Vol. 3 Martie-Aprilie 1996 Nr. 3

STRÂNGERILE ȘI CERNERILE SECERIȘULUI

W. T. 1 Iunie 1916 (pag. 170-175)

Multe sunt întrebările referitoare la adevărurile prezentate în Studiile în Scripturi și în Turnurile de Veghere, întrebându-se de unde au venit și cum s-au dezvoltat ele până la simetria și frumusețea proporțiilor lor. Au fost ele rezultatul vedeniilor? A dat Dumnezeu în vreun mod supranatural soluțiile acestor mistere până acum ascunse ale Planului Său? Este autorul acestor scrieri mai mult decât o ființă obișnuită? Pretinde el înțelepciune sau putere supranaturală? Sau cum vine descoperirea Adevărului lui Dumnezeu?

Nu, dragi frați, noi nu pretindem nici o superioritate; nici nu aspirăm să ne înălțăm în aprecierea fraților noștri din Casa Credinței, decât doar în sensul în care Învățătorul a îndemnat, zicând: „Oricare va voi să fie cel dintâi între voi, să fie robul vostru” (Mat. 20:27). Poziția noastră printre oamenii din lume și din Biserica Nominală este departe de a fi înălțată; căci peste tot se vorbește împotriva noastră. Noi suntem totuși pe deplin mulțumiți să așteptăm înălțarea la timpul cuvenit al Domnului (1 Pet. 5:6). De aceea noi răspundem în cuvintele Apostolului: „De ce vă uitați la noi ca și cum prin puterea noastră am făcut aceste lucruri?” Și noi suntem oameni cu aceleași patimi ca și voi, cu aceleași neputințe și slăbiciuni, străduindu-ne cu seriozitate, prin învingerea multor ispite, descurajări etc., să înaintăm spre Premiul Înaltei noastre Chemări, și pretinzând ca un student credincios al Cuvântului lui Dumnezeu a fi numai un deget arătător, după cum am exprimat anterior, pentru a vă ajuta să urmăriți pentru voi înșivă în paginile sacre minunatul Plan al lui Dumnezeu — nu mai puțin minunat pentru noi, vă asigurăm, decât pentru voi.

Nu; adevărurile pe care le prezentăm n-au fost revelate în viziuni și vise, sau prin vocea auzibilă a lui Dumnezeu; și nici n-au fost ele revelate toate deodată, ci treptat, în special din 1870, și mai ales din 1880. Această desfășurare prezentă a Adevărului nu se datorește ingeniozității umane sau agerimii percepției, ci simplului fapt că a sosit timpul cuvenit al lui Dumnezeu; și dacă noi n-am vorbi, și nici un alt mijloc nu s-ar găsi, înseși pietrele ar striga.

Redăm următoarea istorie, nu fiindcă am fost îndemnați să redăm un rezumat al conducerii lui Dumnezeu pe cărarea luminii, ci în special fiindcă credem că este necesar ca adevărul să fie spus cu modestie, pentru ca neînțelegerile și declarațiile false, dăunătoare să poată fi dezarmate, și pentru ca cititorii noștri să vadă că Domnul ne-a ajutat și ne-a condus de-a lungul căii. În măsura în care numele și ideile unora care s-au despărțit de noi vor fi asociate cu această istorie, noi ne vom strădui să prezentăm numai acele puncte care sunt necesare pentru înțelegerea poziției noastre și a conducerii Domnului. Nu putem numi toate exemplele mici de favoare divină în care credința ne-a fost încercată, rugăciunile ne-au fost ascultate etc., aducându-ne aminte că Învățătorul nostru și Biserica timpurie n-au lăsat asemenea exemple de credință lăudăroasă, ci au sfătuit altfel, spunând: „Ai o încredințare? S-o ai pentru tine”.

Nu vom merge în urmă să spunem cum a început să străbată lumina prin norii prejudecății și superstiției care învăluiau lumea sub domnia papalității în Evul Mediu. Mișcarea, sau mai degrabă mișcările Reformei, de atunci și până acum, și-au făcut partea lor în scoaterea luminii din întuneric. Noi însă ne vom limita aici la considerarea adevărurilor Secerișului prezentate în publicațiile Societății de Biblii și Broșuri Turnul de Veghere, mai înainte numite Zorile Mileniului și Turnul de Veghere al Sionului, acum numite Studii în Scripturi și Turnul de Veghere. Începem istorisirea cu anul 1868, când editorul, fiind de câțiva ani un copil consacrat al lui Dumnezeu și un membru al Bisericii Congregaționale și al Asociației Creștine a Tinerilor, a început să fie clătinat în credința cu privire la multe doctrine de multă vreme acceptate.

SCHIȚĂ A DEZVOLTĂRII ADEVĂRULUI PREZENT

Fiind crescut ca Prezbiterian, îndoctrinat din Ca-techism și fiind de la natură o minte iscoditoare, am căzut ușor pradă logicii necredinței, imediat ce am început să gândesc independent. Însă ceea ce la început amenința a fi eșuarea completă a credinței în Dumnezeu și în Biblie, a fost, sub providența lui Dumnezeu, condus spre bine, și a eșuat numai încrederea mea în crezurile umane și în sistemele de interpretare greșită a Bibliei.

Treptat am fost condus să văd că deși fiecare din crezuri conținea unele elemente de Adevăr, ele ca întreg induceau în eroare și erau contradictorii cu Cuvântul lui Dumnezeu. Printre alte teorii, am dat peste Adventism. Aparent accidental, într-o seară am intrat într-o sală prăfuită, prost întreținută, în Alle-gheny, Pennsylvania, unde auzisem că se țin servicii religioase, pentru a vedea dacă mâna de oameni care se întâlneau acolo aveau ceva mai logic de oferit decât crezurile marilor biserici. Acolo am auzit pentru prima dată ceva despre ideile legate de a Doua Venire, de la Jonas Wendell, acum decedat de mult. Îmi mărturisesc astfel îndatorirea față de Adventiști și față de alte denominații.

((178))

Deși expunerea lui scripturală n-a fost cu totul clară, și deși era foarte departe de cele în care ne bucurăm noi acum, a fost suficient, prin grija lui Dumnezeu, pentru a-mi restabili credința șovăitoare în inspirația divină a Bibliei, și pentru a-mi arăta că relatările Apostolilor și Profeților sunt indisolubil legate. Ceea ce am auzit m-a trimis la Biblie s-o studiez cu mai mult zel și grijă decât oricând înainte, și întotdeauna voi mulțumi Domnului pentru conducere; pentru că, chiar dacă Adventismul nu m-a ajutat în toate punctele adevărului, el m-a ajutat mult la dezvățarea erorilor, și astfel m-a pregătit pentru Adevăr.

PRIMA LICĂRIRE SLABĂ DIN PLANUL LUI DUMNEZEU

Curând am început să văd că noi trăiam undeva aproape de încheierea Vârstei Evanghelice, aproape de timpul despre care Domnul a declarat că acei înțelepți, veghetori, dintre copiii Săi, vor ajunge la o cunoștință clară a Planului Său. Atunci eu împreună cu alți câțiva căutători de Adevăr din Pittsburg și Allegheny am format o adunare de studiu biblic; și perioada din 1870 până în 1875 a fost un timp de continuă creștere în har, în cunoștință și în iubire de Dumnezeu și de Cuvântul Său. Am ajuns să vedem ceva din iubirea lui Dumnezeu, cum a făcut ea pregătiri pentru toată omenirea, cum toți trebuie să fie treziți din mormânt pentru ca Planul iubitor al lui Dumnezeu să le poată fi mărturisit, și cum toți care atunci vor exercita credință în opera răscumpărătoare a lui Cristos și vor da supunere în armonie cu cunoștința lor despre voința lui Dumnezeu, să poată fi aduși atunci, prin meritul lui Cristos, în deplină armonie cu Dumnezeu și să li se acorde viață veșnică. Aceasta am văzut că este lucrarea Restabilirii prezisă în Fapte 3:21.

Dar deși am văzut că Biserica era chemată la comoștenire cu Domnul în Împărăția Milenară, până în timpul acela n-am reușit să vedem clar marea distincție între răsplata Bisericii care acum este în încercare și răsplata celor credincioși din lume după încercarea de la sfârșitul Vârstei Milenare — că răsplata celei dintâi va fi gloria naturii spirituale, divine, în timp ce a celei din urmă va fi gloria Restabilirii — restaurarea la perfecțiunea naturii umane, de care s-a bucurat odată capul rasei noastre în Eden.

