PILDE, MINUNI ŞI PROFEŢII

DIN SFÂNTA SCRIPTURĂ

Prefaţă

În cei aproape patruzeci de ani de slujire, pastorul Charles Taze Russell a explicat în articolele sale multe pilde şi minuni ale Domnului nostru drag, precum şi unele pilde şi profeţii din Vechiul Testament.

Majoritatea acestor pilde, minuni şi profeţii explicate le publicăm în această carte, sperând să fie un ajutor pentru copiii lui Dumnezeu în înţelegerea Sfintelor Scripturi.

La sfârşitul cărţii se găseşte un index al referinţelor scripturale.

Majoritatea versetelor citate din Sfinta Scriptură sunt redate după versiunea Cornilescu Revizuită, publicată în anii 1989, 1990, iar unde s-au citat din alte versiuni sau traduceri s-a menţionat traducerea sau versiunea.

Mulţumim tuturor celor care au contribuit în vreun fel la apariţia acestei cărţi şi dorim ca binecuvântarea Domnului să meargă împreună cu această carte către toţi cititorii.

Prescurtările folosite sunt:

R urmat de cifre reprezentă Articolul din “Turnul de Veghere” retipărit, numărul paginii şi al paragrafului.

A, B, C, D, E urmate de cifre reprezintă Volumele I, II, III, IV, V al Studiilor în Scripturi, numărul paginii şi al paragrafului.

SM urmat de cifre reprezintă “Cartea de predici” urmat de numărul paginii şi al paragrafului.

Q urmat de cifre reprezintă cartea “Ce a spus Pastorul Russell” urmat de numărul paginii şi al paragrafului.

Editorii, 2017

PILDE ŞI PROFEŢII DIN NOUL TESTAMENT

LUMINA LUMII
PAIUL ŞI BÂRNA
POARTA STRÂMTĂ ŞI CALEA ÎNGUSTĂ, POARTA LARGĂ ŞI CALEA LATĂ
PROROCI MINCINOŞI
CINE VA INTRA ÎN ÎMPĂRĂŢIA CERURILOR
O CASĂ PE O STÂNCĂ
STOFĂ NOUĂ, HAINĂ VECHE
VIN NOU, BURDUFURI VECHI
SEMĂNĂTORUL ŞI SĂMÂNŢA
GRÂUL ŞI NEGHINA
GRĂUNTELE DE MUŞTAR
ALUATUL
COMOARA ASCUNSĂ
PILDA MĂRGĂRITARULUI
NĂVODUL
UMBLAREA PE MARE
GHEENA — FOCUL ŞI VIERMII
OAIA RĂTĂCITĂ
DOUĂ FELURI DE DATORNICI
CEASUL AL UNSPREZECELEA
BLESTEMAREA SMOCHINULUI
PILDA CELOR DOI FII TRIMIŞI SĂ LUCREZE ÎN VIE
VIA ŞI VITICULTORII RĂI
HAINA DE NUNTĂ
SMOCHINUL ÎNFRUNZEŞTE
ROBUL RĂU
ZECE FECIOARE
TALANŢII
OILE ŞI CAPRELE
MIRELE
CUM POATE SATAN SĂ SCOATĂ AFARĂ PE SATAN?
SĂMÂNŢA ÎN PĂMÂNT
JERTFA SĂRATĂ CU SARE
TRECEREA CĂMILEI PRIN URECHEA ACULUI
CEI DINTÂI … ŞI CEI DIN URMĂ
MUTAREA MUNTELUI ÎN MARE
POATE UN ORB SĂ CĂLĂUZEASCĂ PE UN ALT ORB?
DIN PLINĂTATEA INIMII VORBEŞTE GURA
DOI DATORNICI IERTAŢI
BUNUL SAMARITEAN
OMUL CEL TARE
BOGATUL NEBUN
STĂPÂNUL SE ÎNTOARCE DE LA NUNTĂ
ADMINISTRATORUL CREDINCIOS ŞI ÎNŢELEPT
SMOCHINUL NERODITOR
POARTA STRÂMTĂ
LOCUL DE FRUNTE LA OSPĂŢ
CINA CEA MARE
TURNUL PROPUS PENTRU A FI CONSTRUIT
OAIA PIERDUTĂ
DRAHMA PIERDUTĂ
FIUL RISIPITOR
ADMINISTRATORUL NEDREPT
BOGATUL ŞI LAZĂR
STĂPÂNUL ŞI ROBUL
JUDECĂTORUL NEDREPT
FARISEUL ŞI VAMEŞUL
MINELE
NUNTA DIN CANA
DĂRÂMAREA ŞI RIDICAREA TEMPLULUI
ISUS ŞI NICODIM
APA VIEŢII
VINDECAREA FIULUI UNUI SLUJBAŞ ÎMPĂRĂTESC
VINDECAREA BOLNAVULUI DE TREIZECI ŞI OPT DE ANI
ÎNMULŢIREA PÂINILOR ŞI PEŞTILOR
PÂINEA DIN CER
VINDECAREA ORBULUI DIN NAŞTERE
PĂSTORUL CEL BUN
MOARTEA ŞI ÎNVIEREA LUI LAZĂR
MULTE LOCUINŢE
VIŢA
MÂNGÂITORUL … VA DOVEDI LUMEA VINOVATĂ

PILDE ŞI PROFEŢII DIN VECHIUL TESTAMENT

MIELUŞEAUA SĂRACULUI
BEŢIVUL
VIA NEROITOARE
PLUGARUL
PĂSTORII LUI ISRAEL
VALEA OASELOR USCATE
RÂUL DIN TEMPLU

“Într-o pildă lucrul care este exprimat în cuvinte, nu este niciodată lucrul despre care vrea să se spună." R 2604:1

“O pildă nu este niciodată o declaraţie exactă, ci numai o ilustraţie a unui adevăr prin ceva ce în multe privinţe se aseamănă cu el." A 138

PILDE ŞI MINUNI DIN NOUL TESTAMENT

LUMINA LUMII

MATEI 5:14-16: “Voi sunteţi lumina lumii. O cetate situată pe un munte nu poate să rămână ascunsă. Şi oamenii n-aprind lumina ca s-o pună sub baniţă, ci în sfeşnic; şi luminează tuturor celor ce sunt în casă. Tot aşa să lumineze şi lumina voastră înaintea oamenilor, ca ei să vadă faptele voastre drepte şi să preamărească pe Tatăl vostru care este în ceruri.”

“În Scripturi lumina este folosită ca simbol al puterii luminătoare a Spiritului sfânt. Spiritul lui Dumnezeu este simbolizat nu numai prin uleiul cu care erau unşi preoţii şi care reprezintă puterea interioară a Spiritului, ci şi prin lumina sfeşnicului de aur care stătea în Sfânta. După ce am fost favorizaţi cu o cunoştinţă a Adevărului şi ne-am consacrat, Domnul ne-a acceptat consacrarea şi ne-a dat Spirit sfânt, care a devenit puterea luminătoare a inimii noastre. Tot timpul Veacului Evanghelic Biserica a fost lumina lumii. Domnul nostru a dat de înţeles că este adevărat acest lucru când le-a spus ucenicilor într-o împrejurare: “Voi sunteţi lumina lumii”. Matei 5:14.” R 5129:9

“Când fiecare ajunge să cunoască pentru sine după ce a primit Spirit sfânt, acesta este autorizat să înveţe pe alţii ceea ce a învăţat pentru sine. Astfel toţi putem fi învăţaţi de Dumnezeu şi folosiţi pentru a învăţa pe alţii, pe măsură ce învăţăm lecţiile şi le aplicăm inimilor noastre.” R 5130:4

“… Fiecare creştin individual trebuie să lase lumina sa să strălucească înaintea oamenilor, iar biserica în ansamblu este ca o cetate pe un munte, care nu poate fi ascunsă. Aşa cum o lampă n-ar fi folositoare dacă am acoperi-o cu o baniţă, ci lumina ei s-ar stinge, tot aşa este şi cu biserica, în mod individual şi colectiv. Dacă lumina nu va străluci, aceasta se va stinge repede. Toţi care sunt în casa credinţei şi fac parte din ea, trebuie să fie în stare să vadă strălucirea luminii spiritului în fiecare membru al bisericii adevărate, “biserica, care este corpul Său”. Individual şi colectiv, biserica trebuie să lase să strălucească lumina sa înaintea oamenilor, pentru ca mulţi să poată vedea faptele lor bune, asemănarea lor în caracter cu Domnul, şi să preamărească pe Tatăl ceresc”. R 4558:8

PAIUL ŞI BÂRNA

MATEI 7:3-5: “De ce vezi tu paiul care este în ochiul fratelui tău şi nu zăreşti bârna care este în ochiul tău? Sau, cum zici fratelui tău: “Lasă-mă să scot paiul din ochiul tău”, şi iată, tu ai o bârnă în ochiul tău? Făţarnicule, scoate întâi bârna din ochiul tău şi atunci vei vedea clar să scoţi paiul din ochiul fratelui tău”.

“… Domnul nostru sugerează că aceia care tot timpul găsesc vină la “fraţi” care, asemenea lor caută să umble pe calea îngustă — care nu pot vedea niciodată eforturile nobile ale “fraţilor” de a-L copia pe Domnul, ci tot timpul se agaţă de ei, sunt tocmai cei care au cele mai mari greşeli în ei înşişi — lipsă de iubire. Exagerarea din cuvintele Domnului nostru, de mustrare a acestei clase, pare să sugereze o urmă de sarcasm, pentru că practic El spune: De ce te uiţi la semenul tău care este deranjat de un firicel de praf din ochiul său, în timp ce tu ai o bârnă întreagă în ochiul tău? Toţi “fraţii” sunt mai mult sau mai puţin deranjaţi de greutăţi de un fel sau altul, de slăbiciuni ale cărnii — fiindcă toţi au comoara noii naturi în vase de pământ imperfecte — deteriorate prin păcatul originar. “Nu este nici un om drept, nici unul măcar.” Totuşi fraţii, a căror inimi sunt pline de iubire, chiar dacă au praf în ochiul credinţei lor, sau în discernământul intelectual sau spiritual, şi poate au şi atele la mâini, care le afectează toate faptele vieţii şi fac lucrarea lor imperfectă, şi chiar dacă mulţi dintre ei au atele la picioare, aşa încât mersul lor în nici un caz nu este perfect, aşa cum ar dori ei — totuşi dacă au spiritul credinţei, al iubirii şi al simpatiei, Spiritul lui Cristos, ei sunt ai Lui şi cu mult mai plăcuţi Lui decât ar putea fi alţii care sunt lipsiţi de spiritul iubirii şi simpatiei, şi care, prin urmare, în această pildă sunt reprezentaţi cu totul pervertiţi în judecata lor faţă de alţii, fiindcă au atât de puţin din spiritul Domnului şi atât de mult din spiritul adversarului — “acuzatorul fraţilor noştri”.

Pe această clasă neiubitoare, găsitoare de greşeli, acuzatoare de fraţi, Domnul îi numeşte făţarnici. De ce? Fiindcă în găsirea de greşeli la alţii, ei vreau, în mod evident, să sugereze că ei înşişi nu sunt atinşi de aceeaşi boală a păcatului; evident ei doresc să dea impresia că sunt sfinţi, şi deoarece în inima lor ştiu că nu este adevărat şi că au multe eşecuri, multe imperfecţiuni — de aceea cursul lor este făţarnic, fals, înşelător, neplăcut lui Dumnezeu. Pretenţia lor că găsirea de greşeli este determinată de iubire faţă de cel care greşeşte şi ură faţă de păcat, este înşelătoare şi făţarnică, după cum arată clar cuvintele Domnului nostru. Altfel ei ar găsi mult de făcut în a urî, a condamna şi a se război cu propriile lor păcate şi slăbiciuni — scoţându-şi bârnele lor de îngâmfare şi făţărnicie. Experienţele astfel câştigate îi fac foarte sensibili, îndurători şi iubitori în ajutorul pe care-l dau altora.

Toţi “fraţii” trebuie să privească atent această imagine înfăţişată de Domnul, şi să observe bine dacă au sau nu vreuna din aceste dispoziţii rele în inimă — găsire de greşeli, sâcâială, critică aspră şi învinuire — diferite grade ale aceleiaşi greşeli. Dacă află vreo urmă a unei astfel de “bârne” a lipsei de iubire şi îngâmfare în ochiul lor spiritual, să meargă imediat la marele Medic şi s-o stârpească de tot, pentru ca astfel să poată deveni repede ajutoare blânde, compătimitoare pentru “fraţi”, şi să fie pregătiţi ca medici şi chirurgi de succes pentru marea lucrare a Veacului Milenar — pentru deschiderea blândă şi compătimitoare a ochilor orbi ai omenirii şi pentru vindecarea tuturor rănilor păcatului.” R 2589:6-8

POARTA STRÂMTĂ ŞI CALEA ÎNGUSTĂ, POARTA LARGĂ ŞI CALEA LATĂ

MATEI 7:13, 14: “Intraţi pe poarta cea strâmtă. Căci largă este poarta, lată este calea care duce la pieire şi mulţi sunt cei care intră pe ea. Dar strâmtă este poarta, îngustă este calea care duce la viaţă şi puţini sunt cei care o află.”

“Calea cea lată spre pierzare … este numită astfel pentru că este cea mai uşoară pentru rasa umană degenerată. Ca păcătos condamnat la nimicire, Adam (şi specia reprezentată în el) a pornit pe acest drum cu şase mii de ani în urmă şi după nouă sute treizeci de ani a ajuns la sfârsitul lui — nimicirea. Pe măsură ce anii şi secolele s-au scurs, cărarea în jos a devenit tot mai bătătorită şi rasa a mers tot mai rapid spre nimicire, calea devenind zilnic tot mai sticloasă, noroioasă şi alunecoasă datorită păcatului. …

De şase mii de ani rasa a urmat constant calea lată, în jos. Numai puţini, comparativ, au încercat să-şi schimbe mersul şi să-şi refacă paşii. De fapt, să-şi refacă toţi paşii şi să ajungă la perfecţiunea originară a fost imposibil, deşi efortul unora de a face aceasta a fost lăudabil şi nu fără rezultate binefăcătoare. De şase mii de ani păcatul şi moartea au domnit necruţător peste omenire şi au împins-o pe această cale lată spre nimicire. …

Deşi prin Evanghelie a fost adusă la lumină o cale de scăpare de pe calea lată care duce la nimicire, marea masă a omenirii nu dau atenţie veştii bune, pentru că sunt degradaţi de păcat şi orbiţi de Adversar. Celor care acceptă acum cu recunoştinţă făgăduinţa vieţii, restabilirea la existenţa umană prin Cristos, le este arătată o cale nouă care a fost deschisă, prin care credincioşii consacraţi pot trece dincolo de natura umană şi pot fi schimbaţi la o natură mai înaltă — cea spirituală. Această cale nouă “pe care El ne-a deschis-o” nouă — preoţimii împărăteşti (Evrei 10:20) — a fost numită de Domnul nostru “Calea cea îngustă care duce la viaţă”.

Învăţătorul nostru ne spune că din cauza îngustimii acestei căi mulţi preferă să rămână pe drumul lat spre nimicire. “Ce strâmtă îdificilăş este poarta şi ce îngustă este calea care duce la viaţă, şi puţini sunt care o află!”

… Viaţa este un termen larg şi cuprinzător, dar aici Domnul nostru îl foloseşte cu referire la cea mai înaltă formă de viaţă, aparţinând naturii divine — nemurirea — premiul pentru care El ne-a invitat să alergăm.

… Din alte scripturi aflăm că răsplata promisă celor care merg pe calea îngustă este “firea dumnezeiască” — viaţa inerentă, viaţa în acel grad superlativ pe care numai natura divină o poate avea …

Din 1 Timotei 6:14-16 aflăm că natura nemuritoare sau divină a fost la început numai posesiunea divinităţii. Citim: “… până la arătarea Domnului nostru Isus Hristos, care va fi făcută la timpul ei îVeacul Milenarş de fericitul şi singurul Stăpânitor, Împăratul celor care împărăţesc şi Domnul celor care stăpânesc, singurul care are nemurirea, care locuieşte într-o lumină de care nu te poţi apropia, pe care nici un om nu L-a văzut, nici nu-L poate vedea”. Toate celelalte fiinţe: îngeri, oameni, animale, păsări, peşti etc., nu sunt decât vase, conţinând fiecare măsura lui de viaţă şi toate diferind în caracter, capacitate şi calitate, după organismul pe care Creatorul a binevoit să-l dea fiecăruia.

Mai mult, aflăm că Iehova, singurul care a posedat iniţial nemurirea, a înălţat mult pe fiul Său, Domnul nostru Isus, la aceeaşi natură divină, nemuritoare; deci acum El este reprezentarea exactă a persoanei Tatălui (Evrei 1:3). Astfel citim: “După cum Tatăl are VIAŢA ÎN SINE îdefiniţia lui Dumnezeu a “nemuririi” — viaţa în sine — nu trasă din alte surse, nu dependentă de împrejurări, ci viaţa independentă, inerentăş, tot aşa a dat şi Fiului să aibă VIAŢA ÎN SINE” (Ioan 5:26). Deci, de la învierea Domnului Isus, două fiinţe sunt nemuritoare; şi, uimitoare îndurare! aceeaşi ofertă i se face Miresei Mielului, aleasă fiind în timpul Veacului Evanghelic. Totuşi, nu toţi din numărul mare care sunt nominal din Biserică vor primi acest mare premiu, ci numai acea “turmă mică” de învingători care aleargă aşa ca să-l obţină, care urmează îndeaproape în urmele Învăţătorului, care, ca şi El, merg pe calea îngustă de sacrificiu, chiar până la moarte. Aceştia, când se nasc din morţi la înviere, au natură şi formă divină. Această nemurire, natura divină independentă, existenţa prin sine, este viaţa la care duce calea îngustă. …

Nu numai că această chemare de sus la schimbare de natură este limitată exclusiv la Veacul Evanghelic, dar este şi singura ofertă a acestui veac. …

Deşi conduce la viaţă, la nemurire, calea îngustă ar putea fi numită o cale a morţii, deoarece premiul ei se câstigă prin sacrificiul naturii umane chiar până la moarte. Este calea îngustă a morţii spre viaţă. Fiind socotiţi liberi de vina adamică şi de pedeapsa cu moartea, consacraţii îşi predau voluntar sau îşi sacrifică acele drepturi umane, socotite ca ale lor, pe care la timpul cuvenit le-ar fi primit împreună cu lumea în general. După cum “Omul Hristos Isus” Şi-a dat sau Şi-a sacrificat viaţa pentru lume, tot aşa aceştia devin sacrificatori împreună cu El. Nu fiindcă sacrificiul Lui a fost insuficient şi era nevoie şi de altele, dar, deşi sacrificiul Lui este cu totul îndestulător, acestora li se permite să servească şi să sufere cu El pentru a deveni mireasa şi moştenitori împreună cu El. Aşadar, în timp ce lumea este sub condamnarea la moarte şi moare cu Adam, această “turma mică”, prin procesul socotirii credinţei şi prin sacrificiu, deja descrise, se spune că moare cu Cristos. Ei se sacrifică şi mor cu El ca fiinţe umane, pentru a deveni părtaşi cu El la natura şi la gloriile divine; deoarece credem că dacă murim împreună cu El, vom şi trăi împreună cu El. Dacă suferim împreună cu El, vom fi şi glorificaţi împreună cu El. Romani 8:17 şi 2 Timotei 2:11, 12. …

… Acesta este un gând de cea mai mare importanţă pentru toţi consacraţii, deoarece, dacă am făcut legământ cu Dumnezeu să sacrificăm natura umană şi dacă acel sacrificiu a fost acceptat de El, este zadarnic a încerca să-l luăm înapoi. Umanul este socotit de Dumnezeu ca mort acum şi trebuie în realitate să moară, pentru ca niciodată să nu mai fie restabilit. Atunci, tot ceea ce se poate câstiga prin întoarcerea pentru a trăi dupa carne este puţină plăcere omenească în dauna naturii noi, spirituale. A 205:3-213:2

PROROCI MINCINOŞI

MATEI 7:15-20: “Păziţi-vă de proroci mincinoşi, care vin la voi îmbrăcaţi în haine de oi, dar pe dinăuntru sunt lupi răpitori. Îi veţi cunoaşte după roadele lor. Culeg oamenii struguri din spini sau smochine din mărăcini? Tot aşa, orice pom bun face roade bune, dar pomul rău face roade rele. Pomul bun nu poate face roade rele, nici pomul rău nu poate face roade bune. Orice pom care nu face roade bune este tăiat şi aruncat în foc. Aşa că după roadele lor îi veţi cunoaşte.”

“… Prevenirea … pare să implice ideea de înşelare — de umblare ca oile, umblând printre oi şi prezentându-se a fi oi, purtând haine de oi, dar nefiind niciodată oi adevărate. Obiectivul intrării lor în turmă este egoist, influenţa lor este aceea a unui lup printre oi. Un lup îngrijorează oile — intenţia lui este să le omoare, să le sugă sângele.

Astfel pare să fie o clasă care, fără nici un motiv imaginabil, strică adevărul, făcând rău turmei, stârnind argumente care pun în confuzie turma, distrugându-le ca Noi Creaturi şi târându-le la moarte. Se pare că a existat o astfel de clasă de-a lungul întregului Veac (Evanghelic; nota traducătorului) … .” R 5388:13, 14

“În timp ce Scripturile interzic poporului lui Dumnezeu să se judece unul pe altul, ele ne recomandă un alt fel de judecată. Noi nu trebuie să judecăm în sensul de a condamna, a da sentinţe etc., celor care pretind a fi oneşti, sinceri, reverenţioşi, numai pentru că ei se deosebesc de ceea ce noi ne-am aştepta; Dumnezeu le cunoaşte inimile şi fiecare servitor trebuie să stea înaintea Învăţătorului său sau să cadă în cele din urmă.

Dar deşi nu condamnăm inima, trebuie să judecăm conduita exterioară. Pilda pe care o dă Domnul nostru în această lecţie cu privire la adunarea strugurilor din tufe de mărăcini ilustrează acest punct. Poporul lui Dumnezeu este asemănat cu o viţă de vie, care nu produce spini, ci ciorchini de rod savuros. Omenirea în general este asemănată cu mărăcinii, gata să zgârie, să sfâşie, să vatăme, la cea mai mică provocare, şi se susţine numai pe sine, neaducând rodul care va fi o binecuvântare pentru alţii. Noi trebuie să facem deosebire între aceste caractere şi poporul lui Dumnezeu: “După roadele lor îi veţi cunoaşte”. R 5029:7, 8.

Este de aceea inutil ca un om să ne spună că el şi-a dat inima Domnului în deplinătatea consacrării şi că a primit influenţele sfinţitoare ale Spiritului sfânt, şi totuşi îl găsim bucurându-se în păcat, având plăcere în inechitate, nedreptate, egoism şi un curs al vieţii păgubitor semenilor lui. Dacă inima lui ar fi schimbată, rezultatele ar fi vizibile în viaţa sa zilnică, deoarece “din plinătatea inimii vorbeşte gura”.” R 5029:10

“… Domnul nostru spune: “După roadele lor îi veţi cunoaşte”. El ilustrează aceasta sugerând că nu se pot aştepta struguri de la spini, nici smochine de la mărăcini, deşi se spune că există un spin în Palestina pe care creşte un fruct ce seamănă cumva cu strugurii şi un fel de mărăcine ce are măciulie ce seamănă cu smochinele. Cu toate acestea, nimeni nu a fost în pericol de a fi indus în eroare de acestea, şi nici vreunul din poporul Domnului să nu se îndoiască în privinţa caracterului şi a roadelor vieţii celor care sunt urmaşii lui Cristos.

