perfecțiunii înseamnă în mod necesar ca persoana să fie la țintă, ca și în cazul lui Adam. Proba nu este dacă cineva poate ajunge la țintă, ci dacă rămâne la țintă — „să rămâneți în picioare după ce veți fi biruit toate” (Efes. 6:13). Când ajungem la ținta caracterului pe care Dumnezeu îl aprobă în oricare sens al cuvântului, să continuăm acolo. Când Domnul nostru a venit în lume, El a fost perfect, loial, la țintă — perfecțiune, standardul lui Dumnezeu. Trebuia dovedit dacă va fi sau nu îndepărtat de la țintă prin împotrivirea păcătoșilor. Dar nici una din aceste probe nu L-a făcut să-Și abandoneze hotărârea de a continua la țintă. Așa ar trebui să fie și cu noi — după cele mai bune capacități ale noastre.

Spiritul lui Dumnezeu este același, fie că este manifestat în El, fie în îngeri, în oameni, în Noile Creaturi. Nu găsim Spiritul lui Dumnezeu manifestat în majoritatea oamenilor, din cauza păcatului. Vom găsi Spiritul lui Dumnezeu manifestat în îngeri. Trebuie să găsim Spiritul lui Dumnezeu foarte bine manifestat în sfinți, care trebuie să ducă cu ei în relația cea nouă tot ceea ce au din punct de vedere natural din asemănarea de caracter cu Domnul. Harurile spiritului manifestate în poporul Domnului în mod potrivit trebuie să fie considerate roade ale Spiritului sfânt; căci posesorii lor au devenit Noi Creaturi, au intrat în alergarea pentru premiul chemării de sus. Unii sfinți ar putea, datorită calităților naturale, să facă progres mai rapid decât alții în dezvoltarea și desăvârșirea acestor roade și haruri ale Spiritului.

„PRIVEA LA RĂSPLĂTIRE”

Uneori se ridică întrebarea: N-ar trebui poporul Domnului să se străduiască mai degrabă pentru asemănarea de caracter cu Cristos, fără nici o dorință specială în privința răsplății Domnului? Noi răspundem: Nu. Ar trebui „Să privească la răsplătire”. Pentru a ține seama în mod potrivit de răsplata pe care Dumnezeu o promite, este necesar să o avem în față în mod continuu și să nu pierdem niciodată din vedere premiul.

Domnul nostru Isus nu dezapreciază această privire la premiu. Să ascultăm cuvintele Lui: „Tată, preamărește-Mă la Tine Însuți cu slava pe care o aveam cu Tine înainte de a fi lumea” (Ioan 17:5). Astfel El S-a rugat Tatălui pentru răsplata pe care a adus-o dovedirea ascultării Sale. Așa trebuie să fie și cu noi; nu pentru că noi avem un drept să insistăm să ne fie răsplătite eforturile, ci să ne gândim la binecuvântările pe care Dumnezeu le-a promis acelora care-L iubesc, ca „nespus de mari și prețioase”. Mulți din biserica nominală nu văd aceste lucruri.

Să ținem scopul în mod clar înaintea ochilor noștri. Fără îndoială Domnul a avut în vedere ca această cunoștință a premiului să servească drept stimulent pentru zidirea și întărirea noastră. Noi căutăm „slava, cinstea și nemurirea”; și este bine să le căutăm. Orice altă atitudine ar fi falsă modestie. Dacă gândul că ar fi o îngâmfare din partea noastră a aspira la chemarea de sus vine în mintea noastră, să ne amintim că Domnul nostru dorește să fim astfel inspirați de „făgăduințele nespus de mari și scumpe”, încât să lucrăm pentru aceste lucruri pe care El ni le-a pus în față, și ar fi o îngâmfare din partea noastră să refuzăm ceea ce El ne oferă.

VOINȚA LIBERĂ ESTE UN FACTOR ÎN DEZVOLTAREA CARACTERULUI

Caracterul poate fi privit din două puncte de vedere diferite. Când Adam a fost creat, el a fost un om cu un caracter mare și bun — „încununat cu slavă și cinste”. El a fost perfect, chipul lui Dumnezeu. Există însă o deosebire între un caracter astfel dat, și unul care este dezvoltat și probat prin exercitarea voinței libere. Tatăl nostru Ceresc dorește ca creaturile Sale inteligente să-și exercite voința. De aceea, în loc să-i dea lui Adam o parte din asemănarea Sa de caracter și să elimine ceea ce noi numim puterea de alegere a principiilor, El a ales să-i dea lui Adam asemănarea Sa de caracter, inclusiv voința liberă. „Astfel Dumnezeu l-a creat pe om în chipul Său.” Dumnezeu a prevăzut căderea omului și toate circumstanțele legate de ea. El a știut că permisiunea răului pentru un timp va avea ca rezultat în cele din urmă o mare binecuvântare pentru toți. El a știut că va veni timpul când fiecare creatură din cer și de pe pământ Îi va fi supusă, nu pentru că n-a existat nici o ocazie de a face altfel, ci pentru că așa au ales.

Cei care apreciază caracterul lui Dumnezeu trebuie să dorească să aibă această asemănare de caracter. Numai aceștia vor merita viața veșnică, fie dintre îngeri fie dintre oameni. Dumnezeu probează pe această linie vrednicia acelora care sunt în încercare pentru viață eternă. Prin urmare, „Tatăl caută astfel de adoratori” care „să-L adore în duh și în adevăr” — în mod inteligent. Ioan 4:23, 24.