În orice caz, noi învățam atunci doar schița Planului lui Dumnezeu și ne dezvățam de multe din erorile îndrăgite, timpul pentru discernerea clară a amănuntelor nefiind venit complet. Și aici menționez cu recunoștință ajutorul dat prin frații George Stetson și George Storrs, cel din urmă fiind editorul de la The Bible Examiner (Examinatorul Bibliei — n. t.), ambii fiind acum decedați. Studierea Cuvântului lui Dumnezeu cu acești frați dragi ne-a condus pas cu pas spre pășuni mai verzi și spre speranțe mai luminoase pentru lume, deși numai în 1872, când am câștigat o vedere mai clară asupra operei Domnului nostru ca Prețul nostru de Răscumpărare, am găsit că temelia oricărei speranțe de Restabilire stă în acea doctrină.

Până atunci, când citeam mărturia că toți cei din morminte vor ieși afară din ele etc., mă îndoiam de prevederea completă — dacă trebuia sau nu trebuia înțeles că include pe întârziații mintal și pe pruncii care muriseră fără să fi ajuns la un oarecare grad de înțelegere, ființe pentru care viața prezentă cu experiențele ei ar părea să le fie de puțin folos. Dar când în 1872 am ajuns să examinez subiectul Restabilirii din punct de vedere al Prețului de Răscumpărare dat de Domnul nostru Isus pentru Adam, și în consecință pentru toți cei pierduți în Adam, s-a rezolvat complet chestiunea Restabilirii, și mi-a dat cea mai deplină asigurare că TOȚI trebuie să iasă din mormintele lor și să fie aduși la o cunoștință clară a Adevărului și la o posibilitate deplină de a câștiga viață veșnică prin Cristos.

Astfel au trecut anii 1868-1872. Anii care au urmat, până în 1876, au fost ani de creștere continuă în har și cunoștință pentru mâna de studenți ai Bibliei cu care mă întâlneam în Allegheny. Am progresat de la primele noastre idei necoapte și nedefinite despre Restabilire spre o înțelegere mai clară a detaliilor; dar timpul cuvenit al lui Dumnezeu pentru o lumină mai clară nu venise încă.

În acest timp am ajuns de asemenea să recunoaștem diferența între Domnul nostru ca „omul care S-a dat pe Sine” și ca acela care va veni iarăși, ființă spirituală. Noi am văzut că ființele spirituale pot fi prezente și totuși invizibile pentru oameni, întocmai cum încă susținem și am prezentat în Studii în Scripturi, Vol. 2, Cap. 5. Și ne-am simțit foarte întristați de eroarea adepților celei de a doua veniri, care așteptau pe Cristos în trup și învățau că lumea și tot ce este în ea, cu excepția adepților celei de a doua veniri, va fi arsă complet în 1873 sau 1874, ale căror limite de timp și dezamăgiri, precum și idei în ge-neral imature despre obiectul și modul Venirii Domnului nostru, au adus mai mult sau mai puțin ocară asupra noastră și asupra tuturor care doreau și vesteau Împărăția Lui viitoare.

CRONOLOGIA VĂZUTĂ CA FIIND VALOROASĂ

Aceste idei greșite atât de general susținute, atât despre obiectul cât și despre maniera celei de a Doua Veniri a lui Cristos, m-au condus spre a scrie o broșură: „Obiectul și maniera întoarcerii Domnului”, din care s-au publicat cam 50.000 de exemplare.

Cam prin ianuarie 1876 atenția mi-a fost atrasă în mod special asupra subiectului timpului profetic, așa cum el se leagă de aceste doctrine și speranțe. S-a întâmplat cam așa: Am primit o publicație numită Vestitorul Dimineții, trimisă de editorul ei, dl. N. H. Barbour. Când am deschis-o am identificat-o imediat cu Adventismul, ((179)) după ilustrația de pe copertă; și am examinat-o cu o anumită curiozitate să văd ce timp vor mai fixa adventiștii pentru arderea lumii. Dar gândiți-vă la surprinderea și mulțumirea mea când am aflat din conținutul ei că editorului începeau să i se deschidă ochii asupra subiectului care de câțiva ani ne bucura atât de mult inimile celor din adunarea noastră din Allegheny — că obiectivul Întoarcerii Domnului nostru nu este să nimicească, ci să binecuvânteze toate familiile pământului; și că venirea Lui va fi ca aceea a unui hoț, și nu în trup, ci ca o ființă spirituală invizibilă pentru oameni; și că adunarea Bisericii Sale și separarea „grâului ” de „neghină” va progresa la sfârșitul acestei Vârste fără ca lumea să fie conștientă de ea.

M-am bucurat să aflu că și alții ajungeau la aceeași poziție avansată, dar am fost uimit să aflu prezentată cu multă grijă declarația că editorul Vestitorului dimineții credea că profețiile indică faptul că Domnul era deja prezent în lume, nevăzut, că lucrarea Secerișului, de adunare a grâului și neghinei, își avea deja timpul cuvenit ; și că această vedere era susținută de profețiile timpului care numai cu câteva luni în urmă el presupusese că au eșuat.

Aici se afla un gând nou: Se putea ca profețiile timpului, pe care de atâta vreme nu le prețuisem datorită folosirii lor greșite de către Adventiști, să fie într-adevăr intenționate pentru a arăta când va fi Domnul prezent invizibil pentru a-Și stabili Împărăția? — un lucru pe care-l vedeam clar că nu putea fi cunoscut pe nici o altă cale. Părea, cel puțin, un lucru foarte rațional de a aștepta ca Domnul să-Și informeze poporul asupra acestui subiect, în special că El făgăduise că acei credincioși nu vor fi lăsați în întuneric împreună cu lumea, și că deși „Ziua Domnului” va veni peste alții ca un hoț noaptea (pe furiș, pe nesimțite), totuși nu va fi așa pentru veghetori, pentru sfinții serioși. 1 Tes. 5:4.

Mi-am amintit anumite argumente folosite de prietenul meu Jonas Wendell și de alți adventiști pentru a dovedi că 1873 va fi martorul arderii lumii etc. — cronologia lumii arătând că cei șase mii de ani de la Adam s-au sfârșit la începutul lui 1873 — și alte argumente extrase din Scripturi care se presupuneau a coincide. Se putea ca aceste argumente-timp, pe lângă care eu trecusem ca fiind nevrednice de atenție, să conțină un adevăr important pe care adventiștii să-l fi aplicat greșit?

O DESCOPERIRE IMPORTANTĂ

Nerăbdător să învăț de oriunde, orice avea să mă învețe Dumnezeu, i-am scris imediat domnului Barbour, informându-l de acordul meu asupra altor puncte și în special dorind să știu de ce, și pe ce dovezi scripturale, susținea el că prezența lui Cristos și Secerișul Vârstei Evanghelice datau din toamna anului 1874. Răspunsul a arătat că presupunerea mea fusese corectă; anume, că argumentele-timp, cronologia etc., erau la fel cu cele folosite de adepții celei de a două veniri în 1873. A explicat de asemenea că dl. Barbour și dl. J. H. Paton din Michigan, un colaborator de-al lui, fuseseră adepți obișnuiți ai celei de a doua veniri până atunci; și când anul 1874 trecuse fără ca lumea să fie arsă, și fără să vadă pe Cristos în trup, ei au fost pentru un timp împietriți. Ei examinaseră profețiile despre timp care păreau că trecuseră neîmplinite și nu putuseră găsi nici o greșeală. Prin urmare ei au început să se întrebe dacă timpul era corect și așteptările lor erau greșite — dacă ideile despre Restabilire și binecuvântarea lumii, pe care alții le învățau, n-ar putea fi lucrul care trebuia căutat.

Se pare că nu mult după dezamăgirea lor din 1874 un cititor al Vestitorului Dimineții, care avea un Emphatic Diaglott, a remarcat ceva ce i s-a părut ciudat — că în Matei 24:27, 37, 39, cuvântul grecesc parousia, care în Versiunea Comună este redat „venire”, în Diaglott este tradus „prezență” — evident traducerea corectă din greacă. Aceasta era cheia; și urmând-o ei au fost conduși prin timpul profetic spre ideile corecte despre obiectivul și maniera Întoarcerii Domnului nostru, apoi spre examinarea timpului când trebuie să aibă loc lucrurile legate de Parousia lui Cristos, indicate în Cuvântul lui Dumnezeu. Astfel Dumnezeu conduce adesea pe copiii Săi din puncte diferite de pornire ale Adevărului. Dar unde inima este serioasă și încrezătoare, rezultatul trebuie să fie atragerea tuturor împreună.