Gândul este că poporul adevărat al Domnului este de aşa fel, că roada vieţilor lor este hrănitoare şi împrospătătoare pentru toţi care au tovărăşie cu ei. Pe de altă parte, sunt persoane, care asemenea spinilor, întotdeauna împrăştie seminţe, care vor cauza tulburare — doctrine false, presupuneri rele şi erori; şi sunt unii care asemenea mărăcinilor, în loc să aducă fructe împrospătătoare se întind continuu, ca să împiedice, să irite, să deranjeze, să necăjească, să distrugă, să-i strice pe cei cu care vin în legătură. Sugestia clară este că poporul Domnului ar trebui să aibă dificultate mică în a distinge între învăţătorii falşi care i-ar înşela şi păstorii subordonaţi care cu bucurie îşi pun vieţile în serviciul turmei. O clasă în continuu face necaz, care compromite, distruge. Cealaltă clasă ajută, construieşte, consolidează, este făcătoare de pace.

… Domnul nostru dă o altă ilustraţie mai puternică — punând în contrast, un pom sănătos cu unul bolnav sau rău, un creştin sănătos prin contrast cu unul fals şi înşelat. El declară că un pom sănătos aduce roade bune, iar pomul rău sau bolnav roade nedorite, roade rele. Aşa cum avem această mărturie în natură — merele sănătoase provin din merii buni, care sunt sănătoşi. Cele deformate, cu viermi, care nu ne plac provin din pomi care sunt bolnavi, subnutriţi, neîngrijiţi, necurăţaţi, atacaţi de viermi, etc.

În această ilustraţie Domnul nostru pare să se refere la faptul că cei care sunt ucenicii Săi sănătoşi şi destul de potriviţi la început pot deveni răi, pot să-şi piardă puterea spirituală şi rodnicia — grija lor. Lipsa hranei în sol va duce la boala pomului, la distrugerea lui. La fel creştinul care ar trebui să crească în cunoştinţă, este ameninţat cu a scădea în spiritualitate, dacă nu are hrană spirituală bună. Aşa cum pomul fără curăţare ar dezvolta lăstari care l-ar strica şi în cele din urmă ar distruge rodnicia, aşa creştinul are nevoie de disciplină, curăţare, ca să poată dezvolta caracterul şi roadele Spiritului. Tatăl nostru ceresc este un mare gospodar şi ne-a promis o grijă potrivită, cu toate că nu este exact cu noi, aşa cum este cu pomii; din cauza înzestrării noastre mai înalte, a calităţii particulare de asemănare cu Dumnezeu, El se ocupă de noi diferit.

Într-o măsură considerabilă este datoria noastră să hotărâm ce hrană vom avea. Domnul ne oferă pământul bun al Adevărului, ploaia împrospătătoare a îndurării şi hrana promisiunilor scumpe, dar este pentru fiecare din poporul Său, să le folosească şi astfel să crească în îndurare, cunoştinţă şi iubire. Aşadar, noi nu-L putem mustra pe Gospodar, dacă nu ne atingem scopul şi suntem neroditori din lipsă de hrană. Niciuna din bunele Lui promisiuni nu pot lipsi; orice slăbiciune poate fi în noi înşine. La fel este cu curăţarea — Domnul va trimite pedepse, încercări, greutăţi; dar cu voinţa noastră independentă este posibil să le depăşim sau să cădem, să nu reuşim să corectăm slăbiciunile, lipsurile şi ceea ce a dezvoltat natura noastră. Este posibil, totuşi, ca în ciuda faptului de a fi primit tot ceea ce am dezvoltat sau curăţat, să ne punem afecţiunea, în case, pământuri sau prieteni pământeşti, obiecte sau indivizi, care asemenea lăstarilor din ilustraţie ne-ar trage vitalitatea şi să împiedice aducerea roadelor acceptabile.

Pomul bun nu poate face roade rele, nici pomul stricat sau putred nu poate aduce roade bune. În timp ce fiecare din poporul Domnului trebuie să se examineze pe sine însuşi în faţă oglinzii Cuvântului lui Dumnezeu pentru a observa caracterul său propriu, dispoziţia sa dacă este sau nu este asemenea standardului divin, totuşi în această problemă a deciziei în privinţa rodului, dacă este bun sau rău, fiecare din poporul Domnului este chemat să folosească bunul simţ în ce-i priveşte pe alţii, cât şi pentru el însuşi — care sunt rezultatele, roadele, mărturia vieţii mele şi care este roada, rezultatele fraţilor mei, a vecinilor. Înştiinţarea Domnului este că aceste teste sunt aplicabile în mod special la acei care ar fi conducătorii turmei Sale. Ei toţi vor fi exemple, purtători ai rodului bun şi aceste roade bune vor fi văzute ca un test al caracterului bun — un caracter în deplină armonie cu Domnul. Adevărat, toţi suntem imperfecţi şi cu cele mai bune intenţii noi nu putem face ceea ce am vrea, dar cei mai slabi dintre fraţii Domnului trebuie să aducă unele roade, pe care ceilalţi fraţi le pot observa şi aceste roade să fie aprobate de fraţi, în conformitate cu standardul divin, adică nu ale trupului, ci ale spiritului, ale voinţei, ale intenţiei. Aşadar, fiecare copil adevărat al lui Dumnezeu se va manifesta înaintea fraţilor şi înaintea lumii, cinstit, credincios în ce priveşte intenţia, cu o inimă, minte, voinţă consacrate, care vor căuta în toate lucrurile să facă voinţa Tatălui din cer. R 3747:3-8

CINE VA INTRA ÎN ÎMPĂRĂŢIA CERURILOR

MATEI 7:21-23: “Nu orişicine-Mi zice: “Doamne, Doamne!” va intra în împărăţia cerurilor, ci cel care face voia Tatălui Meu care este în ceruri. Mulţi Îmi vor zice în ziua aceea: “Doamne, Doamne! N-am prorocit noi în Numele Tău? N-am scos noi demoni în Numele Tău? Şi n-am făcut noi multe minuni în Numele Tău?” Atunci le voi spune: “Niciodată nu v-am cunoscut; depărtaţi-vă de la Mine, voi toţi care lucraţi fărădelege””.

“… Domnul nostru sugerează la sfârşit un număr mare de urmaşi nominali, lipsiţi de Spiritul Lui, care nu aduc roada pe care El o vrea, care nu sunt membri din clasa celor chemaţi, aleşi şi credincioşi, deşi pe dinafară, cu numele toţi sunt dintre aceştia. Din această clasă El spune că vor fi mulţi. El arată spre zilele noastre, spunând: “în ziua aceea” — la încheierea acestui Veac, în timpul de încercare, în timpul când El va veni să-şi adune mărgăritarele şi să le glorifice ca Mireasa Sa, membrele Sale, asociaţii Săi în împărăţie. Mulţi, atunci — în zilele noastre — vor declara că Îl cunosc pe Domnul, că ei profeţesc sau învaţă, că scot afară demoni, împotrivindu-se păcatului şi numeroaselor forme ale răului, şi că realizează lucrări mari, instituţii de binefacere, colegii, seminare, etc. în numele Său. Versiunea revizuită (engleză; nota traducătorului) spune “prin numele Tău”, sugerând că numele lui Cristos este folosit mai degrabă ca o vrajă, pentru a-L invoca.

Cât de adevărată este această imagine pentru condiţiile din timpul nostru! Cât de mulţi iau numele Domnului în deşert, asociindu-l intreprinderilor lor, care sunt de multe ori în conflict direct cu Cuvântul şi Spiritul Învăţătorului. De ce folosesc numele Lui? Numai ca un talisman prin care să invoce, ca să le crească influenţa, să-şi mulţumească mintea, să se convingă pe ei înşişi să creadă că făcând voia lor, împlinesc voia lui Dumnezeu. Cât de adevărat este aceasta în ceea ce priveşte aproape toate instituţiile religioase din timpul nostru! Să luăm bisercile, de exemplu, recunoscând mai mult sau mai puţin clar împotrivirea divină faţă de spiritul, crezurile, metodele şi organizaţiile lor — ei totuşi nu sunt mulţumiţi dacă nu leagă cumva numele lui Cristos de instituţiile şi aranjamentele lor.

Dar timpul de încercare este aproape — Domnul îi va întreba în privinţa roadelor acestor sisteme; El nu va fi înşelat; da, va demasca roadele rele, ca toţi să poată vedea că judecata Sa este dreaptă. Va fi clar că neglijarea Cuvântului Său a condus la degenerare, decădere — că vlăstarii ambiţiei lumeşti, mândria, bogăţia, etalarea, etc., au fost cultivaţi în ciuda tuturor experienţelor grele, care puteau servi la curăţirea lor. Va fi arătat că mulţi din profeţii Babilonului sunt profeţi falşi, ale căror învăţături au condus greşit pe oameni şi, în loc de a binecuvânta, au făcut rău, în loc de a lumina, au orbit. Va fi clar că mulţi dintre ei sunt lupi răpitori în piei de oi, flămânzi de ambiţie după renume şi întâietate şi onoarea oamenilor şi dispuşi să vândă interesele turmei pentru mărire personală. Se va arăta că mare parte din această invocare a numelui lui Isus a fost numai o mantie sub care, înşelând şi fiind înşelaţi, au fost cultivate roadele sectare şi nu iubirea, bucuria, pacea şi Spiritul sfânt. Ziua va face cunoscut lucrul acesta, îl va arăta, îl va face vizibil. Întreaga lume va fi martoră în cele din urmă că numele lui Dumnezeu s-a dovedit a fi dezonorat şi Cuvântul Său denaturat, pentru că învăţătorii falşi au căutat fiecare să câştige de la partea sa — de la denominaţia sa. Isaia 56:11.

Domnul niciodată nu a cunoscut sectele — niciodată nu le-a recunoscut, niciodată nu le-a autorizat; ele sunt de la oameni şi pentru oameni, nu de la Domnul, nici pentru slava Domnului. Pretinzând că tot ce este din ceştinism li se datorează lor, ei sunt mândri şi lăudăroşi şi nu-şi dau seama că adevărata cauză a Domnului ar progresa mult mai bine fără ei în simplitatea bisericii timpurii, una în răscumpărare prin sângele preţios şi în consacrare faţă de Răscumpărătorul. Adunarea clasei Miresei şi lăsarea afară a restului va fi de fapt a zice, “niciodată nu v-am cunoscut, niciodată nu v-am recunoscut, niciodată nu v-am autorizat”; şi aceste secte neautorizate vor cădea în marele timp de strâmtorare. Suntem bucuroşi însă că miile şi milioanele celori care au fost înşelaţi de către aceste sisteme false vor avea glorioasa ocazie în timpul Veacului Milenar să vină la o cunoştinţă a adevărului şi la o înţelegere corectă a caracterului lui Dumnezeu, aşa cum este descoperit în îndeplinirea planului Său îndurător. Astfel, mulţi care pierd marele premiu pot avea încă o ocazie glorioasă pentru premiul sau favoarea mai mică a lui Dumnezeu în restabilire, etc. R 3747:11-R 3748:3

“… Domnul nostru ne spune că nu toţi care-I pretind numele sunt fraţi adevăraţi. El spune: “Nu orişicine-Mi zice: “Doamne, Doamne va intra în împărăţia cerurilor îvor fi recunoscuţi ca şi fraţi ai Lui şi conmoştenitoriş, ci cel care face voia Tatălui Meu care este în ceruri”“. Astfel vedem că prin faptele noastre, nu numai prin declaraţiile noastre suntem acceptaţi de Domnul. Iarăşi El spune: “Care sunt fraţii Mei? … oricine va face voia Tatălui Meu care este în ceruri, acela Îmi este frate, soră”. Matei 7:21; 12:48-50.

Prin urmare, noi nu trebuie să ne aşteptăm la “părtăşia” cu toţi cei care cheamă numele lui Cristos ca la o dovadă a părtăşiei cu Tatăl şi a faptului că suntem în lumină. Noi să ne aşteptăm la această adevărată părtăşie numai cu aceia care caută cu seriozitate să facă voia Tatălui, în a-I servi cauza şi în a exemplifica instrucţiunile Cuvântului Său atât în faptele, cât şi în declaraţiile lor. Între toţi aceştia trebuie să existe o legătură de părtăşie şi unire, fie că este ascunsă, fie că este deschisă. Acea legătură este o singură credinţă şi un singur botez, într-un singur Domn.” R 5938:7, 8

O CASĂ PE O STÂNCĂ

MATEI 7:24-27: “… pe oricine aude aceste cuvinte ale Mele şi le face, îl voi asemăna cu un om cu judecată, care şi-a zidit casa pe stâncă. A căzut ploaia, au venit şuvoaiele, au suflat vânturile şi au izbit în casa aceea; dar ea nu s-a prăbuşit pentru că avea temelia pe stâncă. Însă oricine aude aceste cuvinte ale Mele şi nu le face, va fi asemănat cu un om fără minte care şi-a zidit casa pe nisip. A căzut ploaia, au venit şuvoaiele, au suflat vânturile şi au izbit în casa aceea; ea s-a prăbuşit şi căderea i-a fost mare."

“Această ilustraţie sau pildă a unei case zidite pe stâncă şi a alteia zidite pe nisip nu se referă la biserică şi la lume, ci la două categorii din biserică. Nimeni altul nu este arătat în pildă decât acela care “aude aceste cuvinte ale Mele”. Lumea nu aude deloc mesajul Domnului nostru. Aşa cum declară apostolul, lumea este surdă şi oarbă faţă de lucrurile spirituale. Cei care ascultă şi apreciază spusele Domnului reprezintă cel puţin o biserică nominală, şi printre cei din biserica nominală sunt unii care sunt supuşi Cuvântului Domnului, în timp ce alţii sunt nesupuşi. Cei supuşi sunt zidiţi pe stâncă, cei nesupuşi pe nisip.

Cei care zidesc pe stâncă, aşa cum explică Domnul nostru, sunt aceia care nu numai aud mesajul Său, ci şi se supun acestuia, în măsura puterii lor. Să ne amintim cuvintele la care Se referă El — sunt cuvintele sau mesajul din Predica de pe Munte, care arată lucrurile care sunt binecuvântate de Dumnezeu, în contrast cu lucrurile care nu ar avea aprobarea Sa. Cei care fac, care se străduiesc, care se supun după cea mai bună pricepere a lor acestei învăţături divine, mesajului din cer, îşi aşază temelia care va fi permanentă, care le va fi o garanţie împotriva tuturor furtunilor, greutăţilor şi încercărilor din viaţa prezentă.

Cei care aud cuvintele Învăţătorului şi spun, “Da, Doamne”, dar care nu pun în practică lecţiile Învăţătorului, nu sunt zidiţi cum se cuvine pe stânca adevărului, pe Cristos. Ei zidesc speranţa lor, credinţa lor, încrederea lor pe temelia care nu va rezista. Când adversităţile vieţii vin asupra unora ca aceştia, speranţele lor vor fi săpate, credinţa lor se va prăbuşi. Astfel ne învaţă Domnul că voinţa Sa nu este numai să cunoaştem, să fim informaţi doctrinar, ci că El caută o astfel de dezvoltare a caracterului care să ne aducă în armonie deplină cu învăţăturile Sale, în armonie a inimii, şi, în măsura în care suntem în stare, la supunere în toate afacerile vieţii. Ceilalţi, a căror credinţă este zidită pe cunoştinţă fără supunere, fără creştere în har, nu vor fi acceptaţi în Împărăţie, nu vor fi membri ai clasei miresei, nu vor fi moştenitori împreună cu Fiul iubit al lui Dumnezeu.” R 3748:5-7

STOFĂ NOUĂ, HAINĂ VECHE

MATEI 9:16: “Nimeni nu pune un petic de stofă nouă la o haină veche; pentru că umplutura trage din haină şi ruptura ar fi mai rea".

“Motivul pentru lepădarea tuturor organizaţiilor omeneşti şi pentru nereformarea celei care ridică mai puţine obiecţii şi chemarea tuturor celorlalte să intre în ea acum, este arătat de felul în care a tratat Domnul diferitele secte evreieşti în secerişul sau sfârşitul dispensaţiei lor; căci atunci, ca şi acum, toate au fost respinse, iar “israeliţii cu adevărat” au fost chemaţi afară din toate, la libertate, şi au fost învăţaţi voia şi planul lui Dumnezeu prin diferite vase alese, prin propria alegere a lui Dumnezeu.

… un petic dintr-un material nou pe o haină foarte veche numai ar face slăbiciunea hainei mai evidentă, şi prin inegalitatea rezistenţei s-ar rupe mai tare … ." C 159:3-C 160:1

“… acum Domnul, în secerişul actual, când introduce lumina mai deplină a adevărului, în zorile Veacului Milenar, n-o pune ca un petic pe unul din vechile sisteme … fiindcă nici unul din ele nu este într-o stare potrivită să fie petecit sau să primească noile doctrine." C 160:3

VIN NOU, BURDUFURI VECHI

MATEI 9:17: “Nici nu pun oamenii vin nou în burdufuri vechi; altfel burdufurile plesnesc, vinul nou se varsă şi burdufurile se distrug; ci vinul nou îl pun în burdufuri noi şi se păstrează amândouă".

“… vinul cel nou pus în burdufuri vechi, care şi-au pierdut toată elasticitatea, în mod sigur ar face rău, mai degrabă decât bine, căci rezultatul n-ar fi numai să spargă şi să distrugă vechile burdufuri, ci şi să piardă valorosul vin nou.” C 160:1

“… Domnul, în secerişul actual, când introduce lumina mai deplină a adevărului, în zorile Veacului Milenar, n-o pune ca vin nou în burdufuri vechi … fiindcă nici unul din ele nu este într-o stare potrivită să … primească noile doctrine. …

Calea cea mai potrivită şi mai bună a fost cea urmată de Domnul nostru la prima venire. El a făcut o haină complet nouă din material nou şi a pus vinul cel nou în burdufuri noi; adică a chemat pe israeliţii cu adevărat (nesectari) şi le-a încredinţat adevărurile cuvenite atunci. Şi aşa este şi acum: El cheamă pe cei flămânzi după adevăr din Israelul spiritual nominal; şi este potrivit ca aceştia să accepte adevărul în felul propriu al Domnului şi să coopereze cu El din inimă la planul Său, indiferent care sau câte burdufuri vechi sunt lăsate la o parte şi sunt respinse ca nepotrivite să-l conţină” C 160:3, 4

SEMĂNĂTORUL ŞI SĂMÂNŢA

MATEI 13:3-9, 18-23: “El le-a vorbit despre multe lucruri în pilde şi le-a zis: “Iată, semănătorul a ieşit să semene. Pe când semăna El, unele seminţe au căzut lângă drum şi au venit păsările şi le-au mâncat. Altele au căzut pe locuri stâncoase, unde n-aveau pământ mult: au răsărit îndată, pentru că n-au găsit un pământ adânc. Dar, când a răsărit soarele, s-au veştejit şi pentru că n-aveau rădăcini s-au uscat. Şi altele au căzut între spini: spinii au crescut şi le-au înăbuşit. Şi altele au căzut în pământ bun, au dat roadă: un grăunte a dat o sută, altul şaizeci şi altul treizeci. Cine are urechi de auzit să audă”".

“Ascultaţi deci pilda semănătorului. Când un om aude cuvântul împărăţiei şi nu-l înţelege, Cel Rău vine şi răpeşte ce a fost semănat în inima lui. Acesta este cel care a fost semănat lângă drum. Dar cel care a fost semănat în locuri stâncoase este cel care aude cuvântul şi-l primeşte îndată, cu bucurie; dar n-are rădăcină în sine, ci este numai pentru un timp; şi cum vine un necaz sau o prigonire din cauza cuvântului, îndată se împiedică. Şi cel care a fost semănat între spini este cel care aude cuvântul; dar îngrijorările veacului acestuia şi înşelăciunea bogăţiilor înăbuşă acest cuvânt şi ajunge neroditor. Dar cel care a fost semănat în pământ bun este cel care aude cuvântul şi-l înţelege; el aduce roadă şi produce, unul o sută, altul şaizeci, altul treizeci."

“ … “Sămânţa este cuvântul lui Dumnezeu” (Luca 8:11). Felurile diferite de pământ reprezintă felurile diferite de inimi care vin în contact cu acel Cuvânt. Prin Cuvântul lui Dumnezeu înţelegem întreaga descoperire pe care Dumnezeu ne-a făcut-o — Biblia. Aceasta cuprinde, aşa cum arată apostolul, “cuvântul vestit prin îngeri” — mesajele directe ale lui Dumnezeu în trecut către Avraam, Isaac, Iacov, Moise etc., inclusiv darea legii. Aceşti îngeri L-au reprezentat pe Dumnezeu, ca purtătorii Lui de cuvânt. Cuprinde şi mesajele trimise prin profeţi, când “oamenii sfinţi ai lui Dumnezeu au vorbit conduşi de Duhul Sfânt” (2 Petru 1:21). Şi mai cuprinde învăţăturile Domnului nostru Isus şi ale apostolilor Săi, pe care El i-a autorizat să vorbească în numele Său, aşa cum este scris: “Dumnezeu … la sfârşitul acestor zile ne-a vorbit prin persoana Fiului”, şi Fiul a declarat în privinţa apostolilor că aceia care i-au auzit pe ei, L-au auzit pe El, aceia care i-au primit pe ei, L-au primit pe El, după cum aceia care L-au auzit şi L-au primit pe El, L-au auzit şi L-au primit pe Tatăl (Evrei 1:1, 2; Matei 10:40)”. R 3764:1

“Astfel deci, putem spune că creştinătatea este câmpul de grâu în care Domnul a semănat Cuvântul Său. În creştinătate deci, şi nu în lumea păgână, unde Cuvântul n-a mers niciodată, trebuie să căutăm cele patru feluri de rezultate aduse în atenţia noastră în pildă. În creştinătate unii sunt ca marginea drumului, sau cărările tare bătătorite prin experienţele vieţii; uneori prin prea mare prosperitate şi nepregătiţi să primească mesajul lui Dumnezeu, din lipsă de apreciere a acestuia. Dacă unii de felul acesta aud mesajul, acesta nu intră în inimă: este pentru ei numai o auzire mintală, ei au puţin interes faţă de el. La început, este adevărat că pot aprecia armonia şi anumite frumuseţi şi aspecte logice ale adevărului, dar ei nu şi-l vor însuşi, nu va intra înăuntrul lor, ei nu sunt deschişi să-l primească. Nu peste mult timp vine duşmanul; Satan, adversarul fură de la ei fiecare element al adevărului pe care cândva l-au văzut sau l-au apreciat. Adevărul nu este pentru unii ca aceştia, chiar dacă, fiind pe drum, unele boabe au căzut pe ei.

