Vol. 13 Martie-Aprilie 2006 Nr. 3

„ORICINE ESTE NĂSCUT DIN DUMNEZEU NU PĂCĂTUIEȘTE”

„Copilașii mei, vă scriu aceste lucruri ca să nu păcătuiți. Dar dacă cineva a păcătuit, avem la Tatăl un Mijlocitor (subsol — Avocat): pe Isus Hristos Cel Drept.” 1 Ioan 2:1 .

R 5491 W. T. 1 iulie 1914 (pag. 201-202)

Conform istoriei, apostolul Ioan la timpul scrierii acestei Epistole era un om destul de în vârstă. Conform tradiției, el a murit ultimul dintre apostoli. La vârsta lui înaintată avea în mod natural un sentiment tandru, părintesc față de toată Biserica; el devenise foarte blând în caracter datorită experiențelor sale. Potrivit cu originalul, textul nostru ar trebui să fie redat mai potrivit: „Dragii mei, vă scriu aceste lucruri”. În loc de aceasta, traducătorii și-au luat libertatea să spună „copilașilor”. Un copilaș este întotdeauna considerat drag.

S-a vorbit despre sf. Ioan în mod special ca fiind „ucenicul pe care îl iubea Isus”; aceasta este chiar mărturia apostolului. Se pare că el avea o dispoziție în mod special iubitoare, combinată cu o mare forță de caracter. Și acum, deoarece peregrinajul lui se apropia de sfârșit, inima lui se topea de atenție iubitoare față de „copilașii” lui Dumnezeu. În capitolul care precedă textul nostru, el arătase că păcatul este o trăsătură sau o însușire a stricăciunii care-i afectează pe toți. Apostolul a declarat că dacă cineva spune că nu are păcat, se înșeală singur — este mincinos și Îl face pe Dumnezeu mincinos. Noi suntem cu toții păcătoși, după cum mărturiesc faptele și Scriptura. Sf. Ioan ne întipărește astfel în minte că dacă spunem că nu avem păcat, nu-I plăcem lui Dumnezeu, căruia Îi place ca noi să ne recunoaștem păcatele și să cerem curățirea lor, căutând să îndepărtăm păcatul pe cât este posibil.

Apostolul spune: „Vă scriu aceste lucruri ca să nu păcătuiți”. El nu spune: Da, toți suntem păcătoși — nu putem face nimic în legătură cu aceasta — și trebuie să continuăm în păcat. Nu! Ci el spune: Dându-vă seama că faceți greșeli care sunt contrare dorinței inimii voastre, amintiți-vă că există un loc unde să mergeți, un Scaun al Îndurării, unde vă puteți mărturisi păcatele și puteți obține iertare. Amintiți-vă că „avem la Tatăl un Avocat, pe Isus Hristos Cel Drept”. Amintiți-vă că El S-a dat pe Sine ca Preț de Răscumpărare pentru toți, și că meritul acestui preț a fost aplicat prin atribuire în folosul nostru. Amintiți-vă că toate păcatele cărnii pot fi iertate prin credință în sângele Său. Țineți minte aceasta, de asemenea, că El știe că având carnea imperfectă noi nu putem ca Noi Creaturi să facem perfect, și pentru aceasta Dumnezeu L-a făcut pe El Avocatul nostru și Cap peste toate lucrurile.

Marele nostru Preot dă eliberare de păcat

Tatăl nostru știe că noi toți greșim din cauza slăbiciunilor cărnii. Isus Și-a dat viața pentru a ne elibera de păcat și a ne reda Tatălui, și El S-a înfățișat înaintea lui Dumnezeu ca Avocat pentru toți cei care, în timpul acestui Veac Evanghelic, se întorc de la păcat și își consacră viața serviciului Său. Astfel vedem că dreptatea lui Cristos, prin marea jertfă pentru păcat pe care El a făcut-o (trupul Său de carne), este baza iertării păcatelor noastre. Și binecuvântarea și privilegiul de a merge la Tronul Harului după milă și iertare pentru neajunsurile zilnice sunt ale noastre pentru că noi suntem copiii lui Dumnezeu, pentru că am intrat în relație de fii. Noi avem o poziție la Tatăl prin meritul atribuit al lui Isus. Isus nu pledează în favoarea altora decât a poporului lui Dumnezeu. Nu este scopul Tatălui ca El să pledeze pentru lume; lucrarea lui Dumnezeu cu lumea va fi cu totul diferită.

((906))

Cel care acum este Avocatul nostru va lua în curând la Sine clasa Bisericii. Ca Mare Preot după rânduiala lui Melhisedec, El va domni atunci peste lume timp de o mie de ani — nu ca Avocat, ci ca Mijlocitor între Dumnezeu și omul decăzut. El va face o lucrare de restabilire pentru lume în timpul acestei domnii de o mie de ani, și va ridica la perfecțiune pe toți cei care se vor folosi de privilegiile și binecuvântările date în acea perioadă. La sfârșitul Mileniului, când omenirea va fi desăvârșită, Mesia o va preda Tatălui; ea nu va mai avea nevoie de un Mijlocitor după ce va fi devenit perfectă. Astfel, vedem deosebirea între calitatea de avocat a lui Cristos pentru Biserică și lucrarea Sa viitoare ca Mijlocitor pentru omenire.

Aparente contradicții armonizate

În aceeași epistolă apostolul Ioan spune: „Oricine este născut din Dumnezeu nu păcătuiește”. Cum poate fi adevărat acest lucru? Se contrazice apostolul pe sine? Spune el aici că „oricine este născut din Dumnezeu nu păcătuiește”, și spune el în textul nostru că noi suntem în pericol de a păcătui? Și iarăși, că am fi mincinoși dacă am nega că avem păcat? Ce vrea să spună prin declarația „Oricine este născut din Dumnezeu nu păcătuiește”?