Nu existau nici cărți nici alte publicații care să prezinte profețiile timpului cum se înțelegeau atunci. Așa că am plătit cheltuielile domnului Barbour să vină să ne întâlnim în Filadelfia (unde eram angajat în afaceri în vara lui 1876), ca să-mi arate pe deplin și scriptural, dacă putea, că profețiile indicau 1874 ca data la care a început prezența Domnului și Secerișul. El a venit; și dovezile m-au satisfăcut. Fiind o persoană cu convingeri hotărâte și pe deplin consacrat Domnului, imediat am văzut că timpurile deosebite în care trăim au o legătură importantă cu datoria și activitatea noastră ca ucenici ai lui Cristos; că deoarece noi trăim în timp de Seceriș, lucrarea de Seceriș trebuie făcută; și că Adevărul Prezent este secera prin care Domnul vrea ca noi să facem o lucrare de secerare peste tot printre copiii Săi.

L-am întrebat pe dl. Barbour în legătură cu ceea ce se făcuse prin el și prin Vestitorul. Mi-a răspuns că nu se făcuse nimic; că aproape toți cititorii Vestitorului, fiind adventiști dezamăgiți, își pierduseră interesul și-și încetaseră abonamentul; și că astfel, cu banii epuizați, se putea spune că Vestitorul era practic suspendat. I-am spus că în loc să fie descurajat și să renunțe la lucrare, pentru că găsise lumina nouă despre Restabilire (deoarece când ne-am întâlnit mai întâi el a avut mult de învățat de la mine asupra plinătății Restabilirii bazată pe îndestularea ((180)) Răscumpărării date pentru toți, după cum și eu am avut mult de învățat de la el în legătură cu timpul), el ar trebui mai degrabă să simtă că avea niște „vești bune” de propovăduit, așa cum nu avusese niciodată înainte; și că zelul lui ar trebui să crească corespunzător. În același timp, cunoștința despre faptul că eram deja în perioada Secerișului mi-a dat un impuls spre a răspândi Adevărul așa cum nu avusesem niciodată înainte. De aceea m-am hotărât pentru o campanie viguroasă pentru Domnul și pentru Adevăr.

ÎNCEPUTUL LUCRĂRII SECERIȘULUI

Am hotărât să-mi limitez grijile afacerilor și să-mi dedic timpul și mijloacele marii lucrări a Secerișului. În consecință, l-am trimis pe dl. Barbour înapoi acasă cu bani și instrucțiuni să pregătească Vestea Bună sub forma unei cărți concise, în măsura în care se înțelegea atunci, incluzând și aspectele timpului, în timp ce eu am căutat să lichidez afacerea din Filadelfia ca pregătire pentru angajarea în lucrare, călătorii și propovăduire.

Cartea de 196 de pagini astfel pregătită a fost intitulată, Cele Trei Lumi, și deși nu era prima carte care să învețe într-o măsură despre Restabilire, nici prima care să trateze profețiile timpului, a fost, cred eu, prima care a combinat ideea de Restabilire cu profeția timpului. Din vânzarea acestei cărți și din punga mea s-au acoperit cheltuielile noastre de călătorie. După un timp am conceput ideea adăugării încă unui lucrător în Seceriș, și am trimis după dl. Paton, care a răspuns prompt și ale cărui cheltuieli de călătorie au fost acoperite în același mod.

Remarcând cât de repede păreau oamenii să uite ce auziseră, curând a devenit evident pentru noi că în timp ce adunările erau folositoare pentru a trezi interesul, era necesară o revistă lunară pentru a menține și a dezvolta acel interes. Prin urmare părea a fi voința Domnului ca unul dintre noi să se stabilească undeva și să înceapă publicarea regulată a Vestitorului Dimineții. Am sugerat ca dl. Barbour să facă acest lucru, deoarece el avea experiență ca zețar, și de aceea o putea face mai economic; în timp ce eu și dl. Paton vom continua să călătorim și să contribuim în coloanele ei cum vom găsi ocazia. La obiecția că tipografia era vândută acum, și că noile abonamente care ar veni n-ar face ca revista să se susțină multă vreme singură, eu am replicat că voi furniza banii pentru cumpărarea tiparului etc., și voi lăsa câteva sute de dolari la bancă în contul d-lui Barbour, și trebuia ca el să-i administreze cât putea de economic, în timp ce eu și dl. Paton vom continua să călătorim. Aceasta, care părea să fie voința Domnului în această chestiune, s-a făcut.

După aceea, în timpul unui turneu în statul New England, am întâlnit pe dl. A. P. Adams, pe atunci un tânăr predicator Metodist, care a devenit adânc interesat și a acceptat Mesajul din inimă în timpul săptămânii în care am propovăduit în adunarea sa. Ulterior l-am prezentat micilor adunări de interesați din orașele învecinate, și am ajutat și în alte moduri, cum am putut, bucurându-mă și de altul care, cu studiu, va deveni curând un colaborator în câmpul Secerișului. Cam în acest timp, de asemenea, am fost mult încurajat de venirea d-lui A. D. Jones, pe atunci funcționar printre angajații mei din Pittsburg — un tânăr activ și promițător care s-a dezvoltat devenind curând un colaborator activ și apreciat în lucrarea Secerișului, și pe care unii dintre cititorii noștri mai vechi și-l amintesc. Dl. Jones a alergat bine un timp; dar ambiția sau altceva a produs în cele din urmă naufragiul complet al credinței lui, și ne-a lăsat o ilustrație dureroasă a cuvintelor Apostolului: „Frații mei, nu fiți mulți învățători, căci știți că vom primi o judecată mai aspră”. Iacov 3:1.

CERNERE CA A GRÂULUI

„Satan a cerut să vă cearnă ca pe grâu.” Luca 22:31.

Până atunci totul mersese bine. Fuseserăm din belșug binecuvântați cu Adevărul, dar nu în mod special încercați în privința iubirii și fidelității față de el. Dar începând cu vara lui 1878, paralela în timp a răstignirii Domnului nostru și a rostirii cuvintelor mai sus citate, a început cernerea care a continuat tot timpul de atunci încoace, și care trebuie, mai curând sau mai târziu, să încerce pe toți cei care primesc lumina Adevărului Prezent.

„Nu vă mirați de încercarea de foc din mijlocul vostru, care a venit peste voi ca să vă încerce, ca de ceva ciudat care a dat peste voi”; căci „focul va dovedi cum este lucrarea fiecăruia” — dacă el și-a zidit neîntemeiat credința, din lemn, fân și trestie, în loc de pietre prețioase de Adevăr revelat al lui Dumnezeu; sau dacă și-a zidit-o pe nisipurile mișcătoare ale teoriilor umane (Evoluția etc.), sau și-a zidit-o pe stânca solidă, Răscumpărarea, singura temelie sigură, pe care a dat-o Dumnezeu. Cei care zidesc pe această Stâncă vor fi mântuiți personal, chiar dacă se poate ca ei să fi zidit o credință nelogică, pe care „focul” și clătinarea din această Zi de încercare o va răsturna și o va consuma complet. Dar cei care au zidit pe oricare altă temelie, fie că au folosit materiale bune, fie că au folosit materiale rele, sigur vor avea eșec total. Luca 6:47-49; 1 Cor. 3:11-15.

Obiectivul acestei încercări și cerneri este evident să selecteze pe toți cei ale căror dorințe ale inimii sunt neegoiste, care sunt pe deplin și fără rezervă consacrați Domnului; care sunt atât de doritori să facă voia Domnului, și a căror încredere în înțelepciunea Lui, în calea și în cuvântul Lui este atât de mare, încât ei refuză să se lase îndepărtați de la Cuvântul Domnului, fie prin sofismele altora, fie prin planurile și ideile lor proprii. În timp de cernere aceștia vor fi întăriți și le va crește bucuria în Domnul și cunoștința de planurile Sale, chiar în timp ce credința lor este încercată prin căderea în eroare a mii de fiecare parte. Ps. 91:7.