Această clasă de oameni se pot găsi în orice comunitate, în aproape fiecare casă. Ei nu sunt în mod special de blamat, totuşi putem compătimi cu ei, regretând incapacitatea lor de a primi mângâierea şi harul Cuvântului lui Dumnezeu. Aceste inimi nu sunt potrivite pentru împărăţie sub condiţiile prezente …

Cei care aud cuvântul — locuri stâncoase

… clasa de ascultători din creştinătate (ca locurile stâncoase; nota traducătorului) nu numai că văd ceva din frumuseţea planului lui Dumnezeu, dar ei îl primesc cu bucurie, dau toate dovezile de aducere a multă roadă. Noi ne spunem nouă înşine: eu cred că persoana aceea este un adevărat creştin şi va fi unul dintre învingători. Dar nu putem vedea aşa cum vede Dumnezeu, noi nu cunoaştem inima, superficialitatea naturii lor nu se dezvăluie până când, ridicându-se împotrivire, soarele persecuţiei distruge şi veştejeşte rezultatele. Noi suntem înclinaţi să fim descurajaţi, în special dacă am ajutat la semănarea seminţei şi am aşteptat rezultate mari. Domnul în această pildă ne previne împotriva descurajării, asigurându-ne că El cunoaşte mai înainte că în măsură considerabilă sămânţa va cădea pe inimi cu teren stâncos, unde, având puţină hrană susţinută de un caracter slab, ea se va ofili repede şi nu va duce niciun rod la coacere." R 3764:5-7

“Pământul care produce spini mari este bogat, şi dacă ar fi în întregime folosit pentru producţia de grâu, ar aduce roadă multă. Astfel este, explică Domnul nostru, cu unii care aud mesajul lui Dumnezeu privitor la împărăţie — ei sunt caractere bune, puternice, profunde, ar fi creştini nobili şi ar aduce multă roadă spre lauda Stăpânului şi spre onoarea lor personală dacă ar fi în întregime devotaţi Domnului. Dar vai! talentele, influenţa, resursele, timpul — puterea inimii lor, puterea pământului, sunt absorbite în altă direcţie — în producerea de planuri şi ambiţii pământeşti ale căror interese sunt în contradicţie cu interesele împărăţiei. Pilda arată că acolo unde spinilor li se permite să rămână, interesele împărăţiei vor suferi. Acesta este un alt fel de a spune că acei care au auzit despre Domnul şi-L iubesc, se înşeală când presupun că ei îi pot iubi atât pe Domnul cât şi lumea; acesta este un alt fel de a ni se spune că nu-I putem sluji lui Dumnezeu şi Mamonei, că nu putem produce atât spini cât şi grâu. Inimile noastre trebuie să fie cu totul date numai Domnului; trebuie să-L iubim cu toată inima, cu tot sufletul, puterea, mintea noastră, altfel nu putem produce roada pe care El o cere de la ucenici." R 3764:9

“Cei care aud cuvântul — pământ bun

Îi mulţumim lui Dumnezeu că în providenţa şi îndurarea Sa, unele dintre inimile noastre au fost brăzdate adânc de plugul experienţei, al necazului, al dezamăgirii în ce priveşte afacerile şi condiţiile pământeşti. Mulţumiri fie-I aduse Lui, de asemenea, dacă pământul inimilor noastre este adânc şi în stare să primească şi să aprecieze adevărul, Cuvântul împărăţiei. Îl lăudăm pe El dacă am învăţat de necesitatea pentru stabilirea împărăţiei Sale şi am auzit invitaţia şi am primit sămânţa adevărului, care ne invită să devenim moştenitori ai lui Dumnezeu, împreună moştenotori cu Isus Cristos, Domnul nostru, şi care ne face să cunoaştem termenii şi condiţiile părtăşiei în suferinţele Sale, dacă este să avem părtăşie şi în gloria Sa care va urma. Mulţumiri să-I fie aduse Lui de asemenea, dacă inimile noastre au fost în atitudinea de a răspunde la aceste lucruri şi n-au fost invadate de mintea dublă a grijilor pentru afaceri, pentru lucrurile gospodăreşti, etc.

Fără îndoială, în pământurile cele mai bune pot fi găsite seminţe de spini şi scai. O, de-am putea primi sămânţa bună în măsură aşa de abundentă încât să înăbuşe spinii, încât să ne separe complet de lume, de spiritul ei, de ambiţiile ei, de ţelurile ei şi să ne sfinţească pe deplin pentru iubirea şi serviciul Celui care ne-a chemat din întuneric la minunata Sa lumină.

Dragi fraţi, nu numai să ne asigurăm că inimile noastre sunt pământ bun şi că am primit şi dezvoltăm sămânţa bună, Cuvântul împărăţiei, dar şi să căutăm să aducem multă roadă. Văzând că unii din aceştia pot aduce treizeci, unii şaizeci, unii o sută spre lauda Stăpânului, să hotărâm că prin îndurarea lui Dumnezeu, care ştim că este a noastră şi ne va ajuta, vom fi din aceia care vor aduce roadă o sută — după cea mai mare capacitate şi măsură a noastră de a servi Regelui nostru … .” R 3764:11-R 3765:2

GRÂUL ŞI NEGHINA

MATEI 13:24-30, 36-43: “Împărăţia cerurilor a fost asemănată cu un om care a semănat sămânţă bună în ţarina lui. Dar, în timp ce oamenii dormeau, a venit vrăjmaşul lui, a semănat neghină între grâu şi a plecat. Dar când paiul a crescut şi a făcut rod, a apărut şi neghina. Robii stăpânului casei au venit şi i-au zis: “Domnule, n-ai semănat sămânţă bună în ţarina ta? De unde are, dar, neghină?” El le-a zis: “Un vrăjmaş a făcut lucrul acesta.” Şi robii i-au zis: “Vrei, deci, să mergem s-o smulgem?”. “Nu”, le-a zis el, ca nu cumva culegând neghina, să smulgeţi şi grâul împreună cu ea. Lăsaţi-le să crească împreună până la seceriş; şi la timpul secerişului, voi spune secerătorilor: “Culegeţi întâi neghina şi legaţi-o în snopi ca s-o ardem, iar grâul srtângeţi-l în grânarul meu.”"

“… Ucenicii Lui s-au apropiat de El şi I-au zis: “Lămureşte-ne pilda cu neghina din ţarină”. Şi El răspunzând le-a zis: “Cel care seamănă sămânţa bună este Fiul Omului. Ţarina este lumea; sămânţa bună sunt fiii împărăţiei; neghina sunt fiii Celui Rău. Vrăjmaşul care a semănat-o este Diavolul; secerişul este sfârşitul veacului; secerătorii sunt îngerii. Deci, cum se smulge neghina şi se arde în foc, aşa va fi şi la sfârşitul veacului. Fiul Omului va trimite pe îngerii Săi şi ei vor culege din împărăţia Lui toate pricinile de păcătuire şi pe cei care practică fărădelegea şi-i vor arunca în cuptorul de foc; acolo va fi plânsul şi scrâşnirea dinţilor. Atunci cei drepţi vor străluci ca soarele în împărăţia Tatălui lor. Cine are urechi de auzit să audă.”"

“În acest seceriş, grâul şi neghina trebuie să fie separate; deşi ambele aceste clase, înainte de separare, alcătuiesc biserica nominală. Grâul sunt copiii adevăraţi ai Împărăţiei, adevăraţii consacraţi, moştenitorii, în timp ce neghina este cu numele, dar nu în realitate Biserica lui Cristos sau viitoarea mireasă. Neghina este clasa menţionată de Domnul nostru, cei care-L numesc Domn, dar nu-L ascultă (Luca 6:46). La înfăţişarea exterioară cele două clase sunt adesea atât de asemănătoare încât se cere o examinare atentă pentru a face deosebire între ele. “Ţarina este lumea” în pildă, iar grâul şi neghina împreună (neghina mai numeroasă) ceea ce uneori se numeşte “Lumea Creştină” şi “Creştinătatea” …

… la timpul secerişului trebuie să ne aşteptăm la o lucrare generală de separare, înainte interzisă … ." C 136:2-C 137:1

“Adevărul cuvenit acum este secera în acest seceriş, întocmai cum o seceră asemănătoare a fost folosită în secerişul iudaic. Secerătorii, îngerii* sau mesagerii sunt acum urmaşii Domnului, întocmai cum o clasă asemănătoare au fost secerătorii în secerişul iudaic. Şi deşi altora, în tot cursul veacului, li s-a spus să nu încerce separarea grâului de neghină, totuşi celor care acum sunt pregătiţi, vrednici şi ascultători, li se va arăta planul şi aranjamentul Domnului atât de clar încât ei vor recunoaşte glasul Lui în timpul secerişului, spunând: “Trimiteţi secera” adevărului prezent şi “adunaţi-Mi pe credicioşii Mei care au făcut legământ cu Mine prin jertfă!”" C 139:1

“Grâul nu urma să fie legat în snopi: la început boabele au fost semănate separat şi independent, ca să fie asociate numai cele de acelaşi fel, în condiţii asemănătoare. Dar pilda declară că unul dintre efectele secerişului va fi să adune şi să lege neghina înainte de “ardere” sau de “timpul de necaz”." C 140:1

“Este o greşeală însă, pe care mulţi o fac, a presupune că arderea neghinei într-un cuptor de foc, unde va fi plânsul şi scrâşnirea dinţilor (Matei 13:42) se referă fie la un foc literal, fie la un necaz de după viaţa actuală.

… nimicirea neghinei nu înseamnă distrugerea actuală sau viitoare a tuturor indivizilor care compun clasa neghinei. Înseamnă mai degrabă o distrugere a pretenţiilor false ale acestei clase.

… Ea este rodul erorilor." C 145:2-C 146:2

“Dacă vreţi să fiţi unul dintre sfinţii învingători, trebuie să fiţi acum unul dintre “secerătorii” care mânuiesc secera adevărului. Dacă sunteţi credincioşi Domnului, vrednici de adevăr şi vrednici de comoştenire cu El în slavă, vă veţi bucura să aveţi parte cu Secerătorul principal în secerişul actual …" C 183:2

GRĂUNTELE DE MUŞTAR

MATEI 13:31, 32: “Împărăţia cerurilor se aseamănă cu un grăunte de muştar, pe care l-a luat un om şi l-a semănat în ogorul său. Grăuntele acesta, în adevăr, este cea mai mică dintre toate seminţele; dar după ce a crescut este mai mare decât ierburile şi se face un copac, încât păsările cerului vin şi îşi fac cuiburi în ramurile lui."

“… pilda — ilustraţie a împărăţiei în condiţia ei prezentă de dezvoltare embrionară este intenţionată să arate că dintr-un început foarte mic, biserica nominală a acestui Veac Evanghelic va ajunge la proporţii considerabile. Începutul ei este asemănat cu o sămânţa mică de muştar, care ajunge la mărimea cea mai mare din clasa ei de ierburi. Totuşi această dezvoltare mare nu înseamnă obligatoriu avantaj sau ceva în mod special de dorit, ci din contră devine un dezavantaj prin aceea că păsările cerului se adăpostesc în ramurile lui şi îl murdăresc. “Păsările cerului”, in … pilda semănătorului au reprezentat pe Satan şi agenţii săi, şi credem că suntem îndreptăţiţi să facem o aplicare asemănătoare aici, şi să interpretăm că biserica semănată de Domnul Isus a progresat rapid şi foarte mult şi că datorită realizărilor ei, a puterii ei etc., Satan prin reprezentanţii săi a venit şi s-a adăpostit în diferitele ramuri ale bisericii. … Ele au venit nu pentru beneficiul copacului sau arbustului seminţei de muştar, ci pentru beneficiul lor … propriu.” R 2634:12

“… Din acea mică sămânţă avem o mare instituţie astăzi cu multe ramuri denominaţionale …

Într-adevăr, neglijarea predicării acestei Evanghelii a “căii înguste” este cea care a adus astfel de prosperitate creşinismului nominal şi l-a făcut un loc de dorit pentru păsările văzduhului — Satan şi cei înşelaţi de el — să-şi facă loc în ramurile lui, să fie viaţa adevărată a eclesiasticismului. Aceasta pare să fie aceeaşi ilustraţie pe care acelaşi Mare Învăţător ne-o dă în Apocalipsa 18:2. Acolo citim că sistemele nominale sunt reprezentate simbolic ca Babilon; şi acolo citim: “A ajuns … o închisoare a oricărui duh necurat, o închisoare a oricărei păsări necurate şi urâcioase””. R 5049:14-R 5050:1

“… Oare dintre toţi delincvenţii şi înşelătorii bărbaţilor şi femeilor câţi sunt în mod declarat membri ai Bisericii lui Cristos şi chiar îşi folosesc declaraţia ca o haină sub care să promoveze planuri rele? …

Babilonul a conţinut atât din cei mai buni cât şi din cei mai răi, atât crema cât şi drojdea din populaţia lumii civilizate. Crema este clasa mică a celor consacraţi cu adevărat, în mod trist amestecaţi cu marea masă a celor doar declaraţi şi cu drojdea celor murdari, criminali; dar în condiţii favorabile clasa cremei va fi separată în seceriţul actual, ca pregătire pentru a fi glorificaţi.” C 162:1, 2

ALUATUL

MATEI 13:33: “Împărăţia cerurilor se aseamănă cu un aluat pe care l-a luat o femeie şi l-a ascuns în trei măsuri de făină, până s-a dospit tot."

“Aici avem iarăşi o ilustraţie a dezvoltării şi pregătirii Bisericii Domnului în timpul Veacului Evanghelic, pentru gloria Împărăţiei care va urma.

În această pildă ne este adusă în atenţie prevederea Domnului nostru în privinţa lucrurilor necesare poporului Său în timpul acestui Veac Evanghelic — El nu l-a lăsat fără o rezervă potrivită de hrană. Cele trei măsuri de făină, echivalente cu o efă, a constituit o rezervă bună, generoasă pentru casă. Asemenea tuturor provederilor Domnului, aceasta a fost bună şi curată, dar aşa cum în alte pilde adversarul a introdus impuritate, falsitate etc., tot aşa şi în aceasta a pus aluat în făină. Aluatul reprezintă stricăciune peste tot în Scripturi; în toate celelalte exemple de folosire scripturală este reprezentat ca ceva rău, impuritate, ceva ce pângăreşte. De exemplu, israeliţii trebuiau să îndepărteze tot aluatul, toată impuritatea în timpul Paştelui, ca să se poată apropia mai mult de Domnul în sfinţenie etc. Şi Domnul nostru Isus Se referă la aluat ca la stricare, poruncindu-le ucenicilor Săi: “Păziţi-vă de aluatul făriseilor” — păziţi-vă de doctrinele false, de influenţele stricate, care provin de la cărturari şi farisei. Şi apostolul Pavel descrie aluatul ca un lucru rău spunând: “Măturaţi aluatul cel vechi” Exod 13:7; Luca 12:1; 1 Corinteni 5:7.

N-ar părea raţional ca Domnul nostru să fi folosit aici cuvântul aluat, aşa cum presupun creştinii în general, într-un sens bun, cum că ar da de înţeles un har al spiritului sfânt. Din contră, recunoaştem consecvenţa în toate învăţăturile Sale şi putem fi tot aşa de siguri că n-a folosit aluatul ca un simbol al sfinţeniei, după cum n-a folosit lepra ca să simbolizeze sfinţenia.

Atunci cum vom aplica această pildă? Răspundem că harul lui Dumnezeu dat poporului Său la începutul acestui veac, (1) credinţa dată sfinţilor odată pentru totdeauna, (2) nădejdea pusă înaintea noastră în Evanghelie, (3) dragostea, legătura desăvârşirii, însumează cele trei măsuri ale prevederilor Domnului pentru poporul Său — prin care ei, dacă se împărtăşeau, aveau să devină tari în Domnul şi în puterea tăriei Lui. Dar treptat s-a ridicat o femeie, o femeie falsă reprezentată în Apocalipsa ca o prostituată şi ca “Izabela, femeia aceea”. Acest sistem romano-catolic a obţinut mare putere peste cele trei măsuri de făină prevăzute pentru casa lui Dumnezeu şi a început să amestece cu ele aluatul impurităţii sale. Rezultatul a fost că toată hrana familiei, toate învăţăturile sfinte au fost contaminate cu învăţăturile lui false — nimic n-a fost lăsat nepătat şi curat, aşa cum ne-a fost transmis la început prin apostoli. Credinţa dată odată sfinţilor a fost desfigurată de toată asemănarea ei cu simplitatea originală; speranţa pusă înaintea noastră în Evanghelie a fost schimbată într-o cu totul altă speranţă, diferită de cea originală; spiritul Domnului, iubirea, a fost denaturată într-o iubire egoistă a crezurilor oamenilor şi a instituţiilor oamenilor. Vai, nu este de mirare că toată creştinătatea este bolnavă spiritual, din cauza acestei falsificări a rezervei de hrană.

Din acest punct de vedere putem vedea uşor puterea şi semnificaţia declaraţiei Învăţătorului, că la întoarcerea Sa Se va încinge şi Îşi va servi poporul, şi că va trimite prin servitorii Săi lucruri noi şi vechi din depozitul harului Său, “hrană la timp”.” R 2635:1-5

COMOARA ASCUNSĂ

MATEI 13:44: “Împărăţia cerurilor se aseamănă cu o comoară ascunsă într-un ogor. Omul care o găseşte, o ascunde; şi de bucuria ei, se duce şi vinde tot ce are şi cumpără ogorul acela."

“… Domnul nostru, “Omul Hristos Isus”, S-a consacrat, S-a jertfit, Şi-a dat pentru om tot ce a avut. … Ogorul reprezintă lumea, precum şi pamântul însuşi (Efeseni 1:14). În această lume Domnul nostru a văzut o comoară — în mod profetic El a văzut rezultatul operei de răscumpărare, eliberarea multora din robia stricăciunii la deplina libertate a fiilor lui Dumnezeu (Biserica din acest veac şi cei vrednici din lume în veacul care vine). Pentru această comoară a fost cumpărat ogorul. Vorbind despre rezultatul răscumpărării şi despre lucrarea răscumpărării aşa cum aceasta va fi în final îndeplinită până la încheierea Veacului Milenar, profetul vorbind despre Domnul nostru spune: “Va vedea rodul muncii sufletului Lui şi va fi mulţumit” (Isaia 53:11). Domnul nostru a fost pe deplin mulţumit să-Şi dea viaţa şi tot ce a avut atunci, ca să cumpere lumea." E 440:1

“… toţi cei care I se alătură, ca membri ai clasei Împărăţiei, participă la acea cumpărare a ogorului şi a comorii. Matei 13:44" D 648:1

PILDA MĂRGĂRITARULUI

MATEI 13:45, 46: “Împărăţia cerurilor se mai aseamănă cu un negustor care caută mărgăritare frumoase. Şi când găseşte un mărgăritar de mare preţ, se duce şi vinde tot ce are şi-l cumpără.”

“… Noi suntem asemenea negustorului care a căutat mărgăritare frumoase şi care atunci când a găsit un mărgăritar de mare preţ a vândut tot ce a avut şi a cumpărat acel mărgăritar. … Împărăţia cerurilor, Împărăţia mesianică cu slava şi onorurile ei şi cu privilegiile ei legate de ridicarea omenirii la perfecţiune umană, constituie marele premiu special pentru acest Veac Evanghelic. Niciodată înaintea acestui veac nu a fost posibil să se câştige acest premiu; şi posibilitatea câştigării lui se va termina la sfârşitul acestui Veac.” SM 681:1

“… Oricine posedă acest mărgăritar va fi în armonie cu Dumnezeu.” SM 681:3

“După ce ne-am consacrat pe deplin Domnului, tot ceea ce avem este a Lui; şi noi suntem numai administratorii Lui care trebuie să-I dăm socoteală pentru folosirea timpului, a influenţei, a mijloacelor, a puterii noastre şi a tot ce avem … .” SM 683:3

“… Deci dacă dorim să fim câştigătorii premiului trebuie să lucrăm ….” SM 684:1

NĂVODUL

MATEI 13:47-50: “Împărăţia cerurilor se mai aseamănă cu un năvod aruncat în mare, care prinde tot felul de peşti. După ce s-a umplut, l-au tras la mal şi, stând jos, au strâns în vase ce este bun şi au aruncat afară ce este rău. Tot aşa va fi şi la sfârşitul veacului: îngerii vor ieşi, vor despărţi pe cei răi din mijlocul celor drepţi şi-i vor arunca în cuptorul de foc; acolo va fi plânsul şi scrâşnirea dinţilor."

“Această pildă reprezintă Biserica creştină nominală ca împărăţia nominală de perspectivă a lui Dumnezeu — năvodul aruncat în mare (lume) care a adunat peşti (oameni — Matei 4:19) de toate felurile (creştini adevăraţi, creştini pe jumătate înşelaţi şi amăgiţi şi mulţi făţarnici), care, când este plin (la împlinirea timpului lui Dumnezeu), este tras la mal. Arată că nu “toate felurile” adunate în Biserica nominală sunt potrivite pentru Împărăţie, indiferent pentru ce altceva ar putea fi potrivite; că la încheierea veacului — în timpul secerişului — chemarea sau invitaţia la un loc în Împărăţie va înceta prin aranjamentul lui Dumnezeu, aşa cum este reprezentat prin tragerea năvodului la mal, şi că atunci pescarii vor începe altă lucrare — şi anume, o lucrare de separare, divizare, care va realiza adunarea felului dorit şi respingerea altora care sunt nevrednici de favoarea la care au fost chemaţi: “căci mulţi sunt chemaţi, dar puţini sunt aleşi”. Matei 22:14.

Lucrarea de separare din această pildă este aceeaşi cu cea arătată în pilda grâului şi a neghinei, care ne învaţă să aşteptăm o întrerupere a semănării (a chemării) şi o schimbare de la acea lucrare la lucrarea recoltării. Servitorii Domnului, care sub îndrumarea Lui vor schimba astfel lucrarea, în ambele pilde sunt numiţi îngeri — mesageri speciali ai lui Dumnezeu … Şi … “adevărul pe care-l avem”, adevărul secerişului este acum mijlocul Domnului pentru încercare şi despărţire." C 214:1-215:1.

UMBLAREA PE MARE

MATEI 14:22-33: “Îndată Isus a silit pe ucenicii Săi să intre în corabie şi să treacă înaintea Lui de partea cealaltă, până va da drumul mulţimilor. După ce a dat drumul mulţimilor, S-a urcat pe munte să Se roage, singur la o parte. Se înnoptase şi El era singur acolo. Dar corabia era deja la multe stadii departe de ţărm, bătută de valuri în mijlocul mării, căci vântul era împotrivă. Când se îngâna ziua cu noaptea, Isus a venit la ei, umblând pe mare. Şi ucenicii, văzându-L umblând pe mare, s-au înspăimântat şi au zis: “Este o nălucă!” Şi de frică au ţipat. Dar Isus le-a zis îndată: “Îndrăzniţi, Eu sunt; nu vă temeţi!” “Doamne”, I-a răspuns Petru, “dăcă eşti Tu, porunceşte-mi să vin la Tine pe ape.” “Vino!” i-a zis Isus. Şi Petru s-a coborât din corabie şi a mers pe ape ca să ajungă la Isus. Dar când a văzut că vântul era puternic, s-a temut; şi fiindcă începea să se afunde, a strigat, zicând: “Doamne scapă-mă!” Îndată Isus a întins mâna, l-a apucat şi i-a zis: “Puţin credinciosule, pentru ce te-ai îndoit?” Şi după ce s-au suit ei în corabie, vântul s-a potolit. Cei care erau în corabie au venit şi s-au închinat înaintea lui Isus, zicând: “Cu adevărat, Tu eşti Fiul lui Dumnezeu!””.

“Domnul nostru, după ce mulţimea s-a împrăştiat, a căutat pe munte singurătatea în rugăciune. Deşi El uneori S-a rugat cu ucenicii în auzul lor, aşa încât ei au înregistrat cuvintele din rugăciunea Sa, este evident că El n-a fost mulţumit numai cu aceste ocazii, ci în mod frecvent L-a căutat pe Tatăl singur, aşa cum i-a sfătuit pe ucenicii Săi să facă spunând: “Intră în cămăruţa ta îcamera ta proprieş … şi roagă-te Tatălui tău care este în ascuns” (Matei 6:6). Toţi creştinii au înţeles din experienţă valoarea unei asemenea comuniuni personale cu Tatăl ceresc, şi nu suntem surprinşi că Domnul nostru Isus a simţit nevoia unei comuniuni asemănătoare. Cunoştinţa Sa despre Tatăl şi părtăşia Sa cu El înainte de a fi fost făcută lumea, departe de a-L mulţumi şi de a face inutilă rugăciunea, mai degrabă I-a mărit dorinţa de părtăşie şi comuniune în continuare, în special că era singur în lume — chiar şi preiubiţii Săi ucenici, nefiind încă concepuţi de spirit (Ioan 7:39), nu puteau să intre în părtăşie cu El în privinţa lucrurilor spirituale, nici să aprecieze încercările care I-au venit ca om perfect, într-un fel în care ele nu vin pentru omenirea căzută. El avea nevoie de o asemenea părtăşie cu Tatăl ceresc pentru împrospătarea zelului Său, pentru menţinerea caldă a iubirii şi a devotamentului Său, care au fost baza conscarării şi sacrificiului Său zilnic ca om, chiar până la moarte.