TREBUIE „SĂ IUBIM DREPTATEA ȘI

SĂ URÂM NELEGIUIREA”

În formarea caracterului, vedem că lecțiile pe care le învățăm în Școala lui Cristos ne sunt foarte folositoare. Inițial, omul a fost făcut în chipul lui Dumnezeu. Totuși, în noi chipul este șters în parte, neclar. Celor care învață lecțiile acum și le apreciază pe deplin nu le va fi dată altă încercare. Cei care nu au avut suficientă ocazie vor avea o încercare deplină în Veacul care vine. Sub disciplinare, corecțiile și răsplățile din acel timp, ei vor învăța cu cât mai bună este dreptatea decât păcatul, Adevărul decât eroarea. Ei se vor dezvolta în asemănarea de caracter cu Dumnezeu, pe care Adam a pierdut-o, și vor vedea păcătoșenia peste măsură a păcatului. Vor învăța atât să voiască, cât și să facă dreptate. Toți cei care nu vor învăța această lecție vor fi judecați nevrednici de viață eternă.

Vedem că îngerii au hotarât ei înșiși să fie ori ascultători, ori neascultători și să se bucure de plăcerile păcatului pentru un timp. Toți sfinții îngeri care sunt acum în favoarea lui Dumnezeu, sunt aceia care și-au avut încercarea și au ieșit victorioși. Exemplul lor se va dovedi tot mai mult o lecție pentru noi, pe măsură ce o înțelegem. Ca rezultat al acestei cunoștințe, vedem în Dumnezeu cel mai nobil sentiment care L-ar putea stimula pe Creatorul și Tatăl nostru în lucrarea Sa cu creaturile Sale; și suntem bucuroși că am ales să facem voia Lui în ceea ce ne privește pe noi.

În final, este important să ținem minte faptul că deoarece iubirea adevărată din partea noastră se va manifesta prin ascultare, atunci neascultarea va fi o dovadă a pierderii iubirii, așa cum este văzută din punctul de vedere al Domnului, o abatere de la loialitate, o nereușită de a îndura probele. Trebuie să fim de acord că punctul de vedere al judecății Domnului este unul rezonabil. Dacă cineva ar întreba: Cum ar fi dacă am fi neascultători din ignoranță? Răspunsul este că Domnul a făcut prevederi împotriva ignoranței noastre; în primul rând, El ne-a dat Cuvântul Adevărului, „pentru ca omul lui Dumnezeu să fie desăvârșit îperfect informatș și cu totul pregătit pentru orice lucrare bună”; și în al doilea rând, El a promis să dea astfel de ajutoare pentru spiritul sfințeniei și al înțelegerii Cuvântului Său, care să ne ajute să facem ceea ce este plăcut în ochii Lui. 2 Tim. 3:17; Ioan 16:13, 14.

Iubirea este cununa tuturor harurilor, „împlinirea legii”. Fără o iubire fierbinte, arzătoare, ar fi imposibil să dăm ascultare sau să stăm în încercările pentru dezvoltarea și cristalizarea caracterului stabilit de Iubirea Divină. Domnul nostru ne spune că El a fost preaiubit de Tatăl; și Tatăl Însuși a declarat: „Acesta este Fiul Meu preaiubit”. Putem vedea ușor de ce Domnul nostru Isus a fost mult preaiubit, pentru că El a exprimat și a manifestat pe deplin iubirea Tatălui! Dar ne uimește să știm că aceeași iubire este exercitată de Tatăl față de noi! „Vedeți ce dragoste ne-a arătat Tatăl: să ne numim copii ai lui Dumnezeu!” „Însuși Tatăl vă iubește!” 1 Ioan 3:1; Ioan 16:27.

ASCULTAREA IUBITOARE ADUCE

BUCURIE ȘI PACE

Haideți deci, preaiubiților, să fim mai atenți ca oricând în privința Cuvântul Domnului; să nu dăm, din neglijență, dovadă de o slăbire a iubirii. Domnul nostru arată că această continuare a Sa în iubirea Tatălui, ca preaiubitul Său Fiu, cu tot ceea ce implica aceasta, a fost datorită ascultării Sale de voința Tatălui; și că, urmând aceeași linie, El trebuie să ceară ca noi să fim ascultători dacă vrem să rămânem în iubirea Sa și să avem parte de Tronul și de slava Sa. Ioan 15:10.

Instrucțiunile și poruncile Domnului nostru nu sunt intenționate să ne înspăimânte, nici să ne lipsească de fericire. Dimpotrivă, „V-am spus aceste lucruri, pentru ca bucuria Mea să fie în voi și bucuria voastră să fie deplină” (Ioan 15:11). Cei care dau foarte sigură dovadă de trăire cel mai aproape de Domnul, știu bine că ascultarea de cuvintele Domnului, împreună cu privilegiul astfel obținut de a rămâne în El și în iubirea Lui, au cea mai mare bucurie, care cântărește mai mult decât toate plăcerile mărunte pe care lumea le are de oferit. Este bucuria și pacea care „întrece orice înțelegere”, care stăpânește în inimă și care aduce cu ea promisiunea, asigurarea, „nu numai pentru viața de acum, ci și pentru cea viitoare”. 1 Tim. 4:8.