((181))

Cernerea a început astfel: Era în legătură cu declarația Sf. Pavel (1 Cor. 15:51, 52): „Nu toți vom adormi, dar toți vom fi schimbați, într-o clipă, într-o clipeală de ochi” etc. Noi încă țineam la ideea la care țin adventiștii, și de fapt toți creștinii, că sfinții adormiți vor fi cândva răpiți în trup, brusc și miraculos, ca să fie după aceea veșnic cu Domnul. Iar acum cunoașterea profeției timpului ne-a condus spre a aștepta această transmutare a sfinților la punctul din timpul acestei Vârste paralel cu învierea Domnului; căci vedeam deja multe din paralelismele între Dispensația Iudaică și Creștină, și formau unul din aspectele broșurii la care ne-am referit mai sus — Cele Trei Lumi.

Noi n-am văzut atunci cum vedem acum (vezi Studii în Scripturi, Vol. 3, Cap. 7), că aprilie 1878 marca timpul începerii stabilirii Împărăției lui Dumnezeu, prin glorificarea tuturor celor care erau deja adormiți în Cristos; și că schimbarea menționată de Sf. Pavel în 1 Cor. 15:51 urmează să survină în momentul morții pentru toți cei din clasa descrisă, de la acea dată și de-a lungul întregii perioade a Secerișului, până când toți membrii vii („picioarele”) Corpului lui Cristos vor fi fost schimbați în ființe glorioase spirituale. Dar la acea dată, când nu s-a întâmplat nimic ce să putem vedea, o reexaminare a subiectului mi-a arătat că greșeala noastră consta în așteptarea de a vedea pe toți sfinții în viață schimbați deodată, și fără să moară — o vedere eronată împărtășită de toată Biserica Nominală, una pe care noi încă n-o recunoscuserăm ca eroare și n-o înlăturaserăm.

Vederea noastră clară prezentă a fost rezultatul examinării astfel începute. Curând am văzut că în cuvintele Apostolului, „Nu toți vom adormi”, cuvântul adormi nu este sinonim cu a muri, deși în general așa se înțelege; că, dimpotrivă, expresia „adormi” folosită aici reprezintă inconștiență; și că Apostolul vrea să înțelegem că de la un anumit punct în timpul prezența Domnului, sfinții Săi, deși toți vor muri ca oameni (Ps. 82:6, 7), nu vor rămâne deloc în stare de inconștiență, ci în momentul morții vor fi „schimbați” și vor primi corpul spiritual promis. De-a lungul acestei Vârste Evanghelice, moartea a fost urmată de inconștiență, „somn”. Acest lucru a continuat să fie adevărat despre toți sfinții care au „adormit în Isus”, până când El Și-a luat funcția de Rege (Apoc. 11:17), care am văzut că a fost în primăvara lui 1878. Vezi Studii în Scripturi, Vol. 2, pag. 236-244.

La acea dată Regele nu numai că i-a trezit în asemănarea Sa pe toți membrii Corpului Său, Biserica, cei care au dormit, dar pentru același motiv (fiind venit timpul stabilirii Împărăției) nu mai este necesar ca „picioarele” sau ultimii membri care au rămas să meargă în „somn” sau în stare de inconștiență. Dimpotrivă, acum fiecare, sfârșindu-și cursul credincios până la moarte, va primi imediat Coroana Vieții, și fiind schimbat într-un moment, într-o clipeală de ochi, nu se poate deloc spune că doarme sau că este inconștient. Aici — în 1878 — a început să se aplice Apocalips 14:13: „Ferice de acum încolo de morții care mor în Domnul”.

Așa că această reexaminare a aruncat mai multă lumină pe cărare și a devenit un bun motiv de încurajare, evidențiind conducerea continuă a Domnului.

NEGAREA RĂSCUMPĂRĂRII

Dar în timp ce eu am fost ajutat spre vederi mai clare și spre speranțe mai luminoase, și în timp ce m-am străduit cu sârguință să ajut pe alții, primăvara lui 1878 s-a dovedit departe de a fi o binecuvântare pentru dl. Barbour și pentru mulți care erau sub influența lui. Respingând soluția clară, simplă, prezentată mai sus, dl. Barbour părea să simtă că el trebuie cu necesitate să scoată ceva nou pentru a abate atenția de la eșecul răpirii sfinților în viață. Dar vai, ce periculos este ca cineva să simtă prea mare responsabilitate și să încerce să impună lumină nouă! Spre dureroasa noastră surprindere, curând după aceea dl. Barbour a scris un articol pentru Vestitorul, negând doctrina Ispășirii — negând că moartea lui Cristos a fost prețul de Răscumpărare pentru Adam și rasa lui, spunând că moartea Domnului nostru n-a putut folosi la plătirea pedepsei pentru păcatul omului tot așa precum cauzarea suferinței și morții unei muște prin înfigerea unui ac cu gămălie în corpul ei n-ar putea fi considerată de un părinte pământesc o rezolvare justă pentru purtarea rea a copilului său. Am fost uimit; căci eu am presupus că dl. Barbour avea o înțelegere clară a operei lui Cristos ca Jertfa pentru păcatul nostru, Răscumpărătorul de bunăvoie al nostru, care, cooperând bucuros la Planul Divin, S-a dat pe Sine ca Preț de Răscumpărare sau preț corespunzător, pentru a plăti pedeapsa lui Adam, pentru ca Adam și toți urmașii lui să poată fi eliberați de păcat și moarte la timpul cuvenit.

Într-adevăr, oferirea de bunăvoie, cu bună știință, iubitoare a Răscumpărătorului nostru, conform Planului întocmit și revelat de Infinita Înțelepciune, era un lucru total diferit față de mizerabila caricatură a Răscumpărării oferită în ilustrația d-lui Barbour. Fie că eu îi dădusem d-lui Barbour prea mare credit pentru idei pe care nu le avusese niciodată, fie că el intenționat își dezbrăca și arunca Haina de Nuntă a dreptății lui Cristos. Singura concluzie care a rămas, a fost aceasta din urmă; pentru că după aceea el a declarat că înainte recunoscuse moartea lui Cristos ca prețul de Răscumpărare al omului.

Am scris imediat un articol în Vestitorul pentru a contrazice eroarea, arătând necesitatea ca „Unul să moară pentru toți”, „Cel drept pentru cei nedrepți”; că Cristos îndeplinise toate acestea după cum fusese scris; și ca urmare Dumnezeu a putut fi drept, să ierte și să elibereze pe păcătos din chiar pedeapsa pe care în mod just El o impusese (Rom. 3:26). De asemenea i-am scris d-lui Paton, atrăgându-i atenția asupra caracterului funda ((182)) mental al doctrinelor atacate, și am subliniat cum timpul și împrejurările corespundeau cu pilda celui care și-a dezbrăcat haina de nuntă tocmai când era gata să se împărtășească din ospățul de nuntă. Mat. 22:11-14.

Dl. Paton a răspuns că înainte el nu văzuse chestiunea într-o lumină atât de puternică; fiindcă dl. Barbour avea un mod puternic, dogmatic, de a prezenta lucrurile, care pentru moment îl dezechilibrase. Am îndemnat ca, văzând acum importanța doctrinei, să scrie și el un articol pentru Vestitorul, în care pe un ton sigur să-și dea mărturia pentru sângele scump al lui Cristos. El a făcut acest lucru. Aceste articole au apărut în Vestitorul din iulie până în decembrie, 1878.

ÎNCEPE „TURNUL DE VEGHERE”

Acum îmi devenise clar că Domnul nu mai voia ca eu să ajut financiar sau să mă identific în vreun fel cu ceea ce arunca o influență opusă asupra principiului fundamental al religiei noastre sfinte. De aceea, după un foarte atent deși nefolositor efort de a recupera pe cel care se rătăcea, m-am retras cu totul de la Vestitorul Dimnineții și de la orice părtășie cu dl. Barbour. Dar simțeam că o simplă retragere nu era suficientă pentru a-mi arăta loialitatea continuă față de Domnul și Răscumpărătorul nostru, a cărui cauză fusese violent atacată de către unul care era într-o poziție de a duce oile în rătăcire — și în poziția aceea, de asemenea, foarte mult cu ajutorul și încurajarea mea, când eu îl credeam a fi cu toată sinceritatea credincios față de Domnul. Prin urmare eu am înțeles că era voia Domnului să inițiez o altă revistă în care stindardul Crucii să fie ridicat sus, doctrina Răscumpărării să fie apărată și Vestea Bună de mare Bucurie să fie propovăduită cât se putea de larg.