Nu se face nici o aluzie că Domnul nostru Şi-a petrecut mult timp în rugăciune dimineaţa şi seara, totuşi putem presupune în mod rezonabil că niciodată n-a neglijat să caute faţa Tatălui; dar aceste scurte perioade zilnice de părtăşie şi rugăciune au fost în mod evident completate cu ocazii asemenea celei menţionate în această lecţie, în care Domnul nostru a petrecut se pare o parte considerabilă din noapte în rugăciune şi comuniune cu Tatăl. În aceasta este o lecţie pentru poporul Domnului. Datoriile vieţii, care ne apasă zilnic, nu trebuie neglijate; (dar) fiecare trebuie să simtă, aşa cum a spus Domnul nostru: “trebuie să fiu în cele ale Tatălui Meu”, şi aceasta ar implica, în mod obişnuit, rugăciuni scurte, pe care Domnul nostru le-a recomandat, spunând: “Când vă rugaţi să nu folosiţi repetări fără rost, ca păgânii, care gândesc că, dacă spun o mulţime de cuvinte vor fi ascultaţi. Să nu vă asemănaţi cu ei; căci Tatăl vostru ştie de ce aveţi nevoie, mai înainte de a-I cere voi” (Matei 6:7, 8). Şi rugăciunea dată ca exemplu ucenicilor Săi este scurtă. Totuşi, în măsura în care simţim importanţa marii lucrări în care prin favoarea Domnului suntem privilegiaţi să fim colaboratori cu El, inimile noastre trebuie să fie şi vor fi atrase spre perioade de comuniune spirituală; nu în mod necesar rugăciune în sensul de a face cereri la Tatăl, pentru că multe astfel de momente vor fi fără îndoială dedicate mulţumirii pentru îndurările şi favorurile deja avute, şi pentru promisiunile îndurătoare pe care ne bazăm credinţa pentru viitor, şi dedicate comuniunii cu Domnul în sensul de a medita la voinţa Sa pentru noi şi cum Îl putem servi mai acceptabil şi mai plăcut Lui.

În timp ce Domnul nostru era astfel în comuniune cu Tatăl, iar apostolii care vâsleau aveau dificultăţi cu înaintarea, s-a pornit un vânt mare din faţă, care a făcut lacul foarte violent, agitat, cu valuri mari. Ioan, care era unul dintre cei din corabie, ne spune că înaintaseră numai cam douăzeci şi cinci sau treizeci de stadii (între două mile şi jumătate şi trei mile) de la ţărm în cele câteva ore cât au vâslit. Aceasta era ceea ce este considerat a patra strajă din noapte, adică între trei şi şase dimineaţa. În timp ce astfel vâsleau din greu, obosiţi şi somnoroşi, au văzut lângă ei figura unui om umblând pe apă şi se părea că avea de gând să treacă pe lângă corabia lor (Marcu 6:48-50). Unii dintre ei au strigat de frică, gândind că văzuseră o fiinţă supranaturală şi că aceasta prevestea ceva calamitate, dar era Isus care le-a vorbit şi le-a liniştit temerile.

Îndrăzneala credinţei lui Petru a fost atunci cel mai uimitor arătată prin cererea sa ca Domnul să-l cheme să meargă pe apă; şi primind permisiunea, credinţa lui a fost aşa de puternică încât a mers câţiva paşi, până când, probabil înfricoşat de îndrăzneala sa şi de agitaţia apei, a început să se scufunde şi a strigat către Domnul după ajutor, pe care l-a primit prin atingerea mâinii Domnului. Dacă miracolul cu pâinile a dovedit autoritatea supraomenească a Domnului nostru, la fel şi această manifestare a puterii Sale a dovedit aceasta; şi dacă prima a ilustrat puterea Sa de a-Şi ocroti poporul de lipsă şi de a le satisface toate nevoile, aceasta din urmă a arătat că puterea divină este fără limită şi este în stare să-Şi apere poporul în toate furtunile şi greutăţile şi încercările vieţii.

Aceasta este o lecţie bună pentru noi, să ne-o aplicăm în mod individual, înţelegând, cum toţi trebuie să înţelegem, că Domnul nostru ne-a hrănit supranatural cu hrană spirituală, şi că în timpul întunericului nopţii care este înaintea zorilor Mileniului şi a luminii soarelui, se vor ridica furtuni şi greutăţi, care ne-ar strivi fără ajutorul Domnului. Trebuie să ne amintim că nu numai vânturile şi valurile naturale se supun puterii şi poruncii Sale, ci că toate furtunile şi talazurile necazului şi persecuţiei care ne-ar putea împiedica şi obosi, sunt sub controlul Său. Cu cât suntem mai mult în stare să înţelegem aceasta, cu atât mai mult vom avea bucurie şi pace, fiindcă credinţa noastră va fi cu atât mai puternică în El, care este în stare să ne ajute şi care a promis că în cele din urmă va face aşa, şi că între timp toate lucrurile vor fi conduse pentru binele nostru cel mai înalt, dacă rămânem în El.

Dar corabia şi cei doisprezece care vâsleau din greu, şi furtuna şi întunericul nopţii, toate ilustrează încă mai perfect experienţele poporului Domnului ca întreg — nu experienţele unei biserici sectare, ci experienţele acelei unice biserici adevărate al cărei Cap este Domnul, “Biserica celor întâi-născuţi, care sunt scrişi în ceruri” (Evrei 12:23). Această biserică adevărată a avut într-adevăr un timp furtunos după ce s-a despărţit de Domnul ei care S-a înălţat la Tatăl. Întunericul a venit asupra lor — întunericul erorii şi al superstiţiei; şi marele adversar, prin anticrist şi prin mulţi anticrişti mai mici, au stârnit de-a lungul acestui Veac Evanghelic o mare furtună împotriva puţinilor credincioşi ai Domnului. Dificultăţile poziţiei lor i-a făcut să-şi îndrepte fiecare efort spre a face progres împotriva unei asemenea opoziţii înspăimântătoare, despre care unul dintre apostoli declară: “Lupta noastră nu este înumaiş împotriva sângelui şi cărnii, ci împotriva căpeteniilor, împotriva domniilor, împotriva stăpânitorilor acestor întunecimi, împotriva duhurilor răutăţii în locurile cereşti” (Efeseni 6:12). Această luptă împotriva influenţelor contrare a continuat de-a lungul nopţii Veacului Evanghelic şi biserica încă n-a ajuns în port şi nici furtuna nu s-a potolit încă.

Aşa cum Domnul nostru a venit la ucenici în toiul furtunii, în a patra străjă din noapte (adică dimineaţa devreme), tot aşa a doua Sa venire în zorile Milenare este pentru biserică şi să “o ajute”, să o scape de munca ei grea şi de oboseală şi primejdie, aşa cum spune profetul: “Dumnezeu o ajută în revărsatul zorilor” (Psalm 46:5). Şi aşa cum felul venirii Domnului la ucenicii Săi a fost diferit de cel la care s-au aşteptat ei, tot aşa felul venirii Sale a doua diferă de ceea ce s-a aşteptat, şi Petru pare să reprezinte o clasă care este în viaţă acum, la sfârşitul veacului, care fiind deplin convinşi de prezenţa Domnului, sunt privilegiaţi să meargă spre El prin credinţă. Dar aşa cum credinţa lui Petru n-a fost pe măsura acelei împrejurări, dacă Domnul nu venea să-l salveze, la fel acum, toţi credincioşii vor avea nevoie de mâna întinsă a Învăţătorului pentru uşurarea lor, altfel s-ar scufunda în descurajare, din lipsă de credinţă.

Nu este oare aici o lecţie bună pentru toţi cei care au lucrat cu credincioşie la stăpânirea de sine şi în serviciul Domnului, să-şi aducă toate gândurile şi cuvintele şi faptele în acord deplin cu voinţa lui Dumnezeu în Cristos şi care, ca popor al Domnului întâmpină serioase împotriviri din partea lumii, a trupului şi a adversarului? Lecţia de aici, în armonie cu cele expuse în altă parte în Scripturi, este că puţin progres poate face poporul Domnului dacă Învăţătorul nu li se alătură; şi că atunci binecuvântarea şi privilegiile lor vor fi pe măsura credinţei lor. Prin urmare, cât de puternic ne vorbesc acestea nouă, în privinţa credincioşiei continue şi a creşterii în credinţă, nu în noi înşine ci în Domnul, şi în privinţa eliberării finale a tuturor celor care-şi pun încrederea în El.

Din relatarea lui Ioan aflăm că de îndată ce Domnul şi Petru au urcat în corabie, vântul şi furtuna au încetat şi corabia a fost în port. La fel va fi cu poporul Domnului, “turma mică”; de îndată ce credinţa lor va fi fost pe deplin încercată, la a doua prezenţă a Domnului, El Se va alătura numărului lor, şi imediat încercările şi furtunile, greutăţile şi împotrivirile se vor sfârşi, iar limanul dorit al stării cereşti va fi fost atins, împărăţia va fi venit. Deci, curaj dragi fraţi marinari, pe marea experienţelor, căutând să vă întăriţi chemarea şi alegerea! Să observăm cu grijă cuvintele Învăţătorului către Petru, şi care se aplică în mod special la noi, şi anume, că tot ceea ce ne va împiedica în mersul nostru pentru a-L întâlni pe Domnul este lipsa credinţei. “Puţin credinciosule, pentru ce te-ai îndoit?”” R 2649:9-R 2650:7

GHEENA — FOCUL ŞI VIERMII

MATEI 18:8, 9: “Şi dacă mâna ta sau piciorul tău te face să te poticneşti, tai-o şi leapăd-o de la tine. Este mai bine pentru tine să intri în viaţă şchiop sau ciung, decât să ai două mâini sau două picioare şi să fii aruncat în focul cel veşnic. Şi dacă ochiul tău te face să te poticneşti, scoate-l şi leapădă-l de la tine. Este mai bine pentru tine să intri în viaţă numai cu un ochi, decât să ai amândoi ochii şi să fii aruncat în gheena focului."

“… Învăţătura este aceasta: Dacă ai în structura ta ceva drag ca o mână dreaptă, picior sau ochi, care este posibil să te facă să te poticneşti şi să nu intri în Împărăţie, ar fi mai bine să elimini acea tendinţă, indiferent cât te costă, indiferent cât este de preţios, indiferent cât de tare se ţine de cârceii vieţii tale. N-ar fi mai bine să intri în viaţă decât să mergi în focul Gheenei, adică în distrugere, Moartea a Doua? În mod sigur aceasta este adevărat. După ce am pus mâinile pe coarnele plugului, după ce am devenit chiar urmaşi ai lui Isus, trebuie să mergem mai departe şi să fim acceptaţi ca învingători, sau altfel pierim.

Desigur că în Împărăţie nu va fi nimeni cu un singur ochi, dar ilustraţia este aceeaşi. Dacă ne-ar costa tăierea unora din membrele noastre, desigur că ar merita să plătim pentru a câştiga viaţa veşnică în glorie, chiar desfiguraţi astfel, mai degrabă decât să avem parte de consecinţele Morţii a Doua, distrugerea totală. Lecţia este că, după ce am început ca urmaşi ai lui Cristos, şi după ce am intrat într-un contract şi am primit o parte din răsplată, Spiritul sfânt, favoarea divină, nu ne putem retrage din contract; trebuie să continuăm spre viaţă veşnică sau spre moarte veşnică.” R 5130:16-R 5131:1

OAIA RĂTĂCITĂ

Matei 18: 10-14: “Feriţi-vă să nu dispreţuiţi nici măcar pe unul din aceşti micuţi; căci vă spun că îngerii lor în ceruri văd pururea faţa Tatălui Meu, care este în ceruri. Fiindcă Fiul Omului a venit să mântuiască ce era pierdut. Ce gândiţi? Dacă un om are o sută de oi şi una din ele se rătăceşte, nu lasă el pe cele nouăzeci şi nouă pe munţi şi se duce să caute pe cea rătăcită? Şi dacă se întâmplă s-o găsească, adevărat vă spun că are mai multă bucurie de ea decât de cele nouăzeci şi nouă care nu se rătăciseră. Tot aşa, nu este voia Tatălui vostru cel din ceruri să piară unul măcar din aceşti micuţi.”

“Această declaraţie, cu privire la cele o sută de oi … se referă la toţi “aceşti micuţi” ai Domnului, la toţi care au devenit urmaşii Săi, oile Sale. Dacă unul dintre ei s-ar poticni, unul dintre ei s-ar rătăci, Domnul în providenţa Sa nu-l va abandona, ci îl va curăţa dacă este posibil să fie recuperat. Şi toţi care sunt în armonie cu Domnul vor avea acelaşi gând şi interes unul faţă de altul, că vor fi dispuşi să cheltuie şi să fie cheltuiţi în recuperarea unui frate din cursa adversarului. Versetul 14 prezintă problema foarte clar, spunând: “Tot aşa, nu este voia Tatălui vostru din ceruri să piară unul măcar din aceşti micuţi”. Deci, aşa cum explică apostolul, cine întoarce pe un păcătos de la rătăcirea căii lui, va mântui un suflet de la moarte şi va acoperi o mulţime de păcate (Iacov 5:20). Aceasta nu se referă la sufletele din lume în general, care sunt încă sub sentinţa morţii, ci se referă la sufletele credincioşilor care prin credinţă au fost îndreptăţiţi şi consacraţi Domnului. Dacă vreunul s-ar retrage, s-ar poticni în vreun fel, toţi credincioşii ar trebui să fie energici în străduinţa lor de a-l recupera pe unul ca acesta, a-l aduce înapoi la deplina armonie cu Domnul.

Avem asigurarea Lui mai departe că nu este voinţa Tatălui ca ei să piară, şi prin urmare putem avea încredere că se va face pentru ei tot ce este rezonabil şi potrivit, mai degrabă decât să fie abandonaţi. Spiritul acesta care ar lucra în casa credinţei printre “cei micuţi”, i-ar conduce pe toţi, nu să se lupte ca să arate care dintre ei este cel mai mare, ci mai degrabă i-ar conduce spre a se ajuta reciproc, pentru ca fiecare să poată câştiga premiul chemării de sus. În conformitate cu acest gând, că Domnul nu vrea ca aceştia să piară, El a prevăzut ca aceia dintre consacraţii Săi care nu urmează voluntar în lucrarea de sacrificiu, să nu fie abandonaţi, ci să fie trecuţi prin experienţe grele, aşa cum sunt reprezentaţi prin “marea mulţime”, care îşi vor spăla hainele şi le vor albi în sângele Mielului. Ar fi fost mai bine, desigur, dacă erau aşa de iubitori, loiali şi zeloşi încât să-şi sacrifice cu bucurie interesele pământeşti pentru a le câştiga pe cele cereşti; dar chiar dacă ei nu fac tot ce le stă în putere ca să-şi îndeplinească legământul, Domnul este îndurător faţă de ei şi nu vrea ca vreunul din ei să piară. El se va ocupa de ei, ca să fie trecuţi prin astfel de experienţe care în cele din urmă să-i încerce şi să-i verifice, şi dacă vor fi credincioşi sub încercare, îi va scoate învingători.” R 3798:5, 6

DOUĂ FELURI DE DATORNICI

MATEI 18:21-35: “ … Petru s-a apropiat de El şi I-a zis: “Doamne de câte ori să iert pe fratele meu când va păcătui împotriva mea? Până la şapte ori?” Isus i-a zis: “Eu nu-ţi zic până la şapte ori, ci până la şaptezeci de ori câte şapte. De aceea, Împărăţia cerurilor se aseamănă cu un împărat care a vrut să facă socoteala cu robii săi. A început să facă socoteala şi i-au adus pe unul care îi datora zece mii de talanţi. Fiindcă el n-avea cu ce plăti stăpânul lui a poruncit să-l vândă pe el, pe soţia lui, pe copiii lui şi tot ce avea şi să se plătească datoria. Robul s-a aruncat la pământ, i s-a închinat şi i-a zis: “Doamne, fii răbdător faţă de mine şi-ţi voi plăti tot.” Stăpânul robului aceluia, făcându-i-se milă de el, i-a dat drumul şi i-a iertat datoria. Dar robul acela, ieşind afară, a întâlnit pe unul dintre cei care erau robi împreună cu el, care-i era dator o sută de dinari. A pus mâna pe el şi-l strângea de gât zicând: “Plăteşte-mi ce eşti dator!” Deci cel care era rob împreună cu el s-a aruncat la pământ, îl ruga şi-i zicea: “Fii răbdător faţă de mine şi-ţi voi plăti!”. Dar el n-a vrut, ci s-a dus şi l-a aruncat în închisoare până când va plăti datoria. Când au văzut cei care erau robi împreună cu el cele întâmplate, s-au întristat foarte mult şi s-au dus şi au spus stăpânului lor toate cele petrecute. Atunci stăpânul lui, chemându-l la el, i-a zis: “Rob viclean! Eu ţi-am iertat toată datoria, fiindcă m-ai rugat. Oare nu se cădea să ai şi tu milă de cel care este rob împreună cu tine, cum am avut eu milă cu tine?” Şi stăpânul s-a mâniat şi l-a dat pe mâna chinuitorilor până va plăti tot ce datora. Tot aşa vă va face şi Tatăl Meu cel ceresc, dacă fiecare din voi nu iartă din toată inima pe fratele său."

“… Pilda nu are o aplicare generală, ci se aplică numai clasei cereşti a împărăţiei — biserica — chemată să alerge alergarea şi prin harul lui Dumnezeu să câştige premiul moştenirii împreună cu Domnul lor în Împărăţia Sa milenară viitoare. În pildă generozitatea împăratului faţă de robul său care a avut o datorie aşa de mare ilustrează mărinimia, mila lui Dumnezeu faţă de noi prin Cristos. Datoria de zece mii de talanţi era enormă, reprezentând o valoare cam de douăzeci de milioane de dolari: această datorie reprezintă în mod potrivit obligaţia noastră mare faţă de Dumnezeu, şi imposibilitatea noastră completă de a ne plăti obligaţiile. Adam era deja “vândut păcatului” şi întreaga sa familie era inclusă în robie, când Dumnezeu binevoitor a avut milă de noi prin Cristos şi S-a îngrijit pentru libertatea noastră. Robul eliberat, a cărui rugăminte pentru milă a fost ascultată, reprezintă pe creştinul credincios care a fost eliberat de păcat.

Pilda continuă şi arată o cale greşită de acţiune, care, vai, o vedem adesea exemplificată; căci unii care au primit harul divin în măsură abundentă sunt foarte insensibili, nemiloşi, neiertători, neprietenoşi, răutăcioşi şi răzbunători faţă de cei care le greşesc, şi ale căror greşeli sunt uneori numai imaginare. Noi nu trăim într-un timp în care un creditor poate răni fizic în mod nesăbuit pe un datornic, nici nu trebuie să ne aşteptăm, cu iluminarea prezentă, că vreun creştin s-ar gândi să se răzbune pe confratele său rob prin forţă fizică; nu, Îi mulţumim lui Dumnezeu, ziua torturii şi a arderii pe rug şi a răstignirii a trecut. Dar trăim într-o zi când, totuşi, acelaşi spirit se poate manifesta şi se manifestă, dar mai puţin flagrant, deşi în forme nu mai puţin nemiloase şi păcătoase. … Într-adevăr, Domnul nostru se pare că S-a referit mai mult la vorbirea de rău care ar veni asupra poporului Său, decât la suferinţele fizice, căci în repetate rânduri El a atras atenţia astfel: “… din cauza Mea oamenii vă vor insulta, vă vor prigoni şi vor spune tot felul de lucruri rele şi neadevărate împotriva voastră!” (Matei 5:11)

Ce vom spune despre creştinismul fratelui sau al surorii care, întâlnind un datornic, sau unul pe care el îl consideră a fi datornic (pe drept sau pe nedrept), îl insultă pe confratele servitor? Dar este cu mult mai important să ştim cum l-ar privi Domnul pe un atare, şi în pilda din faţa noastră El ne-a răspuns pe deplin. În pildă stăpânul a fost furios pe robul căruia i-a iertat dar care n-a iertat, şi l-a chemat să dea socoteală, numindu-l imediat “rob viclean”. Şi aplicând lecţia din pildă, Domnul nostru declară: “Tot aşa vă va face şi Tatăl Meu cel ceresc, dacă fiecare din voi nu iartă din toată inima pe fratele său”.

Nu trebuie trecut cu vederea că aici Domnul nostru în mod foarte deosebit a atras atenţia asupra deosebirii dintre o exprimare exterioară şi formală de iertare în cuvinte politicoase, şi iertarea adevărată care este din inimă. Cea dintâi sau iertarea pe dinafară este numai una superficială şi înseamnă că cearta unui spirit rău, neiertător, este în interior şi că va fi numai o problemă de timp până când forţa înăbuşită a răutăţii şi urii va izbucni în cuvinte de calomnie. Dumnezeu citeşte inima şi oricare ar fi declaraţiile de pe buze, El nu le va lua în considerare, dacă inima şi viaţa nu corespund cu ele. Este zadarnic, deci, ca cineva să spună, eu îmi iubesc fratele, şi în acelaşi timp caută prin cuvânt sau faptă să-i facă rău. Toată vorbirea de rău, răutatea, ura, invidia, cearta pleacă de la răul din inimă: de aici rezultă necesitatea din partea tuturor celor care doresc să fie din corpul lui Cristos, să curăţească “aluatul cel vechi” de răutate, ca să poată fi într-adevăr membri din pâinea nedospită — corpul lui Cristos.

Faptul că în pildă robul rău a fost dat pe mâna “chinuitorilor” nu trebuie înţeles că înseamnă că Tatăl ceresc va da pe fiecare rob necredincios chinurilor diavolilor pentru toată eternitatea. Chinuitorii din timpurile vechi (şi de asemenea cei de azi în unele ţări orientale) biciuiau sau chinuiau sau pedepseau altfel pe cei acuzaţi, ca să stoarcă de la ei bani sau informaţii, sau altceva ce ei nu voiau să cedeze. În asemănare cu aceasta, în procedurile lui Dumnezeu cu poporul Său s-ar putea în mod rezonabil aştepta în privinţa disciplinărilor pământeşti, aşa cum apostolul s-a referit zicând despre unul: “să fie predat pe mâna Satanei, pentru nimicirea cărnii, ca duhul lui să fie mântuit în ziua Domnului Isus” (1 Corinteni 5:5; 1 Timotei 1:20). Acestea ar putea însemna greutăţi şi pierderi financiare, sau boală fizică, sau câte altele. Nu rareori, credem noi, Domnul nostru prin aceste mijloace îi învaţă pe servitorii săi lecţii importante în privinţa slăbiciunilor proprii, şi le recomandă şi dezvoltă în ei răbdare faţă de alţii şi mai mult din spiritul Lui sfânt — blândeţe, răbdare, amabilitate frăţească — iubire. Nu vrem să dăm de înţeles prin aceasta că încercările şi greutăţile vieţii sunt întotdeauna de natura pedepselor şi corectărilor în dreptate. Înţelegem că uneori ele sunt încercări în loc de a fi pedepse — încercări pentru a se dovedi gradul credincioşiei noastre faţă de Domnul şi pentru a dezvolta în noi un grad mai mare de credinţă şi de diferite haruri ale spiritului.