Răspundem că ceea ce este conceput de Dumnezeu este Creatura Nouă — voința sfântă, sufletul nou. Dar această Creatură Nouă are numai corpul muritor în care să lucreze; Dumnezeu promite să dea un corp nou Creaturii Noi la înviere. Între timp însă, ei i se cere să trăiască sub imperfecțiunile actuale ale corpului uman, și prin lupta sa bună împotriva slăbiciunilor și a păcatelor care sunt înrădăcinate în carnea sa, ea își va arăta fie loialitatea, fie neloialitatea față de Dumnezeu și de principiile dreptății. Dacă ea este surprinsă într-o greșeală, fie prin ignoranță fie printr-o ispită pe care nu o poate controla, aceasta nu va fi un păcat al Noii Creaturi, ci o neputință a cărnii. Cu toate acestea, ea trebuie să meargă la Dumnezeu pentru iertarea acestor greșeli.

Dar Noua Creatură nu păcătuiește — ea „nu practică păcatul” — după cum redă Emphatic Diaglott acest pasaj. Cine iubește păcatul va păcătui; cine nu iubește păcatul nu va păcătui cu voia. El ar putea fi prins în capcană prin carnea sa slabă, sau să cadă în vreo cursă a Adversarului, dar aceasta ar fi neintenționat din partea sa. Și Isus, Avocatul nostru, va interveni pentru astfel de păcate, dar nu pentru păcatul voit. Isus nu a murit pentru păcatele voite ale Noii Creaturi, ci pentru păcatele datorate căderii — păcatul adamic. Astfel, dacă cineva păcătuiește cu voia ca Nouă Creatură, prin aceasta el moare. Prima noastră viață a fost în Adam; prima noastră moarte a fost moartea adamică. Când L-am acceptat pe Cristos și Noua Creatură a fost concepută, a început a doua viață a noastră. Ei bine, dacă unul ca acesta ar fi vinovat de păcat cu voia, el nu ar mai avea nici o poziție înaintea lui Dumnezeu; ar veni din nou sub sentința morții — Moartea a Doua.

Neglijență în noua creatură

Am putea remarca aici, printre altele, că uneori există o stare amestecată; Noua Creatură a fost neglijentă în paza împotriva ispitei și a cedat cu un anumit grad de vinovăție. În măsura în care Noua Creatură a fost neatentă, neglijentă, fața Domnului se va întuneca pentru ea. Dacă această carne începe să procedeze greșit, voința nouă nu trebuie să consimtă sau să permită răul. Noua Creatură trebuie să omoare carnea, să o dea la moarte. În măsura în care este slabă în această chestiune, în acea măsură este păcat. Un păcat deplin ar fi o consimțire deplină din partea noii voințe, o întoarcere deplină de la Dumnezeu.

Dar carnea ar putea avea anumite dorințe și ispite și ar putea avea loc un păcat parțial voit. În astfel de caz vor fi aplicate lovituri în măsura voinței. Un astfel de individ ar putea ajunge la punctul unde ar putea fi bolnav spiritual, astfel încât Domnul l-ar putea exclude total de la lumina feței Sale. Apostolul Iacov arată că singura acțiune potrivită atunci ar fi ca individul să apeleze la Bătrânii Bisericii, cei mai avansați din Biserică, cei cu o minte spirituală, să meargă împreună cu el la Tronul Harului pentru a putea obține milă și a fi restabilit.

Cei mai avansați, cei cu o minte spirituală care nu sunt Bătrâni, ar putea să facă acest serviciu pentru cel care este bolnav, dar de preferință ar trebui să fie Bătrânii aleși ai adunării. Acest curs ar fi foarte umilitor pentru fratele bolnav de păcat, dar această acțiune ar putea salva acel suflet de la moarte printr-o umilire potrivită a eului „sub mâna cea tare a lui Dumnezeu”. Astfel acesta ar putea fi recuperat și ar putea deveni din nou un copil adevărat al lui Dumnezeu.

Creștine, umblă cu atenție!

Dacă ne dăm seama că prin lipsa cuvenită a vegherii, sau prin ceva neputință a cărnii, am făcut un pas greșit, contrar voinței Domnului și intereselor noastre ca Noi Creaturi în Cristos, să nu pierdem deloc timp în a ne reface pasul și a apela la Tatăl pentru iertare. „Noi avem un altar de la care n-au drept să mănânce cei care slujesc în cort îcel tipicș”; un altar care este sfințit nu prin sângele vițeilor și țapilor, ci prin sângele prețios al lui Cristos; și suntem îndemnați să „ne apropiem, deci, cu deplină îndrăzneală îcu curaj sfânt și credință încrezătoareș de scaunul Harului, ca să căpătăm îndurare și să aflăm har, ca să avem ajutor la momentul potrivit” (Evrei 13:10; 4:16). Cât de binecuvântat este acest Tron al Harului, acest Scaun al Îndurării, dat de iubirea Tatălui nostru! Cât de pierduți am fi fără el! Totuși, ((907)) preaiubiților, să umblăm cu mare grijă — să nu abuzăm niciodată de mila Dumnezeului nostru fiind neglijenți în pașii noștri. În loc de aceasta, cu rugăciune și veghere serioasă, să „ducem până la capăt mântuirea noastră, cu frică și cutremur”, în timp ce Tatăl nostru „lucrează în noi și ne dă, după buna Sa plăcere, și voința și înfăptuirea”. Filipeni 2:12, 13.

„Creștine, umblă cu grijă! Adesea vei cădea
Dacă vei uita să chemi pe Mântuitorul.
În siguranță vei trece prin fiecare încercare și capcană,
Dacă armura rugăciunii vei îmbrăca!”