Acționând conform acestei conduceri a Domnului, am renunțat la călătorii, și în iulie 1879 a apărut primul număr al publicației Turnul de Veghere și Vestitorul Prezenței lui Cristos. De la început a fost un susținător deosebit al Răscumpărării; și, prin harul lui Dumnezeu, sperăm că va fi așa până la sfârșit.

Un timp am avut o experiență foarte dureroasă. Cititorii Turnului de Veghere erau și ai Vestitorului; și de când a început cel dintâi, a încetat și rezerva de fonduri pentru Vestitorul din această parte. Dl. Barbour nu numai că a retras din bancă banii depuși de mine și a procedat cu tot ce avea ca și cum ar fi fost ai lui proprii, dar și a îndreptat asupra editorului Turnului de Veghere cele mai josnice atacuri la persoană, pentru a împiedica Turnul de Veghere și doctrina Răscumpărării să aibă influența cuvenită asupra cititorilor. Aceasta, desigur, a cauzat o despărțire, după cum astfel de lucruri fac totdeauna. Atacul personal fiind privit de unii ca adevărat, a avut efectul intenționat, înclinând judecata multora asupra subiectului Răscumpărării; și mulți s-au depărtat de noi.

ȘI ALȚII RESPING RĂSCUMPĂRAREA

Domnul însă Și-a continuat favoarea, pe care noi o socotim mai valoroasă decât favoarea întregii lumi. În acest timp dl. Adams a îmbrățișat vederile d-lui Barbour și la fel a părăsit doctrina Răscumpărării. Și conform interpretării noastre a pildei cu Haina de Nuntă, cum s-a dat atunci, dl. Barbour și dl. Adams, lepădându-și Haina de Nuntă a Dreptății lui Cristos, au ieșit din lumină în întunericul lumii în legătură cu subiectele văzute odată atât de clar; adică, timpul și maniera prezenței Domnului; de atunci ei L-au așteptat întruna pe Cristos primăvara sau toamna, până în primăvara lui 1892, care a fost ultima lor dezamăgire, după câte am auzit.*

*Domnul Barbour a murit la câțiva ani după prima apariție a acestui articol.

În timpul acestui calvar, sau cu adevărat l-am putea numi bătălie pentru cauza lui Cristos, am avut cooperarea serioasă a d-lui Paton, care, până în vara lui 1881, a fost un apreciat colaborator și apărător al doctrinei venirii binecuvântării prin Cristos, bazată pe Răscumpărarea pentru toți dată la Calvar. Cele Trei Lumi fiind epuizată de câtva timp, se părea că trebuia scoasă o altă ediție sau o carte nouă care să acopere aceleași aspecte.

Dl. Paton a fost de acord s-o pregătească pentru tipar; și dl. Jones s-a oferit să plătească toate cheltuielile de tipărire și legare, și să dea d-lui Paton atâtea cărți câte putea vinde, ca remunerare pentru timpul petrecut cu pregătirea materialului, cu condiția ca eu să-i fac reclamă larg și gratuit în Turnul de Veghere. (Pentru acest motiv, probabil, adresa d-lui Jones a fost singura menționată în reclamă.) El știa bine că va fi o cerere mare dacă o recomandam eu și că acele cheltuieli se vor întoarce sigur cu profit (fiindcă acele cărți nu s-au vândut la așa mici prețuri cum se vând Studiile în Scripturi). Eu nu numai că am fost de acord cu aceasta, dar am și contribuit la cheltuielile personale ale d-lui Paton în legătură cu publicarea și de asemenea am plătit o parte din nota de plată de la tipografie, la solicitarea lui.

CERNERI ÎN CONTINUARE

La sfârșit eu eram singurul în pierdere financiară în legătură cu cartea Zorile Zilei, atât scriitorul cât și publicistul fiind în câștig financiar, deși am făcut toată prezentarea prin reclame repetate. Trebuie să dăm aceste amănunte din cauza anumitor interpretări greșite și a unor declarații parțiale și unilaterale despre fapte, care au fost ulterior publicate și puse în circulație sub formă de pliant de către dl. Paton, care mai târziu de asemenea a devenit susținătorul acelei „altă Evanghelie”, al cărei centru nu este Crucea lui Cristos, și care neagă că El „ne-a cumpărat cu sângele Său prețios” (Gal. 1:6-9). Dl. Paton a publicat după aceea o altă carte, care, deși avea același nume ca și aceea pe care am prezentat-o, avea totuși o altă temelie, una falsă, pe care n-am putut-o ((183)) recomanda și n-am recomandat-o, ci am socotit-o sofisme înșelătoare, având tendința de a submina întreaga structură a sistemului Creștin, totuși reținând suficient din adevărurile pe care odată noi le susțineam împreună, ca s-o facă acceptabilă și periculoasă pentru toți care nu erau înrădăcinați și stabiliți pe Stânca Răscumpărării.

Temelia falsă pe care o prezenta această Zorile Zilei apărută mai târziu, este vechea doctrină păgână a Evoluției, redenumită, care neagă nu numai căderea omului, dar, ca o consecință, toată necesitatea unui Răscumpărător. Ea pretindea, dimpotrivă, că nu prin Răscumpărare și Restabilire la domeniul pierdut, ci prin evoluție progresivă sau dezvoltare, omul s-a ridicat și încă trebuie să se mai ridice de la condiția inferioară în care a fost creat, până când, prin propriile lui fapte bune, el va ajunge în cele din urmă la natura divină. Dl. Paton pretindea că însuși Domnul nostru binecuvântat a fost un om degradat și imperfect, a cărui lucrare pe pământ a fost să răstignească o natură carnală (care se pretindea că El a posedat-o), și astfel să arate tuturor oamenilor cum să-și răstignească înclinațiile carnale sau păcătoase.

Și aici noi remarcăm că întunericul și degradarea care au venit asupra întregii lumi în starea ei căzută, respinsă, și care au fost numai intensificate de intrigile papalității în timpul Evului Mediu, puse în contrast cu lumina inteligenței pe care Dumnezeu o aduce acum asupra lumii, au condus pe oameni spre a socoti inteligența prezentă doar ca o parte a procesului de evoluție. Această vedere, cu totul incorectă, după cum am arătat în Studii în Scripturi, Vol. 1, pag. 162, este marea rătăcire de la credința în Biblie prezisă pentru perioada Secerișului (Ps. 91:7). Și puțini creștini par să fie destul de bine stabiliți în Adevăr pentru a se putea împotrivi încercărilor acestei „zile rele”, în care mulți vor cădea, în timp ce numai puțini vor sta.

Istorioara despre felul în care dl. Paton a ajuns să se întoarcă de la noi și de la Răscumpărare, pentru a se opune la ceea ce el a văzut odată clar și a susținut, este importantă; pentru că a ajuns să fie ocazie de altă cernere sau încercare a cititorilor Turnului de Veghere (pe atunci în număr mult mai mare), deoarece dl. Paton fusese un frate respectat și un colaborator al nostru, și fiindcă, în calitate de reprezentant itine-rant al Turnului de Veghere și al doctrinelor sale (cheltuielile lui fiind suportate în parte din abonamentele vechi și noi ale Turnului de Veghere, ca și din bani proveniți de la mine), el era cunoscut personal de un număr mai mare dintre cititorii noștri decât editorul. S-a întâmplat așa:

În anul 1881, dl Barbour, care încă mai publica Vestitorul și care încă se mai străduia să răstoarne doctrina Răscumpărării, aflând că într-un turneu de propovăduire eu folosisem o diagramă a Tabernacolului pentru a ilustra cum era tipificată jertfa lui Cristos în jertfele Israelului tipic, a scris un articol despre Ispășire, în care a încercat să arate că jertfele zilei de Ispășire tipificau aproape orice altceva în afară de ceea ce tipifică. Eu am putut repede vedea prin falsitatea prezentării sale în care vițelul și țapul tipificau un lucru într-un verset și alt lucru în fiecare alt verset în care aceștia erau menționați. Dar eu bine știam că oamenii în general nu sunt cugetători minuțioși, și că având grijile vieții, ei vor fi gata să accepte o astfel de interpretare fără o examinare critică a cuvintelor Scripturii și a contextului lor.