… atragem atenţia asupra unor condiţii care ar trebui să preceadă iertarea. De exemplu, în pildă stăpânul nu arată înţelegere până când datornicul nu îi cere iertare: şi la fel Dumnezeu nu iartă păcatele noastre până când nu le recunoaştem şi-I cerem iertare. La fel, al doilea rob din pildă, care datora o sută de dinari (aproximativ 16 dolari) a cerut milă de la cel căruia îi datora, înainte ca acela să fie obligat să ierte; şi în alt comentariu al subiectului menţionat de Luca (17:3, 4), Domnul nostru în mod clar spune că este potrivit să aşteptăm de la cei care ne ofensează, să-şi recunoască greşeala înainte de a le arăta iertare deplină. El spune: “Dacă fratele tău păcătuieşte împotriva ta, mustră-l. Şi dacă se va pocăi iartă-l. Şi chiar dacă păcătuieşte împotriva ta de şapte ori pe zi şi de şapte ori pe zi se întoarce la tine şi zice: Mă pocăiesc, să-l ierţi””. R 2295:4-9

CEASUL AL UNSPREZECELEA

MATEI 20:1-16: “Fiindcă împărăţia cerurilor se aseamănă cu un gospodar care a ieşit dis-de-dimineaţă să-şi tocmească lucrători la vie. S-a învoit cu lucrătorii cu câte un dinar pe zi şi i-a trimis în via sa. A ieşit şi pe la ceasul al treilea şi a văzut pe alţii stând în piaţă şi nefăcând nimic. “Duceţi-vă şi voi în via mea,” le-a zis el, “şi vă voi da ce va fi cu drept.” Şi ei s-au dus. A ieşit iarăşi pe la ceasul al şaselea şi al nouălea şi a făcut la fel. Când a ieşit pe la ceasul al unsprezecelea, a găsit pe alţii stând acolo şi le-a zis: “De ce staţi aici toată ziua fără lucru?” Ei i-au răspuns: “Pentru că nu ne-a tocmit nimeni.” “Duceţi-vă şi voi în via mea”, le-a zis el, “şi veţi primi ce va fi drept”. Făcându-se seară, stăpânul viei a zis administratorului său: “Cheamă pe lucrători şi dă-le plata, începând de la cei de pe urmă, până la cei dintâi.” Cei de pe la ceasul al unsprezecelea au venit şi au primit fiecare câte un dinar. Când au venit cei dintâi, socoteau că vor primi mai mult, dar au primit şi ei tot câte un dinar de fiecare. Şi primindu-l, ei murmurau împotriva stăpânului casei, zicând: “Aceştia de pe urmă au lucrat un ceas şi la plată i-ai făcut deopotrivă cu noi, care am purtat greul şi zăduful zilei.” Dar răspunzând, el a zis unuia dintre ei: “Prietene, nu-ţi fac nici o nedreptate: nu te-ai învoit cu mine cu un dinar? Ia-ţi ce este al tău şi pleacă! Eu vreau să plătesc şi acestuia din urmă ca şi ţie. Nu pot să fac ce vreau cu ce-i al meu? Ori este ochiul tău rău, fiindcă eu sunt bun?” Tot aşa, cei din urmă vor fi cei dintâi, şi cei dintâi vor fi cei din urmă."

“… Când Isus Şi-a început misiunea, El a propovăduit, «împărăţia cerurilor s-a apropiat», şi a dat evreilor privilegiul de a intra în ea. Acel privilegiu a fost un «dinar» sau o răsplată pentru străduinţa lor credincioasă de a ţine Legea toată viaţa. Dar când a fost dată oferta Împărăţiei, unii vameşi şi păcătoşi au fost atraşi — unii care înainte neglijaseră serviciul lui Dumnezeu şi lucrarea în vie. Aceşti lucrători noi au fost primiţi de Domnul Isus şi li s-a dat ocazia să devină ucenicii Lui.

Privilegiul uceniciei a fost dinarul sau răsplata. Cărturarii şi fariseii, care fuseseră credincioşi Domnului Dumnezeu toată viaţa lor, au considerat că ei ar fi trebuit să aibă o oarecare întâietate sau prioritate faţă de vameşi şi păcătoşi; şi ei au murmurat la toate aranjamentele ca fiind incorecte, care nu le dădeau lor primele ocazii ale Împărăţiei. Dacă vameşii şi păcătoşii urmau să obţină privilegiul binecuvântat al uceniciei cu Mesia, atunci desigur, gândeau ei, lor li se va da o favoare încă şi mai mare. Ei au murmurat că Isus i-a primit pe vameşi şi pe păcătoşi şi a mâncat cu ei." R 5473:11, 12

“Lecţia generală a pildei ar părea să fie aceea că noi ar trebui să apreciem faptul că orice are Dumnezeu să ne ofere este un dar. Ar trebui să intrăm în serviciul Lui cu loialitate iubitoare faţă de principiu, faţă de dreptate. Dacă am servit mai mulţi ani, acel privilegiu al serviciului ar trebui preţuit; şi interesul nostru în cauza Domnului ar trebui să ne facă fericiţi. Dintr-un astfel punct de vedere al aprecierii privilegiului de serviciu, noi ar trebui să fim bucuroşi să vedem lucrarea Domnului continuată, bucuroşi să vedem că şi alţii intră în serviciu şi bucuroşi să-i vedem că primesc aceeaşi răsplată pe care o sperăm pentru noi. Numai cei care au un astfel de spirit larg, o astfel de apreciere a privilegiilor viei, o astfel de simpatie pentru «oricât de mare număr îi va chema Domnul Dumnezeul nostru» — numai aceia vor fi potriviţi pentru Împărăţia propriu-zisă, pregătiţi pentru a primi privilegiile speciale ale cunoştinţei şi ocaziei când Împărăţia va fi gata să fie anunţată.

După cum împărăţia tipică a fost oferită evreilor din timpul lui Isus, şi după cum cei care au fost mai noi în serviciul divin au primit aceleaşi ocazii pentru o parte în Împărăţie cu cei care au fost angajaţi de mult timp, aşa se pare că trebuie să fie şi la sfârşit sau în timpul Secerişului, la sfârşitul acestui Veac Evanghelic. Cei care au căutat toată viaţa lor să fie credincioşi Domnului şi să servească cauzei Sale ar trebui să-şi amintească faptul că ei au avut privilegiu şi binecuvântare cu atât mai mare. Dacă unii vor intra în serviciul divin mai târziu, ei trebuie să fie primiţi cu bucurie ca servitori împreună cu ei.

Într-adevăr, toţi cei care sunt servitori, conform Cuvântului Domnului, ar trebui să-L roage pe Stăpân să trimită şi alţi lucrători în vie, în loc să fie invidioşi pe alţii care ar putea veni. Şi deoarece acum vine o cunoştinţă mai mare a Adevărului prezent ca o răsplată pentru toţi cei care lucrează în via Domnului, să nu fim surprinşi dacă aceasta va fi distribuită în mod egal acelora care au venit recent şi acelora care sunt de mult timp în serviciul Stapânului.

Mai degrabă să ne bucurăm în căile Domnului. Să nu ni se supere inimile din cauza îndurării Lui faţă de aceia care au intrat în serviciu tocmai în timpul celui de-al unsprezecelea ceas. Oare nu sunt ei fraţi? Sub condiţiile Regulii de Aur n-ar trebui noi să dorim ca şi ei să aibă aceleaşi binecuvântări de care ne bucurăm noi? Orice înălţare din partea celor care sunt de mai mult timp în serviciul Domnului — orice sentiment din partea acestora că ei trebuie să aibă mai multe manifestări ale favorii Domnului acum — este evident greşită. Domnul vrea ca noi sã fim mai mult asemenea Lui. …" R 5473:14-R 5474:3

BLESTEMAREA SMOCHINULUI

MATEI 21:18-20: “Şi de dimineaţă, pe când Se întorcea în cetate a flămânzit. Şi văzând un smochim lângă drum, S-a apropiat de el; dar n-a găsit decât frunze în el şi i-a zis: “De acum încolo, în veac să nu mai dea rod din tine!” Şi îndată smochinul s-a uscat. Ucenicii, când au văzut acest lucru, s-au mirat şi au zis: “Cum de s-a uscat smochinul acesta într-o clipă?”"

“Intrarea triumfală a lui Isus în Ierusalim era un eveniment trecut. După ce a petrecut o parte din zi în Cetatea sfântă, Isus S-a întors în Betania, care era numai un cartier. În dimineaţa următoare, mergând din nou în cetate, Isus a observat un smochin pe marginea drumului, care avea multe frunze. S-a apropiat de el cautând smochine, dar n-a găsit nici una. Frunzele frumoase erau înşelătoare. Atunci Isus a pus o interdicţie, un blestem, o năpastă asupra smochinului, declarând că veşnic nu va face rod, sau până la împlinirea unei perioade. Ce a însemnat aceasta? Sigur că nu a fost o sugestie ca urmaşii lui Isus să blesteme fiecare pom neroditor sau câmp neroditor! Trebuie să fie o lecţie mai adâncă în aceasta, nu ce se vede la suprafaţă.

… smochinul a fost folosit ca tip sau ilustraţie a naţiunii evreieşti; şi că năpasta asupra copacului din cauza nerodniciei lui a corespuns exact cu năpasta pronunţată cu o zi înainte asupra naţiunii evreieşti din cauza nerodniciei ei.

În ziua precedentă Isus îi spusese naţiunii evreieşti: “Nu Mă veţi vedea până în ziua aceea”. Astfel El a declarat despre acest pom că va fi blestemat până la sfârşitul aion, sau sfârşitul Veacului. Din nou, vorbindu-le ucenicilor cu privire la sfârşitul acestui Veac, Isus a declarat: “Când îi frăgezeşte şi îi înfrunzeşte mlădiţa, ştiţi că vara este aproape” — că timpul iernii, timpul năpastei naţiunii lui Israel şi a lumii se sfârşeşte. Cu alte cuvinte, unul din semnele Noii Dispensaţii ar fi înmugurirea sau indiciile de viaţă, speranţă, promisiune printre evrei.” R 5503:4-6

PILDA CELOR DOI FII TRIMIŞI SĂ LUCREZE ÎN VIE

MATEI 21:28-32: “… Un om avea doi fii şi s-a dus la cel dintâi şi i-a zis: “Fiule, du-te astăzi şi lucrează în via mea!” “Nu vreau” i-a răspuns el. Dar mai pe urmă i-a părut rău şi s-a dus. Venind şi la celălalt, i-a spus tot aşa. Şi acesta a răspuns: “Mă duc doamne!” şi nu s-a dus. Care din amândoi a făcut voia tatălui? “Cel dintâi” au răspuns ei. Şi Isus le-a zis: “Adevărat vă spun că vameşii şi prostituatele merg înaintea voastră în împărăţia lui Dumnezeu. Fiindcă Ioan a venit la voi pe calea dreptăţii şi nu l-aţi crezut, dar vameşii şi prostituatele l-au crezut; şi măcar că aţi văzut lucrul acesta, nu v-aţi căit după aceea ca să-l credeţi”.

“Poporul evreu s-a declarat a fi poporul lui Dumnezeu, dispus să-I servească. Ei au fost trataţi, nu ca simpli robi, ci mai degrabă ca fii. Tuturor li s-a spus să meargă şi să lucreze în via lui Dumnezeu; dar ei s-au împărţit în două clase, reprezentate prin cei doi fii … . Unul din aceşti fii a reprezentat pe religioşii în aparenţă, cucernici, care au spus: da, noi Îl vom servi pe Dumnezeu. Dar ei nu au căutat în realitate serviciul divin, ci mai degrabă serviciul sectei lor şi a partidelor lor, şi propriile lor plăceri, onoare, influenţă şi preferinţe personale. Cealaltă clasă a israeliţilor, reprezentată prin celălalt fiu din pildă, n-a pretins deloc a-L servi pe Dumnezeu şi a fost etichetată ca vameşi, păcătoşi, prostituate. Cu toate acestea, când a apărut Isus, când a fost vestit mesajul lui Ioan, şi apoi învăţăturile lui Isus şi ale apostolilor, aceşti vameşi, păcătoşi, prostituate au fost gata să-L primească, în timp ce religioşii, considerând că mesajul Lui venea în conflict cu învăţăturile lor, L-au respins. Astfel una din acuzaţiile împotriva lui Isus a fost: “Pentru ce mănâncă Învăţătorul vostru cu vameşii şi cu păcătoşii?”” R 4678:4

VIA ŞI VITICULTORII RĂI

MATEI 21:33-46: “… Era un om, un gospodar, care a sădit o vie, a împrejmuit-o cu un gard, a săpat un teasc în ea şi a zidit un turn. Apoi a arendat-o unor viticultori şi a plecat în altă ţară. Când s-a apropiat timpul roadelor, a trimis pe robii săi la viticultori ca să-şi primească roadele. Dar viticultorii au pus mâna pe robii lui, şi pe unul l-au bătut, pe altul l-au omorât, iar pe altul l-au ucis cu pietre. A mai trimis alţi robi, mai mulţi decât cei dintâi şi viticultorii le-au făcut la fel. La urmă a trimis la ei pe fiul său, zicând: “Vor avea respect pentru fiul meu.” Dar viticultorii, când au văzut pe fiul, au zis între ei: “Iată moştenitorul! veniţi să-l omorâm şi să punem stăpânire pe moştenirea lui.” Şi l-au luat, l-au scos afară din vie şi l-au omorât. Acum când va veni stăpânul viei, ce va face el viticultorilor acelora? Ei I-au răspuns: “Pe ticăloşii aceia, ticălos îi va pierde şi via o va da altor viticultori, care-i vor da roadele la timpul lor.” Isus le-a zis: “N-aţi citit niciodată în Scripturi: “Piatra pe care au lepădat-o zidarii a ajuns să fie în capul unghiului; Domnul a făcut acest lucru şi este minunat în ochii noştri”? De aceea, vă spun că împărăţia lui Dumnezeu va fi luată de la voi şi va fi dată unui popor care va aduce roadele cuvenite. Cine va cădea peste piatra aceasta, va fi zdrobit; iar pe acela peste care va cădea ea, îl va spulbera.” După ce au auzit pildele Lui, preoţii cei mai de seamă şi fariseii au înţeles că Isus vorbea despre ei şi căutau să-L prindă; dar se temeau de mulţimi, pentru că ele Îl socoteau drept proroc."

“În timp ce întreaga lume zăcea în întuneric şi păcat şi sub sentinţa divină a nevredniciei de viaţă, Dumnezeu a plantat în lume o rădăcină de Promisiune, o speranţă. Această promisiune, făcută lui Avraam, a prezis că sămânţa sau urmaşii lui vor deveni în cele din urmă foarte mari şi puternici, şi vor face ca binecuvântarea lui Dumnezeu să umple Pamântul, în locul blestemului, pe care îl va îndepărta. La timpul potrivit această Promisiune a venit la naţiunea lui Israel, ca urmaşi naturali ai lui Avraam şi moştenitori ai Promisiunii. Astfel Dumnezeu a plantat o vie în lume, naţiunea evreiască, un popor special şi deosebit legat de El şi El de ei, prin Legământul Legii mijlocit prin Moise. Dumnezeu a pus o limitare în jurul acestei naţiuni şi le-a dat prevederi speciale de favoare divină, “oricum” (Romani 3:1, 2). Limitarea divină a fost promisiunea divină ca atâta timp cât Israelul va fi credincios şi loial lui Dumnezeu, va fi întru totul protejat împotriva duşmanilor.

Via avea un turn de veghere, cum se obişnuia în acele zile, pentru ca din acest turn străjerul să poată veghea împotriva jefuitorilor. Astfel Domnul S-a declarat a fi chiar El Turnul Înalt al lui Israel. El a pus străjeri, chiar pe profeţi, care au strigat tare şi au avertizat poporul din când în când în privinţa oricărei darâmări a zidului, sau separări; deoarece această protecţie putea fi darâmată numai prin neloialitate, neglijenţă, păcat din partea lui Israel. Afirmaţia că Domnul, după ce a făcut acest aranjament cu samânţa lui Avraam, a plecat într-o ţară îndepărtată, implică faptul că aranjamentul a fost intenţionat să stea o perioadă lungă.

Viticultorii iniţiali

Deşi în această pildă toată naţiunea lui Israel este reprezentată prin vie, viticultorii sau îngrijitorii viei au fost conducătorii religioşi, despre care Isus a spus: “Cărturarii şi fariseii stau pe scaunul lui Moise. Deci toate câte vă spun ei, păziţi-le şi faceţi-le.” (Matei 23:2, 3). Aceşti viticultori au devenit încrezuţi, au ajuns să aibă un simţ al proprietăţii asupra viei, au acţionat de parcă ei erau proprietarii reali şi nu numai servitorii Proprietarului. Chiar şi în vorbirea lor s-au obişnuit să se refere la masele lui Israel ca fiind laici, iar la ei ca fiind clerul. Ei s-au referit la popor ca “poporul nostru”, “poporul meu”, etc. Cu alte cuvinte, n-au glorificat pe Dumnezeu cum se cuvine şi prin urmare prin faptul că şi-au luat singuri onoarea s-au simţit mai mult decât servitori ai lui Dumnezeu, onoraţi că li s-a permis să fie viticultori în via Sa.

… În cursul timpului, Proprietarul, Iehova, Şi-a trimis servitorii, profeţii, la Israel, uneori cu un mesaj, alteori cu altul. Aceşti servitori şi mesajele lor au devenit probe în ceea ce priveşte iubirea, devotarea şi loialitatea viticultorilor, şi probe legate de dezvoltarea caracterului poporului Israel.

Dar vai! Chiar acei care ar fi trebuit să fie bucuroşi să primească pe reprezentanţii Proprietarului şi să fie bucuroşi să-şi dovedească roadele sfinţeniei printre oameni, şi-au arătat neloialitatea lor maltratând pe servitori. Ei s-au gândit că a recunoaşte pe acei servitori şi mustrările pe care le-au făcut ar însemna o recunoaştere a faptului că ei erau numai viticultori, şi în nici un sens al cuvântului proprietari ai viei sau o clasă în mod special preferată care să nu fie făcută răspunzătoare sub Legea generală care îi guvernează pe toţi. De aceea, în mândria lor şi în dorinţa de a se afişa în faţa poporului au îndemnat la maltratarea reprezentanţilor speciali ai Proprietarului, profeţii. După cum arată pilda, unii dintre aceştia au fost bătuţi, alţii ucişi, alţii omorâţi cu pietre.

“A făcut struguri sălbatici”

În final Proprietarul viei a trimis pe Fiul Său, spunând: Cu siguranţă că Îl vor respecta. De fapt, Biblia ne informează că Dumnezeu ştia că aceşti conducători ai Israelului nu-L vor respecta pe Fiul Său, ci Îl vor răstigni; şi că L-a trimis pe Fiul Său cu această preştiinţă a intenţiei lor.

Dar pilda declară chestiunea dintr-un punct de vedere diferit — ca şi cum Proprietarul ar fi spus: “Vor avea respect pentru Fiul Meu”. Desigur, conducătorii evreilor trebuiau să-L respecte pe Cel Perfect — “sfânt, nevinovat, fară pată, despărţit de păcătoşi”. Desigur că ei trebuiau să-L recunoască pe Acesta, despre care poporul a declarat: “Niciodată n-a vorbit vreun om ca Omul Acesta”. Desigur că ei trebuiau să asculte Mesajul Lui, trebuiau să se căiască de păcatele lor, trebuiau să se întoarcă prin El la armonie cu Tatăl, şi astfel să obţină iertarea şi binecuvântarea. Orice motive ar fi putut avea în privinţa gândului că Isaia, Ieremia, Habacuc, Maleahi şi ceilalţi profeţi au fost înşelători, nici unul dintre aceste argumente nu erau valabile împotriva Fiului Proprietarului, a cărui recomandare era arătată în sfinţenia Lui, în miracolele şi în faptele Lui mari, şi în cuvintele încă mai mari ale vieţii.

Totuşi, spiritul egoismului şi al mulţumirii de sine este puternic, şi adesea conduce pe cei care îl posedă la acte monstruoase care mai târziu îi îngrozesc chiar şi pe ei înşişi. Învăţaţii evrei, clerul din acel timp, au înţeles că Isus, Fiul lui Dumnezeu, reprezentantul Proprietarului viei, prin cuvintele şi faptele Lui exercita o influenţă puternică asupra poporului. Pretenţia Sa că este Fiul Proprietarului a fost sprijinită de numeroase semne pe care poporul era dispus să le recunoască. Citim că S-a dus pe un munte singur, unde poporul a vrut să-L ia cu forţa ca să-L facă împărat. Clasa clericală s-a gândit că în măsura în care cauza Lui va câştiga, puterea lor asupra poporului, influenţa lor, titlurile lor, onoarea din partea oamenilor, îşi vor pierde din importanţă.

“Iată, sânge vărsat — iată, strigăte de apăsare”

Conducătorii viei, arătaţi prin descrierea lui Isus ca fiind fariseii şi saducheii, deveniseră foarte necredincioşi în privinţa declaraţiei profeţilor că Împăratul va trimite în cele din urmă pe Mesia cu mari binecuvântări şi cu putere pentru glorificarea viei şi pentru lărgirea influenţei ei în toată lumea. Saducheii, inclusiv mulţi dintre cărturari, ca clasă erau agnostici — neîncrezători în inspiraţia promisiunilor şi a profeţiilor. Acelaşi spirit i-a afectat şi pe farisei în măsură considerabilă. Toţi erau egoişti. Isus i-a numit “iubitori de bani” şi a declarat că ei căutau în principal onoarea oamenilor mai degrabă decât acea onoare care vine numai de la Dumnezeu.

În exasperarea lor împotriva lui Isus, în înţelegerea că victoria Lui însemna înfrângerea lor şi înfrângerea tuturor instituţiilor care reprezentau înţelepciunea şi învăţăturile lor, au hotărât că El trebuia să moară. Prin aceasta ei voiau să spună că moartea Sa era necesară pentru succesul teoriilor şi planurilor lor, pentru că teoriile Lui şi învăţăturile Lui erau atât de diferite de ale lor. Nu puteau suporta gândul că marile instituţii pe care le construiseră cu atâta trudă din tradiţii omeneşti, care făceau zadarnic Cuvântul lui Dumnezeu, trebuiau să dispară toate. Lor li se părea că a-I preda lui Isus planurile lor şi El să ducă la îndeplinire planurile pe care le predica ar însemna distrugerea viei, a naţiunii. Ei nu şi-au dat seama că drumul pe care apucaseră era tocmai cel care conducea la distrugerea acelei împărăţii tipice a lui Dumnezeu, a acelei vii tipice.

Isus a dus pilda până la timpul Său şi a prezis moartea Sa violentă prin mâna acelor viticultori răi care au tratat moştenirea Domnului ca şi cum ar fi fost a lor. În concluzie deci, Isus i-a întrebat pe cei care Îl ascultau ce ar aştepta să facă Proprietarul acelei vii cu viticultorii răi când va veni să ia în stăpânire ceea ce are şi să îndrepte relele. Răspunsul a fost că va distruge pe acei viticultori răi şi va da via altor viticultori care Îi vor aduce roade potrivite la timp potrivit.

Isus n-a dat răspunsul, dar tăcerea Lui a confirmat răspunsul poporului. Şi astfel pilda a fost împlinită. Judecăţile lui Dumnezeu au venit peste poporul evreu cu rezultatul că acesta a fost complet răsturnat în anul 70 d. Cr. Vorbind despre aceasta sf. Pavel spune: “Dar la urmă i-a ajuns mânia lui Dumnezeu” (1 Tesaloniceni 2:16) ca toate lucrurile scrise despre ei în Lege şi Profeţi să se împlinească. …

Noii viticultori

Domnul a spus că cei numiţi la început au fost viticultori răi. El a stabilit alţii noi; şi anume cei 12 apostoli, sf. Pavel luând locul lui Iuda. Mai mult, El a început o vie nouă, punând în ea o Viţă adevarată, inspirată de credinţă şi loialitate faţă de Dumnezeu. Acei servitori credincioşi, deşi au adormit cu mult timp în urmă, continuă prin cuvintele lor, prin învăţăturile lor să influenţeze, să păzească, să întreţină adevărata Viţă a Domnului — Biserica, Trupul lui Cristos. Despre această viţă Domnul nostru declară: “Eu sunt adevărata viţă”, “voi mlădiţele”. Secol după secol aceste mlădiţe adevărate ale Viţei adevărate au fost semănate prin botezul în moarte cu Învăţătorul lor şi au produs roadele paşnice ale dreptăţii. Noi credem că în scurtă vreme toate aceste roade vor fi adunate şi prin “schimbarea” învierii vor fi transplantate în starea cerească.