După ce m-am gândit la subiect, am reexaminat capitolul (Levitic 16). Dar deși vedeam inconsecvența interpretării d-lui Barbour, puteam mărturisi numai că nu înțelegeam și nu puteam da o interpretare închegată care să se potrivească cu toate detaliile atât de clar spuse și care trebuie toate să aibă un anumit sens. Ce puteam face? Cei care citeau atât Vestitorul cât și Turnul de Veghere vor fi probabil induși în eroare dacă nu erau ajutați să iasă din dificultate; și a spune doar că interpretarea Vestitorului era lipsită de consecvență în sine, și de aceea o interpretare greșită, ar fi fost înțeles greșit. În mod sigur mulți ar fi gândit că eu mă opuneam acelei vederi dintr-un spirit de rivalitate; căci sunt întotdeauna oameni care văd totul prin prisma personalității, rivalității și spiritului de partidă, și aceștia nu-i pot înțelege pe alții care au o vedere mai înaltă și mai nobilă, și care se gândesc totdeauna numai la Adevăr, neținând seama de persoane.

„UMBRELE TABERNACOULUI SACRIFICIILOR MAI BUNE”

Am mers la Domnul cu aceasta, ca și cu orice încercare; I-am spus cum mi se părea mie, cât de neliniștit eram pentru oile dragi, care, după ce li s-a ascuțit apetitul prin Adevăr, erau expuse înșelărilor lui Satan tocmai prin foamea lor. I-am spus că îmi dădeam seama că El era Păstorul, și nu eu, dar și că știam de asemenea că Lui Îi plăcea interesul meu pentru oi și dorința mea de a fi servul Lui și de a le vesti Adevărul, Calea și Viața; că mă simțeam adânc impresionat că dacă venise timpul de a se permite o vedere falsă pentru a înșela pe cei nevrednici, trebuia să fie și timpul Său cuvenit de a se clarifica adevărul asupra acelui subiect, pentru ca acei vrednici să poată sta și să nu cadă de la Adevăr.

Crezând că venise timpul cuvenit pentru înțelegerea corectă a sensului sacrificiilor evreiești, pe care toți creștinii le văd că erau tipice pentru „sacrificiile mai bune”, și având încredere că Domnul îmi va acorda înțelegerea imediat ce voi avea cea mai bună atitudine de minte pentru a primi lumina, m-am rugat cu încredere ca, dacă timpul cuvenit al Domnului sosise și dacă El era binevoitor să mă folosească în calitate de instrument al Său pentru a vesti Mesajul Său familiei Sale dragi, să pot fi în stare să-mi golesc inima și mintea de orice prejudecată ((184)) care ar putea să stea în cale, și să fiu condus de Spiritul Său spre o înțelegere corectă.

Crezând că mi se va răspunde afirmativ la rugăciune, în dimineața următoare am intrat în birou pregătit să studiez și să scriu. Mi-am petrecut dimineața cercetând atent textul și orice alte Scripturi care ar putea arunca lumină asupra lui, în special Epistola către Evrei, și căutând la Domnul înțelepciune și conducere. Dar n-am primit nici o soluție pentru pasajul dificil. Am petrecut la fel după-masa și seara, și toată ziua următoare. Am neglijat orice altceva, și mă întrebam de ce Domnul mă ține atâta. Dar a treia zi, către amiazi, tot subiectul mi s-a clarificat precum soarele în miezul zilei — atât de clar, convingător și armonios cu toată ținuta Scripturilor, încât n-am putut pune la îndoială corectitudinea lui; și deocamdată nimeni n-a putut s-o răstoarne. (Materialul a fost publicat în câteva ediții sub formă de broșură cu titlul, UMBRELE TABERNACOLULUI SACRIFICIILOR MAI BUNE.

Atunci am știut de ce mă condusese Domnul atât de încet și de precaut spre soluție. Aveam nevoie de o pregătire specială a inimii pentru aprecierea deplină a tot ce conținea subiectul; și am fost cu atât mai asigurat că nu era din propria mea înțelepciune; căci, dacă era din a mea proprie, de ce nu mi-a venit imediat? Am aflat că înțelegerea acestui subiect a fost destinată să aibă o influență largă asupra tuturor speranțelor și ideilor conținute în toate adevărurile — nu prin aceea că a răsturnat vechile adevăruri sau le-a contrazis, ci, dimpotrivă, le-a pus pe toate în ordine și armonie, și a îndreptat nodulețele și cotiturile.

De exemplu, doctrina Îndreptățirii prin Credință, mintea mea — ca și oricare minte — întotdeauna o confundase mai mult sau mai puțin cu doctrina sfințirii, care cheamă la sacrificiu de sine și la fapte. Acest lucru mi s-a clarificat și simplificat imediat; căci tipurile arată că noi toți, ca păcătoși, avem nevoie întâi de toate de Jertfa de Răscumpărare a lui Cristos, că noi trebuie să ne însușim meritul ei prin credință; că astfel noi suntem îndreptățiți (socotiți fără păcat), când acceptăm prin credință sacrificiul lui Cristos pentru noi și ne consacrăm lui Dumnezeu. Tipul de asemenea arată că numai după ce am fost astfel curățiți în ochii lui Dumnezeu (prin acceptarea de către noi a operei desăvârșite a lui Cristos ca jertfa noastră de Răscumpărare și prin acordarea meritului lui Cristos pentru noi), Dumnezeu vrea să ne accepte jertfa și ne primește ca jertfitori împreună cu Cristos; și că, dacă suntem credincioși până la sfârșit, urmând în urmele Lui, ni se va acorda favoarea de comoștenire în Împărăție.

MAI MULTĂ LUMINĂ ASUPRA SCRIPTURII

Aici am văzut întâi că marele privilegiu de a deveni comoștenitori cu Cristos și părtași ai naturii divine cu El este limitat exclusiv la cei care participă cu El la sacrificiul Lui și la serviciul Adevărului. Și aici am văzut de asemenea pentru prima oară că Domnul a fost primul dintre aceste sacrificii — Jertfa pentru păcat; de aceea, nici unul din servii lui Dumnezeu, profeții și credincioșii care au trăit și au murit înainte de Cristos, n-au fost preoți după rânduiala Lui sau participanți la jertfă cu El, chiar dacă unii dintre ei au fost uciși cu pietre, alții au fost tăiați cu fierăstrăul, iar alții uciși cu sabia pentru cauza lui Dumnezeu; că deși ei vor primi o răsplată bună și mare, ei vor aparține unei clase și unui ordin separat față de aceia chemați la Rusalii și de atunci încoace, la sacrificiu și comoștenire cu Cristos în Împărăție.

De asemenea aici am văzut pentru prima dată că Ziua bine-primirii Domnului înseamnă Vârsta Evanghelică, timpul în care Dumnezeu va accepta jertfa oricărui va veni la El prin Cristos, marea Jertfă pentru păcat; că atunci când această Zi a bine-primirii se va sfârși, se va sfârși și răsplata de comoștenire și de natură divină; și că atunci când această mare Zi a Sacrificiilor, Vârsta Evanghelică (adevărata Zi a Ispășirii) se va încheia, când toți membrii Corpului lui Cristos vor fi participat cu El la sacrificarea drepturilor lor ca oameni îndreptățiți și vor fi glorificați, atunci vor începe să vină binecuvântările către lume — binecuvântările Milenare cumpărate pentru ei de Răscumpărătorul lor, conform harului lui Dumnezeu.

Aceasta m-a dus întâi la o recunoaștere clară a deosebirilor de natură — la ce înseamnă natura umană, ce înseamnă natura îngerească și ce înseamnă natura Divină, așa cum sunt arătate în Studii în Scripturi, Vol. 1, Cap. 10. Și în timp ce folosisem cuvântul RESTABILIRE în mod general, însemnând un anumit fel de schimbare binecuvântată, acum, sub lumina clară, am început să văd că marea lucrare a Restabilirii putea însemna numai ceea ce cuvântul implică — o restabilire la ceea ce a fost pierdut (Mat. 18:11), o restabilire la condiția originară de la care a căzut odată omul.