Între timp însă acelaşi spirit care a fost manifestat de viticultorii Veacului Iudeu s-a arătat din nou. Au fost iniţiate şi alte vii. În număr, bogăţie şi influenţă, acestea întrec în grad şi în strălucire via Domnului, singura care aduce roadă preţioasă pe care El o doreşte. În Biblie se vorbeşte despre cele două vii. Despre una se spune că este “via plantată de dreapta Tatălui”. Cealaltă este numită “via pamântului”. Rodul uneia este dovedit prin asemănarea caracterului lui Cristos, credincioşie până la moarte. Rodul celeilalte este demonstrat prin laudăroşenie, mândrie, spectacol — o formă de evlavie fără puterea ei. R 5504:11-R 5505:9

Piatra unghiulară principală

Scripturile ne dau gândul că Biserica lui Cristos este reprezentată printr-o piramidă, care are cinci pietre unghiulare, cea principală fiind piatra din vârf — o piramidă perfectă în ea însăşi, ale cărei linii controlează întreaga structură. Isus, respins de evrei, răstignit, este Piatra Unghiulară Principală a acestui mare Templu al lui Dumnezeu care este Biserica. Deja El este glorificat. În timpul acestui veac urmaşii Lui, formaţi în armonie cu asemănarea caracterului Său, sunt pregătiţi să fie uniţi cu El în glorie.

Astfel, după cum a declarat Domnul nostru, Împărăţia lui Dumnezeu a fost luată de la Israel — samânţa naturală a lui Avraam, ca să fie dată Israelului spiritual. Astfel Dumnezeu dezvoltă şi crează noua naţiune, o naţiune sfântă, un popor deosebit, separat şi deosebit de toţi ceilalţi, adunat dintre evrei şi neamuri, robi şi liberi, din fiecare naţiune şi denominaţie.

Isus Cristos, Piatra din vârf, este într-adevăr “o piatră de poticnire” pentru mulţi. Poticnindu-se de El, ei se vatămă; dar dacă El ar cădea peste ei, în sensul de a-i condamna, aceasta ar însemna distrugerea lor totală; îndepărtarea lor în Moartea a Doua.

Marii preoţi şi fariseii au auzit pildele Învăţătorului şi au înţeles că vorbea despre ei ca fiind viticultorii răi. Ei au căutat să-L prindă şi să-L distrugă imediat; dar s-au temut de mulţime, care, deşi nu-L recunoştea ca Fiul lui Dumnezeu, Îl considera un mare Profet sau Învăţător.” R 5505:11-14

HAINA DE NUNTĂ

MATEI 22:2-14: “Împărăţia cerurilor se aseamănă cu un împărat care a făcut nuntă fiului său. A trimis pe robii săi să cheme pe cei invitaţi la nuntă, dar ei n-au vrut să vină. A trimis iarăşi alţi robi şi le-a zis: “Spuneţi celor invitaţi: “Iată am pregătit ospăţul meu; juncile şi vitele mele cele îngrăşate au fost tăiate; toate sunt gata. Veniţi la nuntă!”. Dar ei, fără să le pese, au plecat: unul la holda lui şi altul la negustoria lui. Ceilalţi au pus mâna pe robi, şi-au bătut joc de ei şi i-au omorât. Când a auzit, împăratul s-a mâniat: a trimis oştile sale, a nimicit pe ucigaşii aceia şi le-a ars cetatea. Atunci a zis robilor săi: “Nunta este gata, dar cei invitaţi n-au fost vrednici. Duceţi-vă, deci, la răspântiile drumurilor şi invitaţi la nuntă pe toţi aceia pe care îi veţi găsi!” Şi robii aceia au ieşit la răspântii, au strâns pe toţi pe care i-au găsit, şi buni, şi răi, şi sala ospăţului de nuntă s-a umplut de oaspeţi. Împăratul a intrat să-şi vadă oaspeţii şi iată acolo un om care nu era îmbrăcat cu haină de nuntă. “Prietene”, i-a zis el, “cum ai intrat aici fără să ai haină de nuntă?” Omul acela a amuţit. Atunci împăratul a zis slujitorilor săi: “Legaţi-i mâinile şi picioarele şi luaţi-l şi aruncaţi-l în întunericul de afară! Acolo va fi plânsul şi scâşnirea dinţilor. Căci mulţi sunt chemaţi, dar puţini sunt aleşi”."

“Însuşi Iehova este Împăratul care a făcut o nuntă pentru fiul Său — aranjând înainte de întemeierea lumii să fie anumiţi comoştenitori cu Cristos în Împărăţia Sa. Desigur că această căsătorie nu putea să aibă loc până când Fiul Împăratului a venit în lume şi a deschis calea pentru urmaşii Săi şi pentru Împărăţia al cărei Împărat va fi El.

La timpul potrivit Dumnezeu a trimis pe servitorii Săi să cheme pe cei care au fost invitaţi la nuntă; dar ei au refuzat să vină. Ioan Botezătorul şi ucenicii lui au făcut această lucrare de a aduce în atenţia poporului evreu faptul că Fiul Împăratului era în mijlocul lor. El a spus: “În mijlocul vostru stă Unul pe care voi nu-L cunoaşteţi” (Ioan 1:26). Şi a mai spus: “Cine are mireasă este mire; dar prietenul mirelui, care stă şi-l ascultă, se bucură foarte mult de glasul mirelui: şi această bucurie, care este a mea, s-a împlinit” (Ioan 3:29). Ioan s-a bucurat să audă vocea Mirelui. Profetic, el a prezis că această chemare a clasei Miresei sosise, deşi el nu putea fi un membru al ei.

Mesajul n-a fost luat în serios

Au fost trimişi şi alţi servitori. Isus i-a trimis pe ucenicii Săi la evrei, spunând: “Spuneţi celor invitaţi: “Iată, am pregătit ospăţul meu; juncile şi vitele mele cele îngrăşate au fost tăiate; toate sunt gata. Veniţi la nuntă!”“

Dar a fost primit Mesajul lui Isus şi al ucenicilor Lui? Nu! Poporul, sub îndrumarea cărturarilor şi a fariseilor, teologii din acel timp, n-au luat în serios Mesajul şi fiecare a plecat la ale lui — unul la gospodăria lui, altul la marfa lui, spunând: Nu credem acest Mesaj în privinţa Împărăţiei. Unii au făcut chiar mai rău de atât. I-au tratat pe aceşti servitori în mod ruşinos, cu răutate, şi i-au ucis. Nu numai Isus a fost ucis de către cei necredincioşi care fuseseră invitaţi la ospăţ, dar şi ucenicii Lui credincioşi au fost trataţi cu răutate şi ucişi.” R 5510:10-13

“Între timp Dumnezeu le-a spus servitorilor Săi, apostolii, şi altora prin ei: Nunta este pregatită, dar naţiunea evreiască, care a fost invitată în mod special, n-a fost găsită vrednică de acea onoare. Mergeţi prin urmare la drumuri şi pe câţi îi veţi găsi invitaţi-i la ospăţul nunţii. Aşa că acei servitori au mers la drumuri şi i-au adunat pe toţi cei pe care i-au găsit şi i-au dus înăuntru. Astfel nunta a fost asigurată cu oaspeţi.

Drumurile reprezintă un loc public, lumea largă. Ambasadorii Domnului nu mai trebuiau să se limiteze la evrei, ci trebuiau să facă cunoscut fiecărui popor, neam si limbă, faptul că Dumnezeu cheamă acum din lume o ceată mică, iubitori ai dreptăţii, să fie urmaşii Mielului şi în cele din urmă să devină comoştenitori cu Răscumpărătorul în Împărăţia Sa … .

Nu toţi aceştia erau evlavioşi şi buni; unii, dimpotrivă, erau răi. Apostolii explică aceasta, spunând că Dumnezeu n-a ales mulţi mari, nici mulţi bogaţi, nici mulţi nobili, ci mai ales pe cei săraci, lucrurile de neam de jos ale acestei lumi. Apostolii vorbesc … despre clasa pe care Dumnezeu o alege din lume. Nu are importanţă cât de jos sunt, cât de degradaţi, cât de josnici sunt prin natură — toţi cei care doresc să primească harul lui Dumnezeu pot fi făcuţi potriviţi pentru nuntă prin acoperirea cu haina de nuntă, Dreptatea lui Cristos.

De fapt, oricât de nobili sau de vrednici ar fi mulţi în mod natural, ei totuşi nu sunt pregãtiţi pentru prezenţa Împăratului. Toţi care participă la această nuntă trebuie să aibă pe ei haina de nuntă — trebuie să fie acoperiţi cu meritul Dreptăţii lui Cristos. Nunta este astfel asigurată cu oaspeţi — toţi câţi a intenţionat Împăratul — fiecare loc să fie ocupat. În acest mod şi în altele Domnul arată că numărul Aleşilor este clar stabilit; şi că de îndată ce numărul special va fi găsit, chemarea va înceta.

Inspectarea oaspeţilor

La evrei era obiceiul, aranjat fără îndoială de providenţa divină, ca la fiecare ospăţ de nuntă toţi oaspeţii să îmbrace peste hainele lor o haină albă de nuntă. În acest mod toţi participanţii la nuntă erau la nivel egal în ceea ce priveşte demnitatea, pentru că ei erau oaspeţii gazdei. Astfel toţi cei care vin la marele Ospăţ al lui Dumnezeu pregătit prin Cristos trebuie să vină, nu printr-o vrednicie a cărnii lor, ci recunoscând că meritul lor nu este suficient pentru a fi acceptabili lui Dumnezeu, şi trebuie să accepte meritul lui Cristos care îi face vrednici de onoarea la care aspiră când răspund la această invitaţie.

Fiecărui oaspete care intra în casă îi era dată haina şi trebuia să o îmbrace imediat. Ca cineva să apară fară acea haină de nuntă era un semn al lipsei de respect faţă de gazda care i-o dăduse. Într-adevăr, ca cineva să apară la nuntă fară haină înseamna că a lepădat-o; căci nimeni n-a fost admis fără haină … .

Cuvintele “împăratul a intrat”, înseamnă o inspecţie chiar înainte de ospăţ … .” R 5510:15-R 5511:5

“… Aceştia par să piardă din vedere atât nevrednicia lor personală, cât şi perfecţiunea nepătată a Domnului; şi în loc să-şi dea seama că în cel mai bun caz sunt “robi netrebnici”, ei par să vadă, în micile lor lepădări de sine pentru cauza adevărului ceva minunat — echivalentul a ceea ce a făcut Domnul nostru Isus — şi simt că ei, la fel ca El sunt indispensabili pentru executarea marelui plan al veacurilor pe care îl descoperă Scripturile." C 200:2

“Aceştia sunt reprezentaţi în pildă prin cel “legat”, împiedicat de a mai face progres spre ospăţ, sau chiar spre o apreciere în continuare a binecuvântărilor şi a bucuriilor acestuia; şi aceştia vor fi în cele din urmă scoşi cu totul afară din lumină în “întunericul de afară” al lumii, să aibă parte de suferinţa şi de supărările din marele timp de necaz. …

… Ei pretind cu îndrăzneală că n-au nevoie de un Răscumpărător; şi cu sofisme şi aplicări greşite ale Scripturii, se conving pe ei şi-i conving şi pe alţii că au intrat în staul pe altă cale, fără să fie răscumpăraţi — prin propria lor dreptate pe care apostolul o numeşte “zdrenţe murdare”; şi unii pretind că nu au nevoie de Avocat sau de Răscumpărare, ci că au fost aleşi de către Dumnezeu fără putinţă de schimbare la glorie cerească." C 201:1, 2

“… Pe aceia care şi-au lepădat haina El îi întreabă: “Prietene îtovarăşeş cum ai intrat aici, fără să ai haină de nuntă?” — o atenţionare blândă, dar foarte plină de forţă că purtarea hainei a fost însăşi condiţia admiterii în favorurile de care s-au bucurat şi că i se dăduse una fără plată. … Tocmai ca în pildă, acum, când cei care au respins haina sunt întrebaţi ei “amuţesc”. Nu pot nega că au fost admişi pe când purtau haina; şi nu le place să recunoască." C 202:2

“… “Întunericul de afară” este întunericul care înfăşoară pe cei înţelepţi în felul lumii, întunericul raţionamentelor umane neîndrumate de Cuvântul lui Dumnezeu şi neconformate după planul Său revelat de răscumpărare şi restabilire. Legarea sau restrângerea face un exemplu din aceştia în faţa mulţimii consacraţilor şi-i ajută pe toţi cei care sunt cu adevărat loiali să vadă cât se poate de clar necesitatea şi valoarea hainei în ochii Împăratului. Servitorii care sunt îndrumaţi să facă legarea sunt cei care au adevărul asupra acestui subiect şi care pot lega influenţa unora ca aceştia cu mărturii scripturale despre valoarea şi necesitatea sângelui preţios şi a hainei dreptăţii. În lupta împotriva acestor argumente ale Scripturii, cei fără haină sunt forţaţi, prin propriile lor argumente şi eforturi de a se îndreptăţi, să iasă din lumină în “întunericul de afară”. …

Dar să nu trecem cu vederea că aceia din pildă care sunt “legaţi” şi “aruncaţi în întunericul de afară” trebuie mai întâi să fi fost în lumina adevărului secerişului; şi de aceea răspunderea şi pedeapsa lor sunt mai mari decât răspunderea şi pedeapsa celor care niciodată nu s-au bucurat de asemenea favoruri. …" C 203:1, 2

“… în timp ce mai multe dintre fecioarele înţelepte află încă despre prezenţa Mirelui şi intră bucuroase la ospăţ, unele dintre acelea care sunt deja înăuntru se dovedesc nevrednice să stea înăuntru, şi au fost şi sunt legate de mâini şi de picioare, iar aprecierea şi înţelegerea adevărului prezent — a prezenţei Domnului şi a lucrării actuale şi viitoare — încep să devină tot mai neclare, în timp ce, purtate de raţionamente false pe premise false, ele gravitează treptat sau rapid, potrivit temperamentului, spre opiniile lumeşti …" C 204:2

SMOCHINUL ÎNFRUNZEŞTE

MATEI 24:32, 33: “De la smochin învăţaţi pilda lui: când îi frăgezeşte şi îi înfrunzeşte mlădiţa, ştiţi că vara este aproape. Tot aşa şi voi, când veţi vedea toate aceste lucruri, să ştiţi că El este aproape, la uşi."

“Înmugurirea smochinului poate să fi fost o remarcă întâmplătoare, dar noi înclinăm să credem că n-a fost. Împrejurarea specială relatată, în care Domnul nostru a blestemat un smochin care nu avea roade şi care s-a uscat imediat (Matei 21:19, 20), ne face să credem că se poate înţelege că smochinul din această profeţie seminifică naţiunea iudee. Dacă este aşa, acest semn se împlineşte vizibil; pentru că, nu numai că mii de israeliţi se întorc în Palestina, ci, aşa cum ştim cu toţii, mişcarea sionistă a luat acum aşa proporţii încât să justifice convenţiile reprezentanţilor din toate părţile lumii de a se întâlni an de an pentru a pune într-o formă practică propunerea de reorganizare a unui stat evreu în Palestina. Aceşti muguri vor prospera, dar nu vor face roade perfecte înainte de octombrie 1914 — sfârşitul deplin al “timpurilor neamurilor””. D 604:1 (Prima ediţie a acestui volum a fost publicată în 1897; nota traducătorului)

ROBUL RĂU

MATEI 24:48-51: “Dar dacă acel rob zice în inima lui: “Stăpânul meu întârzâie să vină” şi va începe să bată pe cei care sunt robi împreună cu el şi să mănânce şi să bea cu beţivii, stăpânul robului aceluia va veni în ziua în care el nu se aşteaptă şi în ceasul pe care nu-l ştie, îl va tăia în două şi îi va da partea împreună cu făţarnicii: acolo va fi plânsul şi scrâşnirea dinţilor".

“… dacă inima robului nu este dreaptă, el va zice: Stăpânul meu întârzie (n-a sosit), şi va începe să bată (să se opună şi să contrazică) pe tovarăşii săi (pe cei care se deosebesc de el, pe cei care, prin urmare, spun contrariul — Domnul meu nu întârzie, ci a venit, este prezent). Un asemenea rob se poate pune să mănânce şi să bea cu beţivii (să se îmbete cu spiritul lumii), dar Stăpânul acelui rob va veni (greceşte heko — va fi sosit) într-o zi în care nu se aşteaptă şi într-un ceas pe care nu-l ştie şi-l va tăia (de la privilegiul de a fi unul din robii care să dea casei hrană la timp potrivit), şi-i va da partea împreună cu făţarnicii. (Chiar dacă nu va fi un făţarnic, ci un rob adevărat, el trebuie, fiindcă a fost necredincios şi supraîncărcat, să-şi aibă partea cu făţarnicii în dezorientarea şi strâmtorarea care vine asupra Babilonului.) “Acolo va fi plânsul si scrâşnirea dinţilor.”

Cele menţionate mai sus, examinate cu grijă, ne învaţă clar că la sfârşitul acestui veac va fi o clasă care va nega că Domnul este prezent (nu va nega că El va veni odată, ci că a venit), şi care va lovi sau se va opune cu asprime acelor tovaraşi care trebuie, prin urmare, să înveţe contrariul — că Domnul a venit. Care este robul credincios, adevărat, şi care este cel în eroare, este clar declarat de către Domnul nostru. Cel credincios pe care îl găseşte dând “hrana” de sezon, va fi înălţat şi i se va da administrare mai deplină peste depozitul adevărului, cu abilitate crescută de a-l prezenta casei, pe când cel necredincios va fi treptat separat şi atras într-o tot mai mare armonie cu cei pretinşi sau făţarnici. Şi să observăm faptul că cel necredincios este tăiat sau separat la timpul pe care nu-l ştie — în timpul secerişului — în timp ce Domnul lui este într-adevăr prezent neştiut de el, cautându-Şi şi adunându-Şi mărgăritarele. Matei 13:30; Psalmul 50:5; Maleahi 3:17; Matei 24:31.

Specificăm aici numai pentru a arăta că în răspunsul la întrebarea ucenicilor despre semnele şi dovezile prezenţei Sale a doua, Domnul nostru a arătat că nici lumea, nici robii necredincioşi nu vor fi conştienţi de ea, până când focul intens al necazului va fi cel puţin început. Iar cei credincioşi, evident, Îl vor vedea prezent numai prin ochiul credinţei — prin Scripturile scrise mai înainte pentru învăţătura lor, ca să fie întelese când sunt cuvenite. Adevărurile prezente asupra fiecărui subiect sunt părţi din “averile Sale” şi din comorile noi şi vechi pe care Domnul nostru le-a păstrat pentru noi şi pe care ni le dă acum cu generozitate. Matei 24:45-47.

În timp ce astfel, prin indiciile prezise, Domnul a făcut o amplă pregătire pentru ca Biserica să fie în stare să-I recunoască prezenţa când aceasta va fi cuvenită, deşi ei nu trebuiau să-L vadă cu ochii naturali, El de asemenea ne-a prevenit împotriva înşelărilor care se vor ridica — înşelări care vor părea atât de plauzibile încât să amăgească, dacă ar fi cu putinţă, chiar şi pe cei aleşi. Dar acest lucru nu este cu putinţă, deoarece toţi cei aleşi dau atenţie serioasă prevenirii şi se familiarizează sârguincios cu indiciile prezise ale prezenţei Sale, şi veghează la împlinirea lor. Cei care sunt altfel înclinaţi nu sunt din clasa celor aleşi.” B 163:4-B 165:1

ZECE FECIOARE

MATEI 25:1-13: “Atunci împărăţia cerurilor se va asemăna cu zece fecioare care şi-au luat candelele şi au ieşit în întâmpinarea mirelui. Cinci din ele erau înţelepte şi cinci nechibzuite. Cele nechibzuite, când şi-au luat candelele, n-au luat cu ele şi untdelemn; dar cele înţelepte, împreună cu candelele au luat cu ele şi untdelemn în vase. Fiindcă mirele întârzia, au aţipit toate şi au adormit. Dar la miezul nopţii, s-a auzit o strigare: “Iată, mirele, ieşiţi-i în întâmpinare!” Atunci toate fecioarele acelea s-au sculat şi şi-au pregătit candelele. Cele nechibzuite au zis celor înţelepte: “Daţi-ne din untdelemnul vostru, căci ni se sting candelele”. Dar cele înţelepte le-au răspuns: “Nu, ca nu cumva să nu ne ajungă nici nouă, nici vouă; ci mai bine duceţi-vă la cei care vând şi cumpăraţi-vă.” Pe când se duceau ele să cumpere, a venit mirele; cele ce erau gata au intrat cu el la nuntă şi s-a închis uşa. Mai pe urmă, au venit şi celelalte fecioare şi au zis: “Doamne, Doamne deschide-ne!” Dar el, drept răspuns le-a zis: “Adevărat vă spun că nu vă cunosc!” Vegheaţi, deci, căci nu ştiţi ziua, nici ceasul în care va veni Fiul Omului."

“Pilda învaţă despre o mişcare printre moştenitorii Împărăţiei, în aşteptarea întâlnirii Mirelui — o mişcare în care se vor manifesta două clase, numite aici “înţelepte” şi “nechibzuite”. Cuvântul “fecioară” înseamnă curat; aşa că cele prezentate în pildă, atât cele înţelepte cât şi cele nechibzuite reprezintă “oameni sfinţi”. De fapt nici un iubitor al Mirelui care doreşte să-L întâlnească nu poate fi iubitor al păcatului, chiar dacă mulţi dintre ei sunt «nechibzuiţi”.

Mişcarea indicată de Domnul nostru în această pildă corespunde exact cu cea începută prin “Mişcarea lui Miller” … .

Se arată că toate fecioarele din pildă aveau candelele curăţate şi acestea le dădeau lumină. Aceste candele reprezintă Scripturile (“Cuvântul Tău este o candelă pentru picioarele mele”); şi o asemenea curăţire generală a candelelor — cercetare a Scripturilor — de către toate clasele de creştini, probabil că n-a avut loc niciodată înainte. Untdelemnul reprezintă spiritul adevărului. Era deci evident în candelele tuturor, dar nu toţi aveau spiritul adevărului în ei înşişi, în “vase”.

Dezamăgirea din 1844 este consemnată pe scurt în pildă prin afirmţia că “Mirele întârzia” — adică celor care aşteptau li s-a părut că întârzie. Şi confuzia şi întunericul prin care au trecut toţi, şi multele vederi false şi iluzorii în care au intrat unii dintre cei care au fost dezamăgiţi atunci, sunt arătate în pildă prin declaraţia: “Fiindcă mirele întârzia, au aţipit toate şi au adormit”. Da, şi în întunericul şi somnul lor multe dintre ele au visat lucruri ciudate, neraţionale.

Dar pilda arată o a doua mişcare, similară şi totuşi diferită, printre aceleaşi fecioare. Este vorba despre aceeaşi clasă generală, dar nu în mod necesar aceiaşi indivizi. După cum prima mişcare a fost rezultatul luminii asupra profeţiei cu privire la timpul venirii a doua a lui Mesia ca Mire al Bisericii, tot aşa a fost şi a doua mişcare. Dar sunt câteva diferenţe. În prima, candelele tuturor fecioarelor au ars la fel, şi ceata care aştepta pe Mire a fost amestecată; pe când în a doua mişcare, deşi toate se vor trezi, numai acelea vor fi conduse afară care au spiritul adevărului în inimi, precum şi o cunoştinţă a Bibliei — o candelă curăţată. Pentru prima mişcare a fost prezisă dezamăgirea şi aşteptarea celor 1335 de zile a fost necesară; dar a doua n-a fost o dezamăgire şi n-a mai fost necesară o aşteptare; pentru că împlinirea a venit exact la încheierea celor 1335 de zile profetice — în octombrie 1874. Faptul prezenţei Domnului nostru, aşa cum este învăţat de profeţiile de mai înainte, a început să fie recunoscut chiar după încheierea celor 1335 de ani, perioada “aşteptării”. Când a ieşit strigătul (care sună încă) “Iată Mirele!” — nu iată vine*, Mirele, ci iată, El a venit şi noi trăim acum “în prezenţa îparousiaş Fiului Omului”, a fost foarte devreme în dimineaţa veacului nou, dar în ceea ce priveşte somnul adânc al fecioarelor, a fost ceasul de la “miezul nopţii”. Şi aşa este caracterul mişcării actuale, de la acea dată: o vestire a prezenţei Domnului şi a lucrării Împărăţiei acum în progres … în timp ce împărăţiile şi sistemele oamenilor se fărâmiţează spre deplina lor distrugere.