Apoi am văzut că Planul lui Dumnezeu, când va fi realizat, nu va aduce toate creaturile Sale la un singur nivel, al naturii divine, ci El a intenționat să aibă un ordin de ființe numite îngeri, care, chiar dacă sunt perfecți, vor fi totdeauna de un ordin sau natură diferită de natura divină; și că El de asemenea a intenționat să aibă o rasă de ființe de natură umană din care Adam era un exemplar sau model; și viitoarea lui casă — Paradisul — Edenul era o mostră sau model. De asemenea am văzut că Dumnezeu a intenționat ca Cristos și sacrificatorii și moștenitorii împreună cu El urmează să fie instrumentele lui Dumnezeu pentru binecuvântarea și restabilirea rasei căzute, la perfecțiunea avută de Adam în Eden, o stare despre care Dumnezeu a spus că era „foarte bună”, și în care omul era un chip al Creatorului său.

((185))

Când toate aceste lucruri au strălucit neașteptat de luminos și clar, nu m-am mirat că Domnul îmi dăduse câteva zile de așteptare și pregătire pentru binecuvântare; și Lui i-am adus laudă și mulțumiri. Toată slăbiciunea inimii mele și teama de efectul rău al ideii greșite s-au topit în fața dovezii conducerii Domnului pe cărarea care „strălucește tot mai mult până la Ziua perfectă”. Am văzut imediat că aceste evenimente noi se vor dovedi probabil o piatră de poticnire pentru unii, ca și o mare binecuvântare pentru alții care erau gata pentru ele. Prin urmare, în loc de a publica materialul în Turnul de Veghere următor, am hotărât să-l prezint mai întâi în particular fraților mai proeminenți; aducându-mi aminte de cursul Apostolului Pavel într-o chestiune similară. Galateni 2:1, 2.

ȘI ALȚII SE RETRAG DE LA NOI

Ca atare, am trimis invitație și banii necesari pentru cheltuielile de călătorie la patru dintre frații proeminenți, cerând o discuție. Dl. Paton din Michigan era unul din cei patru, și singurul care a respins primele raze de lumină. Dar nici n-a putut găsi vreo greșeală în interpretare, deși a fost îndemnat, ca și toți ceilalți, să declare orice i s-ar părea că nu este în armonie, sau să citeze orice pasaj din Scriptură care ar gândi că este în conflict. N-a fost nici unul; și orice întrebare a demonstrat numai tăria poziției. De aceea eu am spus că ceea ce era mai presus de critica celor mai familiari cu Planul lui Dumnezeu trebuie să fie Adevărul și ar trebui mărturisit și învățat, în special când el aranja și ordona atât de frumos toate celelalte aspecte ale Adevărului.

Am subliniat de asemenea cât de necesară era înțelegerea logică a Răscumpărării pentru a se vedea întocmai ceea ce aceasta arăta; anume, distincțiile între naturi — că Domnul nostru a lăsat o natură mai înaltă și a luat o natură inferioară când a fost făcut trup, și că obiectivul acelei schimbări de natură a fost să poată ca om, om perfect, să Se dea pe Sine ca Preț de Răscumpărare pentru primul om perfect, Adam, și astfel să răscumpere pe Adam și pe toți cei pierduți prin el. De asemenea am arătat cum, ca răsplată pentru această mare lucrare, la învierea Sa I s-a dat natură divină — o natură încă mai înaltă decât cea pe care o lăsase când a devenit om.

Dar fie viziunea mintală, fie inima d-lui Paton era slabă; deoarece el niciodată n-a făcut pasul; și curând a părăsit și el doctrina Răscumpărării. Totuși el mai folosea cuvântul Răscumpărare în timp ce nega ideea transmisă de cuvânt; el n-a putut nici să dea cuvântului vreo altă definiție, nici să conteste altfel corectitudinea sensului pe care i-l dăm noi — care se poate găsi în orice dicționar englez și este conform cu semnificația cuvântului grecesc din care este tradus.

În ciuda celor mai bune străduințe ale noastre de a-l salva, el s-a depărtat tot mai mult. Am fost obligat să-i refuz articolele pentru Turnul de Veghere din același motiv care m-a obligat să refuz a cheltui banii Domnului încredințați mie, ajutându-l pe dl. Barbour să răspândească aceeași teorie dăunătoare.

Cam în acest timp dl. Jones m-a informat că tot ce mai rămăsese erau copiile cărții Zorile Zilei, pe care eu o cumpărasem; și anunța aceasta ca să nu se mai trimită cereri pentru ea la biroul Turnului. Am folosit ocazia pentru a promite Zorile Milenare, care să prezinte Planul Vârstelor într-o manieră mai clară, mai sistematică, posibilă prin noua lumină vărsată pe fiecare aspect al lui, prin lecțiile din Tabernacol.

Cam pe timpul acesta dl. Paton a ajuns la concluzia că va publica altă carte sub numele Zorile Zilei, revizuită pentru a se armoniza cu noile sale vederi, care ignorau Răscumpărarea, ignorau îndreptățirea și nevoia de vreuna din ele, și învăța că toți oamenii erau veșnic mântuiți — în nici un sens ca rezultat al jerfei lui Cristos, ci ca rezultat al răstignirii păcatului de către fiecare în el însuși — legea sub care bieții evrei au încercat să se recomande pe sine lui Dumnezeu, dar care n-a îndreptățit pe nici unul. Multe și aspre au fost calomniile îngrămădite asupra mea din cauză că am expus această schimbare, am spus că Zorile Zilei cea originală era epuizată, iar cartea cea nouă era pe o temelie diferită de cea pe care eu o recomandasem.

HRANĂ PENTRU CREȘTINII CUGETĂTORI

În acest timp am fost ocupat într-o activitate imensă, cunoscută unora dintre voi — scoaterea și punerea în circulație a două broșuri în peste 1.400.000 de exemplare; una intitulată, Hrană pentru creștinii cugătători, iar cealaltă, Învățăturile Tabernacolului. Materialul acestor două broșuri era împreună cam de mărimea Studiilor în Scripturi, Vol. 1. Pe lângă aceasta, am fost inundat cu mii de scrisori vesele și dătătoare de bucurie, de la cei care primiseră broșurile distribuite astfel și le citeau, puneau întrebări și cereau mai mult material de citit. Ca să se adauge la presiunea noastră, au apărut complicații financiare; și astfel timp de patru ani am fost împiedicat de la împlinirea făgăduinței în legătură cu Zorile Milenare, acum numită Studii în Scripturi. Încă nu este împlinită făgăduința noastră ca setul să fie complet. S-au scos șase volume, dar Volumul al șaptelea încă nu. Totuși, în timpul celor patru ani ne-am zbătut cu un volum enorm de muncă (toată făcută cu bucurie pentru Domnul nostru și pentru sfinții Săi); și în fiecare an speram din nou să putem avea ceasurile necesare pentru a completa primul volum al Zorilor Milenare. Și același Adversar al Adevărului a împiedicat mai târziu și alte volume din serie.

Unii care au Cele Trei Lumi sau vechea ediție a Zorilor Zilei, ar vrea poate să-mi cunoască opinia prezentă asupra lor — dacă mai cred că sunt cărți folositoare de împrumutat căutătorilor de Adevăr. La aceasta eu răspund: Desigur că nu; deoarece vederile foarte imature despre Adevărul lui Dumnezeu prezentate acolo sunt foarte ((186)) departe de ceea ce vedem acum că este Planul minunat al lui Dumnezeu. Lucruri care acum sunt clare ca lumina la amiazi, atunci erau cețoase și confuze. Deosebirea dintre natura umană perfectă, la care vor fi restabiliți cei ascultători din lume în timpul Mileniului, și natura Divină la care va fi înălțată curând Turma Mică, Aleșii sacrificatori din Vârsta Evanghelică, nu se observa atunci. Tot ce acum este atât de clar, atunci era cețos, confuz și neclar. Atunci nu văzuserăm nici pașii sau planurile prezentate pe schița Planului Vârstelor în Studii în Scripturi, Vol. 1, care a ajutat pe atât de mulți să facă deosebirea între îndreptățire și sfințire, și să-și determine relația prezentă cu Dumnezeu.

Iar calcularea timpului, pe care cărțile acelea timpurii o prezentau, lipsindu-i esența și lăsând cititorul în dubiu în legătură cu ce încerca autorul să-i dovedească, tindea să facă confuzie în minte și să dea impresia că profețiile timpului sunt numai aluzii și nu servesc nici unui scop sau obiectiv clar. De aceea răspund foarte hotărât: Eu n-aș recomanda sau n-aș folosi nici una din cărțile acelea astăzi. Odată am fost mult mai puțin atent în legătură cu ce puneam în circulație sau recomandam, dar învăț în fiecare zi să fiu tot mai atent în privința felului de hrană pe care o pun în fața oilor flămânde ale Domnului. Domnul m-a învățat că este o problemă de responsabilitate să fii învățător, până chiar și în măsura punerii în circulație a unei cărți sau a unui ziar. Însăși cartea Hrană pentru creștinii cugetători (care acum s-a epuizat), publicată și pusă în circulație în timpul anului 1881, n-aș mai recomanda-o, pentru că este mai puțin sistematică și de aceea mai puțin clară decât publicațiile ulterioare.

ÎNCĂ O CERNERE

Trebuie să spunem un alt capitol din experiența noastră deoarece el marchează o altă clătinare și cernere. Dl. A. D. Jones și-a propus să inițieze un alt ziar, pe aceeași linie cu Turnul de Veghere, să re-publice unele din aspectele mai simple ale Planului lui Dumnezeu și să fie un fel de misionar și învățător pentru începători. Știindu-l în clar cu subiectul Răscumpărării, i-am urat succes și am făcut prezentarea unei mostre din ziarul său, Steaua Zilei Sionului (acum întrerupt de mulți ani ), celor aproape zece mii de citiori, doar, după cum s-a dovedit curând, să-i împingă pe unii dintre ei în extremă necredință, iar pe alții în respingerea Răscumpărării. Căci deși Steaua Zilei a urmat câteva luni un curs drept și a menținut aceeași poziție ca și Turnul de Veghere în privința Răscumpărării, și pentru același motiv a refuzat articolele care negau răscumpărarea, trimise pentru coloanele lui de către dl. Paton, totuși în interval de un an a mers cu îndrăzneală în necredință și a respins complet tot restul Bibliei, ca și acele părți care arată căderea lui Adam și Răscumpărarea din ea prin Cristos.

Toate acestea au însemnat o altă filtrare, o altă cernere, o altă despărțire de prieteni, care în mod eronat au presupus că criticarea de către noi a doctrinelor false era stârnită de un spirit de rivalitate, și care n-au văzut atât de repede încotro se rătăceau învățăturile lui, nici cât de mare este importanța ținerii cu tărie la primele principii ale doctrinelor lui Cristos — cum Cristos a murit pentru păcatele noastre și a înviat pentru îndreptățirea noastră.

Aceste procese de clătinare și cernere au continuat să progreseze, și încă nu s-au terminat; pentru că toți trebuie complet încercați și probați. Întrebarea nu este cine va cădea, ci „cine va putea sta?” după cum spune Apostolul. Și avem nevoie din nou să ne amintim îndemnul apostolic: „Cel căruia i se pare că stă în picioare (care se simte foarte încrezător, așa cum s-a simțit Petru când a zis, «Chiar dacă ar trebui să mor cu Tine, nicidecum nu mă voi lepăda de Tine»), să ia seama să nu cadă”.

ÎNCERCAREA ASUPRA TUTUROR CREȘTINILOR

Această doctrină, a unei alte căi de mântuire (și de asemenea a mântuirii pentru toți) decât mântuirea prin crucea lui Cristos, este nu numai acea eroare care de la 1874 cerne pe toți care au venit în lumina Adevărului Prezent, ci este și încercarea care a venit asupra întregii creștinătăți ca s-o încerce (Apoc. 3:10). Ea s-a răspândit printre toate clasele de creștini, în special printre predicatorii tuturor sectelor. Numărul celor care cred că moartea lui Cristos dă prețul de Răscumpărare pentru păcatul adamic devine zilnic tot mai mic; într-adevăr este o fugă de la doctrina căderii omului prin Adam și a răscumpărării lui din cădere prin „Omul Isus Cristos” (1 Tim. 2:5,6). După cum Psalmistul ilustrează profetic, o mie vor cădea, la unul care va sta. Ps. 91:7.

A sosit timpul ca fiecare să se exprime curajos. Oricine nu este pentru Cruce și pentru răscumpărarea efectuată acolo, este împotriva ei! Cel care nu adună, împrăștie! Oricine tace asupra acestui subiect când este atacat de vrăjmași din toate părțile, fie că tace de frică, fie de rușine sau indiferență, nu este vrednic de Adevăr, și în mod sigur va fi unul care se va poticni repede. Oricine, din vreo cauză, stă alături inactiv în timp ce steagul Crucii este atacat, nu este un soldat al Crucii vrednic de acel nume și nu va fi socotit printre învingătorii care vor moșteni toate lucrurile. Și Dumnezeu permite tocmai aceste cerneri, pentru a-i scoate afară pe toți care nu sunt învingători, și pentru a încerca și a face să se manifeste Mica Turmă, care asemenea cetei lui Gedeon, deși puțini la număr, vor avea parte de victoria și onorurile Căpitanului lor în glorie.

Sunteți pregătiți pentru aceasta, dragi frați și surori? De câtva timp vi s-a dat armătura Adevărului; ați îmbrăcat-o? Ați făcut din el scutul și pavăza voastră, apărarea voastră împotriva tuturor uneltirilor șirete ale Celui Rău?

Să nu fiți înșelați de către agenții pe care îi folosește Adversarul. În această problemă el va fi tot atât de șiret ((187)) ca și în prezentarea răstălmăcirilor înșelătoare ale Adevărului.

Într-adevăr, potrivit a asemănat Profetul această otravă infectantă cu o molimă (Ps. 91:6). O molimă se răspândește din cauză că oamenii sunt într-o stare fizică ce-i face susceptibili la boală. Medicii spun că pentru aceia al căror organism este în stare bună, sănătoasă, pericolul de boală este mai mic. În aceeași manieră o molimă spirituală va înflori, nu numai din cauză că toți care nu au o apreciere intelectuală clară a doctrinelor lui Cristos vor fi expuși la ea, dar și din altă cauză. Din inimă ies izvoarele vieții, de aceea dintre toate lucrurile cel mai necesar de a fi într-o stare bună este inima. Cum vă este inima? Este mândră, lăudăroasă, independentă, conștientă de sine, cu voință proprie? Dacă este așa, atenție, veți fi foarte expuși la această epidemie, nu contează cât de departe de ea vi s-ar părea că sunteți.

„Inima supusă, blândă, resemnată,
Tronul marelui meu Răscumpărător.
Unde numai Cristos vorbește,
Unde numai Isus domnește.”

Cu asemenea inimă sunteți în siguranță. În smerenie și umilință nu vă veți gândi niciodată să vă răscumpărați singuri de sub condamnarea moștenită de la Adam prin sacrificarea dorințelor păcătoase prezente, ci veți fugi la Cruce, unde Însuși Dumnezeu a deschis Fântâna pentru păcatul și necurăția atât prezentă cât și trecută.

TE OFENSEAZĂ ACEASTA?

Presupunem că acest articol va ofensa pe unii, deși nu este intenționat a ofensa pe nimeni. Este scris în apărarea de sofismele erorii a celor blânzi. „Cine va putea să se suie la muntele Domnului (în Împărăția oferită)? Cine va sta în locul Lui cel sfânt? Cel care are mâinile nevinovate și inima curată (care își formează viața cu hărnicie după principiile sfințeniei), cel care nu-și dedă sufletul la deșertăciune (care nu cultivă nici o ambiție omenească sau mândrie, ci așteaptă cu răbdare gloria care va urma cursului prezent de jertfire de sine), și nu jură ca să înșele (ignorând sau disprețuind Legământul său cu Dumnezeu). Acela va primi binecuvântare de la Domnul (gloria Împărăției și comoștenire cu Cristos), și dreptate (perfecțiune, deplină eliberare de neputințele prezente etc.) de la Dumnezeul mântuirii lui” (Ps. 24:3-5). „Căutați dreptatea, căutați smerenia! Poate că veți fi ascunși în ziua mâniei Domnului” (această zi rea — această zi de capcane, gropi, săgeți care zboară și molime nimicitoare) (Țef. 2:3). „Privegheați și vă rugați, ca să nu intrați în ispită” — ca „gândurile voastre să nu se strice de la simplitatea și curăția față de Hristos”. Fie ca toți cei blânzi să se trezească deplin față de încercarea acestui ceas. Și în timp ce mulți pun pietre de poticnire în calea „picioarelor” Corpului lui Cristos, fiecare soldat al Crucii să fie vigilent, nu numai să stea, dar și să ajute pe alții să stea — sprijinind „picioarele”. Ps. 91:11,12.