Pilda ne avertizează că deşi întreaga clasă a fecioarelor îşi curăţă candelele, nu toate pot vedea. Numai cele care au untdelemn în vasele lor (în ele însele — cei pe deplin consacraţi) pot obţine lumină din candelele lor şi pot aprecia faptele. Ceilalţi (toţi cei curaţi, fecioarele) vor obţine untdelemnul şi lumina cândva şi vor fi binecuvântaţi de ea; dar numai cei umpluţi cu untdelemn, spiritul adevărului, vor avea lumina la timp şi vor obţine marea binecuvântare. Numai aceştia întră cu Mirele la nuntă. Untdelemnul sau spiritul consacrării şi lumina care-l însoţeşte nu pot fi transmise de la o fecioară la alta. Fiecare pentru sine trebuie să fie umplut de spirit; fiecare trebuie să obţină propria lui rezervă din acest untdelemn (Adevărul şi spiritul lui de consacrare şi sfinţenie); şi costul este considerabil în direcţia lepădării de sine, a denaturării şi încercării de foc. Experienţa din marele timp de necaz va fi piaţa în care fecioarele nechibzuite îşi vor cumpăra untdelemnul lor. Dar atunci va fi prea târziu pentru a intra la nuntă, ca membre ale Miresei, soţia Mielului. Scripturile indică însă că, în calitate de vase pentru “mai puţină cinste”, aceştia care se căiesc de nechibzuinţa lor, nu vor fi nimiciţi, ci fiind pregătiţi astfel pentru folosul Stăpânului, Îl vor sluji totuşi în templul Său." C 91:2-C 93:1

TALANŢII

MATEI 25:14-30: “Căci este ca un om care, înainte de a pleca într-o altă ţară, a chemat pe robii săi şi le-a încredinţat avuţia sa. Unuia i-a dat cinci talanţi, altuia doi şi altuia unul: fiecăruia după puterea lui; şi a pleacat îndată din ţară. Cel care primise cei cinci talanţi s-a dus, i-a pus în negoţ şi a câştigat alţi cinci talanţi. Tot aşa, cel care primise cei doi talanţi a câştigat alţi doi. Dar cel care primise un talant s-a dus şi a săpat în pământ şi a ascuns acolo banii stăpânului său. După mult timp, stăpânul robilor acelora s-a întors şi a făcut socoteala cu ei. Cel care primise cei cinci talanţi a venit şi a adus alţi cinci talanţi, zicând: “Doamne, mi-ai încredinţat cinci talanţi; iată am câştigat cu ei alţi cinci talanţi.” Stăpânul său i-a zis: “Bine, rob bun şi credincios; ai fost credincios peste puţine lucruri, te voi pune peste multe lucruri; intră în bucuria stăpânului tău!” Cel care primise cei doi talanţi a venit şi el şi a zis: “Doamne mi-ai încredinţat doi talanţi; iată am câştigat cu ei alţi doi talanţi.” Stăpânul său i-a zis: “Bine, rob bun şi credincios; ai fost credincios peste puţine lucruri, te voi pune peste multe lucruri; intră în bucuria stăpânului tău!” Cel care primise un talant, venind la el i-a zis: “Doamne, am ştiut că eşti un om aspru, care seceri de unde n-ai semănat şi strângi de unde n-ai vânturat; mi-a fost teamă şi m-am dus şi ţi-am ascuns talantul în pământ; iată-ţi ce este al tău.” Şi răspunzând, stăpânul său i-a zis: “Rob rău şi leneş! Ai ştiut că secer de unde n-am semănat şi că strâng de unde n-am vânturat; deci ar fi trebuit să-mi fi dat banii celor ce schimbă banii şi, la venirea mea, eu mi-aş fi luat înapoi cu dobândă ce este al meu. Luaţi-i deci talantul şi daţi-l celui ce are zece talanţi! Pentru că celui ce are i se va da şi va avea din belşug, dar de la cel ce n-are se va lua şi ce are. Iar pe robul acela nefolositor aruncaţi-l în întunericul de afară! Acolo va fi plânsul şi scrâşnirea dinţilor."

“Pilda minelor a fost spusă în drum spre Ierusalim, pilda talanţilor cam cinci zile mai târziu, marţi înainte de răstignirea Domnului nostru, dacă relatarea lui Matei este în ordine succesivă. Cele două pilde sunt diferite, deşi sunt la fel în multe privinţe. Fiecărui rob i-a fost dată o mină de către omul de neam mare … Pilda talanţilor … este diferită prin aceea că unul a primit cinci talanţi, altul doi, altul unu — corespunzător condiţiilor diferite ale poporului Domnului, din punct de vedere mintal, moral, fizic, social, etc. …” R 3869:7

“… talanţii … fără îndoială reprezintă ocaziile şi privilegiile acelor servitori consacraţi ai Domnului, care de-a lungul Veacului Evanghelic sunt acceptaţi ca urmaşi ai lui Isus şi lucrători în vie. Trebuie să se observe că în nici un fel pilda nu se referă la lume, ci numai la biserică. Deşi lumea are unele talente, privilegii, posibilităţi, acestea nu sunt la dispoziţia tuturor pentru că lumea prin înţelepciunea ei nu-L cunoaşte pe Dumnezeu, este oarbă faţă de oferta Sa binevoitoare, că ei pot deveni servitorii Lui, colaboratori împreună cu Fiul Său. …

Lecţii deosebit de valoroase s-au învăţat prin această pildă şi una dintre acestea este în legătură cu caracterul judecăţii bisericii. Este recunoscut că cei care au devenit robi ai Domnului prin angajament sunt posesori ai diferiţilor talanţi, puteri, privilegii şi ocazii favorabile, unele mai multe şi altele mai puţine şi este recunoscut că acestea le-au fost încredinţate lor ca fiind ale Domnului, şi ei au fost făcuţi administratorii Domnului după ce L-au recunoscut şi acceptat pe El ca învăţătorul lor şi s-au consacrat în serviciul Său. …” R 3870:1, 2

“Putem privi aceşti talanţi şi folsirea lor din două puncte de vedere diferite şi amândouă vor fi adevărate: (1) Talanţii noştri naturali pot fi consideraţi mai întâi, ca reprezentând sănătate, influenţă, putere intelectuală, educaţie şi vorbire publică. Persoana care a avut din toate acestea putem considera a fi într-adevăr foarte bogat înzestrată, o persoană cu cinci talanţi; foarte puţini sunt în această clasă. Ei au şanse mari şi proporţional responsabilităţi mari. Cu zelul propriu în folosirea acestor talanţi, asemenea indivizi ar putea fi o putere pentru bine în corpul lui Cristos, biserica. Omul cu doi talanţi, poate să aibă putere intelectuală şi darul vorbirii publice, dar să fie fără educaţie, sănătate, influenţă şi corespunzător abilitatea sa ar fi mai mică. Sau el ar putea să aibă sănătate şi influenţă şi să-i lipsească alte calităţi, sau să aibă putere mentală şi educaţia şi să-i lipsească talentul vorbirii publice, influenţa şi sănătatea. Omul cu un talant poate avea sănătate sau educaţie sau influenţă, dar lipsindu-i celelalte calităţi ar putea fi mai mult sau mai puţin în dezavantaj. … Privit din acest punct de vedere, întrebuinţarea talanţilor noştri în serviciul Domnului ar trebui să crească zilnic şi fiecare din servitorii Săi să fie capabili să-I dea mai multă onoare Lui şi să servească cauza Sa mai bine în toate sensurile cuvântului, în fiecare zi, în fiecare an.

(2) Aceşti talanţi pot fi priviţi din punctul de vedere al calităţilor spirituale, blândeţea, amabilitatea, răbdarea, bunăvoinţa frăţească, iubirea. Toţi din poporul Domnului nu reuşesc în aceste daruri ale spiritului datorită căderii moştenite; pentru că suntem născuţi în păcat şi modelaţi în fărădelege; pentru că egoismul de toate felurile: aroganţa, violenţa, răutatea, nerăbdarea au distrus în mare măsură calităţile corespunzătoare acestora, care sunt asemănarea lui Dumnezeu. Deci unii care din punct de vedere natural sunt slabi şi foarte egoişti, în care diferitele roade ale Spiritului sunt pipernicite, pot fi consideraţi că ar avea numai un talant al puterii spirituale şi asemănare cu Dumnezeu; alţii având mai mult ar corespunde omului cu doi talanţi, şi alţii având această calitate mai mult ar fi cei cu cinci talanţi. Din acest puct de vedere al talanţilor, motivul fiecărui servitor al Domnului ar trebui să fie dezvoltarea acestor roade şi daruri ale spiritului în inima şi viaţa sa şi astfel câştigând victorii asupra egoismului şi păcatului să fie din ce în ce mai mult o copie a Fiului iubit al lui Dumnezeu şi din ce în ce mai mult pregătit pentru cooperare cu Regele în împărăţie, pentru binecuvântarea şi educarea lumii.

(3) Domnul aşa a aranjat lucrurile încât talanţii noştri, priviţi din cele două puncte de vedere prezentate anterior, se combină în mare parte. Persoanele posedând numărul cel mai mare de talanţi, capacităţi, ocazii ar fi persoana cea mai calificată să-şi conducă spiritul său şi să-şi aducă fiecare putere în supunere la voinţa lui Dumnezeu şi să cultive la cel mai înalt grad roadele şi darurile Spiritului. Domnul ne va măsura, fără îndoială, după amândouă aceste puncte de vedere, dar putem fi siguri că în cele din urmă, cel mai important dintre toate darurile şi binecuvântarile şi talanţii în ochii Domnului este iubirea — “cea mai mare dintre ele este dragostea”. Numai în măsura în care iubirea de Dumnezeu şi de semenii noştri va fi condus folosirea talanţilor noştri, oricare ar putea fi ei, vom fi cel puţin acceptabili în ochii Domnului.” R 3870:7-9

“În această pildă Domnul nostru i-a învăţat clar pe ucenici să nu aştepte sfârşitul Veacului Evanghelic foarte curând, pentru că declaraţia este: “După mult timp, stăpânul robilor acelora s-a întors şi a făcut socoteala cu ei.” …” R 3870:10

Credincioşia răsplătită dublu

Pilda îl arată pe Stăpân începând cu cel mai influent şi răsplătind credincioşia (1) cu o parte în favoarea Sa, “bucuriile Domnului” şi (2) cu o conducere sau stăpânire a unor binecuvântări şi ocazii şi talanţi mai mari. Această afirmaţie redă în linii mari ceea ce este în altă parte prezentat mai pe larg, adică, faptul că binecuvântarea principală asupra bisericii va fi manifestarea faţă de ei a favorii şi iubirii divine, reprezentate prin slavă, cinste şi nemurire, cu care vor fi îmbrăcaţi când vor fi primiţi în prezenţa divină, ca participanţi la întâia înviere. Dacă aceasta ar fi toată binecuvântarea, cât de bogată ar fi! Cât de minunat este gândul că pentru credincioşia în timpul scurt de câţiva ani într-un serviciu aşa de convenabil — serviciul Celui care ne-a iubit şi ne-a cumpărat cu sângele Său preţios — să fim consideraţi demni de aşa mare demnitate, onoare şi binecuvântare, veşnic! A doua binecuvântare sau cea suplimentară este cinstea împărăţiei, stăpânirea, privilegiul şi ocazia de a fi participanţi cu Domnul nostru Isus în lucrarea glorioasă de ridicare a lumii din starea actuală de păcat şi moarte. Cât de puternică este declaraţia “credincios peste puţine lucruri, te voi pune peste multe lucruri”. Cât de abundent răsplăteşte Domnul toate eforturile noastre mici în serviciul adevărului şi dreptăţii — în serviciul Său — oricare ar fi talanţii noştri, puţini sau mulţi.

Talantul ascuns în pământ

Omul din pildă cu un talant este reprezentat ca fiind absolut cinstit; el nu a risipit talantul, nu l-a folosit în slujirea cărnii, în ducerea unei vieţi dezordonate în vreun fel. El l-a păstrat în siguranţă şi a avut impresia că Domnul îl va lăuda şi-i va spune: Deşi nu mi-ai adus nici un câştig, apreciez faptul că ai avut mare grijă de talantul încredinţat, l-ai ascuns şi l-ai păstrat în siguranţă, şi acum poţi să mi-l înapoiezi. Dar nu a fost aşa. Stăpânul a fost supărat şi i-a spus: “rob rău şi leneş”. Semnificaţia acestui reproş este faptul că aceşti robi au reprezentat numai pe cei consacraţi şi nu lumea — în faptul că fiecare copil consacrat al lui Dumnezeu în votul său de consacrare a fost de acord să sacrifice şi să fie cheltuit în serviciul Stăpânului, oricare i-ar fi talanţii, oricare i-ar fi puterea.

Acest om a fost primit în familia Domnului, a fost făcut părtaş al Spiritului sfânt şi i s-a acordat o legătură cu corpul lui Cristos numai datorită consacrării sale de a face şi a servi, a folosi, a cheltui şi a fi cheltuit. Prin urmare conduita care nu ar fi condamnabilă din partea lumii este o violare a legământului său din partea acestui rob. Corespunzător o pedeapsă îi este dată — talantul său, ocazia sa, privilegiul său, oricare ar fi fost va fi luat cu totul de la el şi va fi permis ca el să intre în timpul de strâmtorare, cu care se va sfârşi acest Veac — “acolo va fi plânsul şi scrâşnirea dinţilor” — acolo va fi necaz, dezamăgire, întristare, în toate sensurile cuvântului. Pilda nu duce cazul mai departe ca să ne arate rezultatul acestui timp de strâmtorare asupra acestei clase a robilor necredincioşi voturilor lor de cosacrare, dar alte scripturi ne arată că aceasta este o clasă numeroasă, “o mare mulţime”, care în timpul strâmtorării vor fi treziţi din visul lor uimitor să înţeleagă că au greşit grav şi la o pocăinţă serioasă şi plâns şi vor obţine iertarea divină şi în cele din urmă vor “veni din necazul cel mare, având hainele spălate şi albite în sângele Mielului.” (Apocalipsa capitolul 7). Ei vor fi în faţa tronului, în timp ce robii credincioşi vor fi pe tron; ei vor avea ramuri de palmieri, pentru că în cele din urmă vor fi învingători, dar cei de pe tron, mai credincioşi, vor purta coroanele.” R 3871:2-4

OILE ŞI CAPRELE

MATEI 25:31-46: “… când va veni Fiul Omului în slava Sa, cu toţi sfinţii îngeri, va sta pe scaunul de domnie al slavei Sale. Toate popoarele vor fi adunate înaintea Lui. El îi va despărţi pe unii de alţii, cum desparte păstorul oile de capre; şi va pune oile la dreapta, iar caprele la stânga Lui. Atunci Împăratul va zice celor de la dreapta Lui: “Veniţi, binecuvântaţii Tatălui Meu, de moşteniţi împărăţia care v-a fost pregătită de la întemeierea lumii. Căci am fost flămând şi Mi-aţi dat de mâncat; Mi-a fost sete şi Mi-aţi dat de băut; am fost străin şi M-aţi primit; am fost gol şi M-aţi îmbrăcat; am fost bolnav şi aţi venit să Mă vedeţi; am fost în închisoare şi aţi venit pe la Mine.” Atunci cei drepţi Îi vor răspunde: “Doamne, când Te-am văzut noi flămând şi Ţi-am dat să mănânci? Sau fiindu-Ţi sete şi Ţi-am dat de băut? Când te-am văzut noi străin şi Te-am primit, sau gol şi Te-am îmbrăcat? Când Te-am văzut noi bolnav sau în închisoare şi am venit pe la Tine?” Şi răspunzând, Împăratul le va zice: “Adevărat vă spun că ori de câte ori aţi făcut aceste lucruri unuia dintre aceşti foarte neînsemnaţi fraţi ai Mei, Mie Mi le-aţi făcut.” Apoi va zice celor de la stânga Lui: “Duceţi-vă de la Mine, blestemaţilor, în focul cel veşnic, pregătit Diavolului şi îngerilor lui! Căci am fost flămând şi nu mi-aţi dat să mănânc; Mi-a fost sete şi nu Mi-aţi dat să beau; am fost străin şi nu M-aţi primit; am fost gol şi nu M-aţi îmbrăcat; am fost bolnav şi în închisoare şi n-aţi venit pe la Mine.” Atunci Îi vor răspunde şi ei: “Doamne, când Te-am văzut noi flămând, sau fiindu-Ţi sete, sau străin, sau gol, sau bolnav, sau în închisoare şi nu Ţi-am slujit?” Atunci El va răspunde şi le va zice: “Adevărat vă spun că, întrucât n-aţi făcut aceste lucruri unuia dintre aceşti foarte neînsemnaţi, Mie nu Mi le-aţi făcut.” Şi aceştia vor merge în pedeapsă veşnică, iar cei drepţi în viaţă veşnică."

“Faptul că pilda oilor şi caprelor se referă la Veacul Milenar este clar indicat în versetele 31 şi 32 — “… când va veni Fiul Omului în slava Sa cu toţi sfinţii îngeri … El îi va despărţi, cum desparte păstorul oile de capre”. Aşa cum în veacul prezent fiecare faptă a celor care sunt în încercare (biserica) intră ca parte a acelui caracter care, la timpul potrivit, va hotărî decizia finală a Judecătorului în cazul nostru, aşa va fi şi cu lumea (popoarele) în veacul care vine. Aşa cum în veacul prezent încercarea majorităţii membrilor individuali ai bisericii se sfârşeşte şi cazul lor se decide cu mult înainte de sfârşitul veacului (2 Timotei 4:7, 8), tot aşa, sub domnia Milenară unele cazuri individuale se vor decide cu mult înaintea sfârşitului veacului (Isaia 65:20) … .

În zorile Veacului Milenar, după “timpul de strâmtorare”, va fi o adunare a popoarelor în viaţă înaintea lui Cristos, şi la timpul şi în ordinea stabilită pentru ei, morţii tuturor popoarelor vor fi chemaţi să se înfăţişeze înaintea scaunului de judecată al lui Cristos — nu să primească imediat o sentinţă, ci să aibă o încercare individuală corectă şi imparţială (Ezechiel 18:2-4, 19, 20) sub împrejurările cele mai favorabile, al cărei rezultat va fi o sentinţă finală, ca vrednic sau nevrednic de viaţă veşnică.

Scena acestei pilde este, prin urmare, după timpul de strâmtorare, când popoarele vor fi fost supuse, Satan legat (Apocalipsa 20:1, 2) şi autoritatea Împărăţiei lui Cristos stabilită. Înainte de aceasta, Mireasa lui Cristos (Biserica biruitoare) va fi fost aşezată cu El pe tronul Său de putere spirituală şi va fi luat parte la executarea judecăţilor din marea zi a mâniei. Atunci Fiul Omului şi Mireasa Sa, Biserica glorificată, se vor descoperi şi vor fi văzuţi de oameni cu ochii înţelegerii, şi “vor străluci ca soarele în împărăţia Tatălui lor” Matei 13:43.” R 2606:6-8

“… Aici, din mijlocul tronului iese un izvor curat, cu apa vieţii (adevărul neamestecat cu eroare), iar “Duhul şi Mireasa zic: “Vino!” … Şi celui care îi este sete să vină; cine vrea să ia apa vieţii fără plată!” (Apocalipsa 22:17). Aici va începe probarea lumii, ziua cea mare de judecată a lumii — o mie de ani*.

Dar chiar în acest timp favorabil de binecuvântare şi vindecare a popoarelor, când Satan va fi legat, răul restrâns, neamul omenesc în proces de eliberare din prinsoarea morţii, şi când cunoştinţa de Domnul va umple pământul, se vor dezvolta două clase, pe care Domnul nostru le aseamănă aici cu oile şi caprele. El ne spune că acestea vor fi separate. Clasa oilor — cei care sunt blânzi, cu sprit de învăţăcel şi dispuşi să fie conduşi, vor fi, în timpul Veacului Milenar, adunaţi la dreapta Judecătorului — simbol al aprobării şi favorii Sale; dar clasa caprelor, egoiste şi încăpăţânate, întotdeauna căţărându-se pe stânci — căutând proeminenţă şi aprobare printre oameni — şi hrănindu-se cu resturi mizerabile, în timp ce oile pasc pe păşunile bogate ale adevărului, date de către Bunul Păstor — acestea sunt adunate la stânga Judecătorului, opusul poziţiei de favoare — ca subiecţi ai nefavorii şi condamnării Sale.

Pentru împlinirea acestei lucrări de separare a oilor şi caprelor se va cere tot Veacul Milenar. În timpul acelui veac, fiecare individ, pe măsură ce va veni la o cunoştinţă a lui Dumnezeu şi a voinţei Sale, îşi va lua locul la dreapta de favoare, sau la stânga de nefavoare, potrivit cu folosirea potrivită sau nepotrivită a ocaziilor din acel veac de aur. …

Sfârşitul acelui veac va fi sfârşitul încercării sau judecăţii lumii şi atunci se va face plasarea finală a celor două clase. Răsplata acestei clase a “oilor” le va fi acordată, pentru că în timpul veacului de încercare şi disciplinare au dezvoltat şi au manifestat frumosul caracter de iubire, pe care apostolul Pavel îl descrie ca împlinirea legii lui Dumnezeu (Romani 13:10). Ei îl vor fi manifestat unul faţă de altul în timpul celei mai mari nevoi; şi ceea ce vor fi făcut unul pentru altul, Domnul le va socoti ca făcut Lui, considerându-i pe toţi aceştia ca fraţii Lui — copii ai lui Dumnezeu, deşi vor fi de natură umană, în timp ce El este de natură divină.

Condamnarea clasei “caprelor” este arătată a fi din cauza pierderii acestui spirit al iubirii. Sub aceleaşi împrejurări favorabile ca şi “oile”, ei se împotrivesc în mod voit influenţei modelatoare a disciplinei Domnului şi îşi împietresc inimile. Bunătatea lui Dumnezeu nu-i conduce la adevărata pocăinţă; ci, asemenea lui faraon, profită de bunătătea Sa şi fac rău. “Caprele”, care nu vor fi dezvoltat elementul iubirii, legea fiinţei şi a împărăţiei lui Dumnezeu, vor fi consideraţi nevrednici de viaţă veşnică şi vor fi distruşi; în timp ce “oile”, care vor fi dezvoltat asemănarea cu Dumnezeu (iubirea), şi care o vor fi manifestat în caracterele lor, vor fi instalaţi drept conducători subordonaţi ai pământului pentru veacurile viitoare.

La sfârşitul Veacului Milenar, la sfârşitul ajustării finale a rânduielilor omeneşti, Cristos Se va adresa astfel oilor Sale: “Veniţi binecuvântaţii Tatălui Meu, de moşteniţi împărăţia care v-a fost pregătită de la întemeierea lumii”.

Este evident că “oile” de aici, la încheierea Mileniului, nu sunt oile din Veacul Evanghelic, biserica evanghelică, ci acele “alte oi” la care Domnul S-a referit în Ioan 10:16. Şi împărăţia pregătită pentru ele în planul divin, de la întemeierea lumii, nu este împărăţia pregătită pentru biserica Evanghelică. Biserica îşi va primi împărăţia la începutul Mileniului; dar aceasta este împărăţia pregătită pentru “oile” din Veacul Milenar. Împărăţia lor, va fi stăpânirea pământului, care i-a fost dată la început lui Adam, dar care a fost pierdută prin păcat, şi care îi va fi iarăşi dată când omul va fi fost adus la perfecţiune şi va fi făcut potrivit pentru a o primi şi a se bucura de ea. Acea stăpânire nu va fi o stăpânire a unora din neamul omenesc peste alţii, ci o stăpânire comună în care fiecare om va fi un rege, şi toţi vor avea drepturi şi privilegii egale să-şi însuşească şi să se bucure de toate bunurile pământeşti. Va fi un popor suveran — o republică mare şi minunată, pe o bază de dreptate perfectă, în care drepturile fiecărui om vor fi respectate; pentru că legea de aur va fi scrisă în fiecare inimă şi fiecare om îşi va iubi aproapele ca pe sine însuşi. Stăpânirea tuturor va fi peste tot pământul şi peste toată rezerva lui bogată şi mărinimoasă de binecuvântări (Genesa 1:28; Psalm 8:5-8). … R 2606:10-16

“Morţii, când vor fi aduşi iarăşi în existenţă, vor avea nevoie de hrană, îmbrăcăminte şi adăpost. Oricât de mari se poate să fi fost averile lor în viaţa aceasta, moartea îi va fi adus pe toţi la un nivel comun … toţi vor avea ocazii din beşug pentru exercitarea bunăvoinţei, şi astfel vor avea privilegiul să fie conlucrători cu Dumnezeu. Ne amintim aici de ilustraţia dată în cazul lui Lazăr: Isus numai l-a trezit din moarte, şi apoi prietenilor care se bucurau li s-a permis să-i dezlege fâşiile de pânză şi să-l îmbrace şi să-l hrănească.

Mai departe, despre aceştia se spune că sunt “bolnavi şi în închisoare” (mai potrivit, sub pază sau supraveghere). Mormântul este marea închisoare unde milioane din omenire au fost ţinuţi inconştienţi în captivitate; dar când vor fi eliberaţi din mormânt, restabilirea la perfecţiune nu va fi o lucrare instantanee. Nefiind încă perfecţi, ei vor putea pe bună dreptate să fie consideraţi bolnavi şi sub pază …. În acel timp vor fi ocazii din belşug pentru ajutorare reciprocă, compătimire, învăţare şi încurajare, şi orice lipsă în a ajuta va însemna o lipsă a spiritului de iubire al Domnului.

Deoarece nu toată omenirea va fi ridicată deodată, ci treptat, în timpul miei de ani, fiecare grup nou va găsi o armată de ajutoare în cei care îi vor fi precedat. Iubirea şi bunăvoinţa pe care oamenii le vor arăta atunci unii faţă de alţii (fraţii lui Cristos) va fi socotită de Împărat ca fiind arătată faţă de El. Ca bază a onorurilor şi favorurilor conferite celor drepţi nu se vor cere ceva fapte mari: ei vor trebui doar să vină în armonie cu legea lui Dumnezeu de iubire şi să o dovedească prin faptele lor. …” R 2607:4-6

“Să examinăm acum mesajul către cei de la stânga — “Duceţi-vă de la Mine, blestemaţilor (condamnaţi)” — condamnaţi ca vase nepotrivite pentru gloria şi onoarea vieţii, care nu vor ceda influenţelor modelatoare şi formatoare ale iubirii divine. Când aceşti “fraţi” au fost flămânzi şi însetaţi, sau goi, bolnavi şi în închisoare, nu le-aţi servit necesităţile, astfel dovedindu-vă continuu lipsiţi de armonie cu cetatea (împărăţia) cerească; pentru că, în nici un caz, “nimic întinat nu va intra în ea”. Decizia sau sentinţa în privinţa acestei clase este: “Duceţi-vă de la Mine, blestemaţilor, în focul cel veşnic (simbolul distrugerii) pregătit Diavolului şi îngerilor lui!”. În altă parte (Evrei 2:14) citim, fărăsă fie simbol, că Cristos “să nimicească pe cel care are puterea morţii, adică pe Diavolul”.

“Şi aceştia îcapreleş vor merge în pedeapsă veşnică îîn limba greacă aionios — permanentăş, iar cei drepţi în viaţă veşnică îîn limba greacă aionios — permanentăş.” Pedeapsa va fi la fel de permanentă ca şi răsplata. Amândouă vor fi veşnice." R 2607:8, 9

MIRELE

MARCU 2:19, 20: “Oare pot posti nuntaşii, când mirele este cu ei? Cât timp au pe mire cu ei, nu pot posti. Vor veni zile când va fi luat mirele de la ei şi atunci, în ziua aceea vor posti."

“… ar fi fost nepotrivit pentru urmaşii Săi să fie trişti şi mâhniţi când primeau asemenea binecuvântări minunate — când însuşi Mirele era prezent, înveselindu-le inima, încurajându-i şi întărindu-i, deschizându-le ochii înţelegerii şi dându-le urechi de auzit ca să aprecieze favoarea divină care le venea. Acesta nu era un timp potrivit pentru post şi întristare. După aceea când Mirele va fi plecat vor fi din abundenţă nedumeriri şi necazuri şi atunci postul va fi potrivit. Şi aşa a fost cu siguranţă: poporul Domnului de-a lungul Veacului Evanghelic s-a simţit adesea chemat în timpul de întuneric şi de greutăţi să caute o strânsă apropiere de Domnul prin umilirea cărnii şi în acest scop au găsit că postul era un mijloc valoros.

Dar postul are o seminficaţie tipică — înseamnă lepădare de sine. Atâta timp cât Învăţătorul era cu poporul Său, şi în special atâta timp cât era onorat de mulţime, se cerea relativ puţină negare de sine pentru a fi unul din urmaşii Săi — era în multe privinţe o onoare a fi chemat să-L urmeze şi o onoare să jertfească ceva din interesele pământeşti pentru a fi un urmaş; şi aceasta făcea ca acest fel de negare de sine sau de post să fie într-adevăr o sărbătoare de plăcere. Dar mai târziu au venit încercările, când Învăţătorul a intrat sub intrigile vrăjmaşilor, când cauza Sa a fost nepopulară, când mulţimile vociferau pentru moartea Sa — atunci s-a cerut negare de sine (post antitipic) pentru a-L mărturisi şi a-L urma; şi aşa a fost de-a lungul întregului Veac Evanghelic — nimeni nu poate fi urmaş al Mielului fără negare de sine, post, refuzând dorinţele şi poftele cărnii — sacrificându-le pe unele şi supunându-le pe altele în interesul noii creaturi şi al dezvoltării ei spirituale.

Acum, în Prezenţa a doua a Domnului, am putea spune că ospăţul a început din nou — că din punct de vedere spiritual sunt aşa de multe şi aşa de mari binecuvântări, aşa de multă şi aşa de delicioasă mâncare spirituală, încât celor care sunt invitaţi în casa de ospăţ a Domnului, şi pe care El îi pune să stea la masă, şi cărora le aduce lucruri noi şi vechi, servite într-un mod nou împrospătător, aproape că li se pare ca şi cum timpul postului a trecut, şi că sărbătoarea şi “bucuriile Domnului” au început. Nu în sensul că nu mai sunt încercări şi greutăţi, din punctul de vedere al cărnii, dar că, în calitate de noi creaturi, poporul Său este aşa de reconfortat şi înviorat de hrana la timp potrivit, încât încercările, greutăţile şi lepădarea de sine (postul) care survin pe cale, pot fi considerate acum aşa de uşoare, încât să nu fie vrednice a fi comparate cu împrospătarea spirituală de care se bucură, deşi acestea sunt numai pregustări ale ospăţului de nuntă, de care se vor bucura curând." R 2592:3-5

CUM POATE SATAN SĂ SCOATĂ AFARĂ PE SATAN?

MARCU 3:22-27: “ … cărturarii care se coborau din Ierusalim, ziceau: “Este stăpânit de Belzebul; scoate demonii cu ajutorul prinţului demonilor.” Isus i-a chemat la El şi le-a zis în pilde: “Cum poate Satan să scoată afară pe Satan? Dacă o împărăţie este dezbinată împotriva ei însăşi, împărăţia aceea nu poate dăinui. Şi dacă o casă este dezbinată împotriva ei însăşi, casa aceea nu poate dăinui. Şi dacă Satan se răscoală împotriva lui însuşi, este dezbinat şi nu poate dăinui, ci i-a venit sfârşitul. Nimeni nu poate să intre în casa unui om tare şi să-i jefuiască gospodăria, decât dacă a legat mai întâi pe omul acela tare; numai atunci îi va jefui casa.””

“Când vestea aceasta a ajuns la cunoştinţa Domnului, El i-a chemat la El pe cei care obiectau şi le-a arătat absurditatea unei astfel de învăţături, spunând în esenţă, referitor nu numai la minunea pe care tocmai o făcuse, ci la toată lucrarea Sa cunoscută cărturarilor şi fariseilor şi căreia i se împotriveau: “Cum poate Satan să scoată afară pe Satan?” etc. Aceea ar fi sinucidere. Ar fi ca şi cum un împărat ar provoca conflict în împăraţia sa şi ar lucra împotriva cauzei sale; sau ca un cap al unei case care ar înstrăina şi ar dezmembra propria familie şi s-ar împotrivi desfăşurării propriilor sale planuri. Nu se poate presupune că Satan ar căuta astfel să zădărnicească propriul său scop şi să se opună propriilor sale planuri, afară de cazul că a ajuns la mare strâmtoare şi a găsit că împărăţia îi scapă de sub control — Versetele 23-26.

Domnul nostru iarăşi le explică (versetul 27), că “Nimeni nu poate să intre în casa unui om tare şi să-i jefuiască gospodăria, decât dacă a legat mai întâi pe omul acela tare; numai atunci îi va jefui casa”. “Omul tare” la care se face referire aici este Satan, care este puternicul “prinţ al lumii acesteia” — domeniul sau casa sa. Sigur el îşi va apăra domeniul şi îşi va continua metodele atâta timp cât va fi posibil, şi se va împotrivi în mod serios la fiecare influenţă de legare care-i ameninţă pierderea puterii. Lucrarea şi învăţăturile lui Isus au fost tocmai o astfel de influenţă de legare; şi împotrivirea cu care au fost întâmpinate cuvintele Sale a fost ceea ce se putea aştepta ca o manifestare a mâniei lui Satan. În timpul Veacului Evanghelic, prinţul întunericului, în general a avut succes, şi drept urmare o mare parte a acestui veac este cunoscut ca “veacul întunecat”. Dar de la începutul timpului sfârşitului, în 1799, Dumnezeu a permis lumina în mod special — şi mai ales din 1878. Cu cât “lumina” străluceşte mai tare, cu atât mai activ este acest adversar să-şi apere puterea; dar asigurarea lui Dumnezeu este că Cristos, ca Mesagerul puternic, va lega acum repede puterea lui Satan şi va elibera omenirea de sub stăpânirea sa (Apocalipsa 20:1, 2). Atunci Cristos, deja Răscumpărător, va fi Mântuitorul şi Eliberatorul tuturor celor care vor veni la Dumnezeu prin El. Aceea va fi mântuirea cea mai largă. Noi ne bucurăm acum de mântuirea prin credinţă şi speranţă (Romani 8:24, 25).

Faptul că acum casa lui Satan se dezbină împotriva ei însăşi este evident în ceea ce vedem la aceia care se împotriviesc adevărului cu sofisme adânci şi viclene, dând ca învăţătură doctrinele lui Satan şi în acelaşi timp făcând lucruri bune de vindecare, etc. Astfel, de exemplu, Ştiinţa Creştină (fals numită aşa, pentru că nu este nimic nici din creştin, nici din ştiinţific în ea) neagă atât răscumpărarea prin Cristos Isus cât şi existenţa lui Dumnezeu, şi totuşi adepţii ei fără îndoială fac minuni, vindecând. Poate cineva pretinde că asemenea vindecări să fie de la Dumnezeu? Nu, în afară de cazul când împărăţia lui Dumnezeu este dezbinată împotriva ei însăşi. Care parte a dilemei o vom accepta? Este probabil ca Dumnezeu să susţină astfel doctrinele lui Satan? Nu este oare mai probabil ca Satan să-şi exercite puterea ca să imite lucrările lui Dumnezeu, prin aceasta sprijinindu-şi doctrinele şi să înşele? Acestea trebuie să fie concluziile noastre având în vedere avertizările date nouă în sensul că aşa trebuie să fie în timpurile din urmă.

Înainte ca Satan să se supună influenţelor de legare din partea Prinţului în drept al acestei lumi, care acum vine să-Şi ia stăpânirea, noi trebuie, aşa cum suntem avertizaţi, să ne aşteptăm ca Satan să se schimbe în slujitor al “luminii” (2 Corinteni 11:14, 15), ca el să poată predica evanghelii false şi să facă “semne mari şi minuni”, vindecări, etc., în aşa măsură “încât să înşele dacă ar fi cu putinţă, chiar şi pe cei aleşi”. Asemenea manifestări (şi acum noi le vedem înmulţindu-se toate în jurul nostru — în Ştiinţa Creştină, Spiritism, Teozofie şi alte înşelări despre care am fost avertizaţi (Matei 24:24; 2 Tesaloniceni 2:11), sunt mărturii că împărăţia lui Satan este puternic presată prin adevăr şi se apropie sfârşitul ei”. R 1736:3-6

SĂMÂNŢA ÎN PĂMÂNT

MARCU 4:26-29: “… Cu împărăţia lui Dumnzeu este ca atunci când un om aruncă sămânţa în pământ; fie că doarme noaptea, fie că stă treaz ziua, sămânţa încolţeşte şi creşte fără să ştie el cum. Pământul rodeşte singur: întâi un fir verde, apoi spic, după aceea grâu deplin în spic; şi când roada este coaptă, pune îndată secerea în ea, pentru că a venit secerişul.”

“… Împărăţia lui Dumnezeu în starea ei actuală embrionară are o dezvoltare înceată, treptată şi metodică, acoperind întreaga perioadă a acestui Veac Evanghelic. Este ca sămânţa aruncată în pământ, care ajunge la maturitatea ei după multe zile şi diferite experienţe — când este în final recoltată. Isus şi apostolii au semănat sămânţa, nu numai pentru zilele lor, ci pentru întreaga clasă a grâului dezvoltată de-a lungul acestui Veac. Şi cum a explicat Isus în altă pildă, “Secerişul este sfârşitul veacului”. Adunarea în grânarul ceresc va fi îndeplinită prin Întâia Înviere.” R 5049:12

JERTFA SĂRATĂ CU SARE

MARCU 9:49, 50: “Pentru că fiecare om va fi sărat cu foc şi orice jertfă va fi sărată cu sare. Sarea este bună; dar dacă sarea îşi pierde gustul, cu ce o veţi săra? Să aveţi sare în voi înşivă şi să fiţi în pace unii cu alţii.”

“… sarea … semnifică o calitate curăţitoare, dă gust la orice este adăugată şi pare să semnifice o calitate de conservare care este în detrimentul stricării, iar Domnul arată aceasta spunând că Biserica este sarea pamântului, implicând faptul că dacă pamântul ar fi să piardă Biserica ar pierde ceea ce îi dă gust şi pune energie în viaţă şi ajută să ţină lucrurile într-o stare bună. Aşa că dacă noi ne-am pierde puterea de a săra, aceasta ar părea să însemne că dacă noi ne-am pierde calitatea de a fi separaţi de lume şi am avea spiritul mândriei, ne-am pierde creştinismul şi am înceta să mai fim reprezentanţii Domnului. Dacă ne-am pierde puterea de a săra n-ar mai fi nici o cale de a o recăpăta. Nu există posibilitate de a recăpăta puterea de a săra odată ce s-a pierdut. Aşa că dacă ne pierdem Spiritul sfânt nu mai există cale prin care să fim reînnoiţi.” Q 654:1

TRECEREA CĂMILEI PRIN URECHEA ACULUI

MARCU 10:25: “Mai uşor este să treacă o cămilă prin urechea acului decât să intre un bogat în împărăţia lui Dumnezeu.”

“… Ideea nu este că toţi din poporul Domnului vor fi săraci lipiţi pământului, dependenţi de mila altora, ci că ei toţi trebuie să fie aşa de deplin consacraţi Domnului şi serviciului Său, încât nu vor fi ai lor înşişi — că averile lor, indiferent din ce ar consta, fie că ar fi bogăţie de cunoştinţă sau sănătate sau bogăţie de bani şi case şi pământuri, sau bogăţie de reputaţie şi onoarea oamenilor — toate trebuie să fie consacrate Domnului pentru a fi folosite în serviciul Său, să fie sacrificate ca lucruri care ne aparţin, dacă vrem să avem o parte cu El în împărăţie. Nu trebuie să fim orbi faţă de aceste condiţii specifice; dacă vom fi, într-o zi ne vom trezi în privinţa faptului că ocaziile pe care le aveam vor fi trecut de la noi şi le-am pierdut, iar noi vom afla că alţii au intrat în împărăţie şi noi nu am reuşit.” R 3844:6

“Când noi ne sacrificăm în întregime şi fără rezerve, aceasta include nu numai inimile noastre, voinţele noastre, intenţiile noastre, ci tot ceea ce ele pot controla — corpurile noastre muritoare cu tot ceea ce le aparţine: sănătate sau putere, timp sau talent, influenţă sau bani. Oricine face această consacrare are promisiunea ajutorului divin pentru a o duce la bun sfârşit — oricine nu reuşeşte să facă o asemenea consacrare, nu poate avea nici parte, nici soartă în împărăţie.

Cuvintele Domnului nostru în legătură cu cămila şi urechea acului sunt ilustrate prin porţile cetăţilor din timpurile vechi, care aveau o mică uşă încadrată în ele. Aceste uşi mici se numeau urechile acului. Când poarta oraşului se închidea la apusul soarelui de frica hoţilor, etc. paznicul păzea numai urechea acului, şi trecerea prin ea era intenţionat anevoioasă pentru a impiedica intrarea nedorită a duşmanilor. Noi nu am văzut niciodată una din aceste porţi, dar am auzit că este posibil ca o cămilă să se strecoare prin ea în genunchi, dacă mai întâi i se lua încărcătura de pe spate, dar nu putem garanta despre veridicitatea acestui lucru. În orice caz, gândul Domnului este evident; niciun bogat nu poate intra în împărăţie. Singura cale prin care cineva poate intra este să devină sărac, să devină nimic; — să sacrifice totul, şi aceasta ar cuprinde bogăţii, sociale, politice şi financiare; şi astfel, oricare ar fi fost starea sa anterioară, trebuie să înceteze a fi bogat în propriul său nume şi titlu şi posesie, ca să poată fi acceptat de Domnul ca potrivit pentru împărăţie. Spiritul preoţimii împărăteşti trebuie să fie unul de sacrificiu de sine şi nu unul de egoism. Marea lucrare a viitorului va fi binecuvântarea şi ridicarea şi ajutorarea lumii, şi Domnul acum caută pe “chiar cei aleşi”, aceia care manifestă o armonie a dorinţei inimii în conformitate cu termenii şi condiţiile împărăţiei pe care El este pe cale să o stabilească. Toţi ceilalţi vor fi excluşi.” R 3844:8, 9

CEI DINTÂI … ŞI CEI DIN URMĂ

MARCU 10:31: “Mulţi din cei dintâi vor fi cei de pe urmă şi cei din urmă vor fi cei dintâi.”

“… Ucenicilor li se părea că tânărul bogat, preoţii, cărturarii şi fariseii şi cei bogaţi în general au mult mai bune ocazii pentru împărăţie, decât cei mai puţin învăţaţi, mai puţin nobili, mai puţin influenţi şi mai puţin bogaţii pescari şi vameşi, etc. Totuşi, cei din urmă, deşi în aparenţă mai puţin favorizaţi de Dumnezeu, în aparenţă dezavantajaţi prin lipsa de influenţă, etc., erau de fapt avantajaţi. Pentru ei a fost mai uşor să se umilească, să jertfească interesele şi ambiţiile pământeşti, să facă o consacrare completă Domnului, decât pentru cei care aveau avantaje mai mari în toate privinţele. Dimpotrivă, după cum am văzut, poziţia, onoarea oamenilor, bogăţia şi educaţia, toate au fost bariere pentru a deveni ucenici ai lui Isus. Astfel, cei care au fost primii sau în aparenţă cei mai proeminenţi în ocazii favorabile, au fost de fapt cei mai puţin favorizaţi, în timp ce aceia care au avut mai puţine ocazii favorabile, au fost de fapt primii sau cei mai favorizaţi din punct de vedere divin.” R 3845:7

“Pavel (Romani 11:17) vorbeşte despre legământul avraamic ca despre o rădăcină din care a crescut natural Israelul trupesc, dar în care au fost altoiţi credincioşii dintre neamuri când ramurile naturale au fost tăiate din cauza necredinţei. Aceasta dovedeşte dubla împlinire a făgăduinţei în dezvoltarea celor două seminţe: pamântească (umană) şi cerească (spirituală), care vor constitui cele două faze ale împărăţiei. Acest legamânt-rădăcină poartă aceste două feluri distincte de ramuri, fiecare din ele aducând la înviere propriul fel distinct de roade perfecte: clasele umane şi spirituale în puterea împărăţiei. În ordinea dezvoltării, întâi a fost cea naturală (pamântească), apoi conducătorii cereşti; dar în ordinea grandorii poziţiei şi timpului instalării, întâi va fi cea spirituală, după aceea cea naturală; şi astfel cei din urmă vor fi cei dintâi şi cei dintâi vor fi cei din urmă.” Matei 19:30; Luca 16:16.” A 292:3

MUTAREA MUNTELUI ÎN MARE

MARCU 11:23: “Adevărat vă spun că, dacă va zice cineva muntelui acesta: “Ridică-te şi aruncă-te în mare” şi nu se va îndoi în inima lui, ci va crede că ceea ce spune se va face, va avea lucrul cerut.”

“Este evident că Învăţătorul nu a vrut să-i încurajeze pe evrei să încerce să poruncească muntelui să se mute în mare; ci mai degrabă a vrut ca ei să-şi dea seama că dacă ar avea credinţa potrivită în puterea lui Dumnezeu şi ar primi o poruncă de la Dumnezeu să mute muntele în mare, şi ar da porunca cu credinţă, rezultatele ar urma. Dar Dumnezeu nu a dat o astfel de poruncă în privinţa munţilor, nici în privinţa copacilor. Prin urmare, credinţa nu ar avea nici o bază de acţiune în astfel de cazuri.

Fratele de culoare a avut gândirea potrivită. Când a fost întrebat ce ar face dacă Dumnezeu i-ar spune să sară printr-un perete de piatră, el a răspuns: “Aş sări”. Într-un cuvânt, noi trebuie să avem încredere absolută în Cuvântul lui Dumnezeu, nu numai să ne asigurăm că am auzit şi am înţeles mesajul Său. Atunci putem merge mai departe cu o credinţă care mută munţii pentru a îndeplini poruncile Sale. Dar Dumnezeu nu porunceşte schimbări nechibzuite sau care nu sunt necesare. El lasă în seama ingeniozităţii omului să dezrădăcineze copacii şi să facă tuneluri în munţi, şi nu dă niciodată porunci de acest fel. Şi dacă vreo fiinţă umană ne-ar spune ceva de genul acesta, am fi creduli dacă l-am crede. Dumnezeu nu lucrează în acest mod.” R 5446:6, 7.

POATE UN ORB SĂ CĂLĂUZEASCĂ PE UN ALT ORB?

LUCA 6:39, 40: “… Oare poate un orb să călăuzească pe un alt orb? Nu vor cădea amândoi în groapă? Ucenicul nu este mai presus de învăţătorul său; dar orice ucenic desăvârşit va fi ca învăţătorul său.”

“… Orbul care conduce pe alt orb reprezintă pe un ignorant care conduce pe alt ignorant în dificultăţi, în groapă. În orbirea mintală din trecut, mulţi creştini au presupus că Învăţătorul învaţă aici că conducătorii orbi şi urmaşii lor orbi din zilele noastre vor cădea toţi în groapa chinului veşnic, dar nu este aşa. Ideea este că ei se vor poticni şi vor fi păgubiţi în loc de a ajunge la destinaţia dorită.

Destinaţia căutată de către evrei era părtăşia şi relaţia cu Dumnezeu — cea mai mare favoare a Lui, menţionată lui Avraam, spunând: “Toate popoarele pământului vor fi binecuvântate în tine şi sămânţa ta”. Sfântul Pavel spune despre acea promisiune: “Israel n-a căpătat ce căuta, iar cei aleşi au căpătat, pe când ceilalţi au fost împietriţi” (Romani 11:7). Întregul neam iudeu a fost orbit, respins şi a căzut în groapă, în confuzie, în întuneric, separare de Dumnezeu. Aceasta a fost chiar chestiunea împotriva căreia Isus i-a avertizat. Ei urmau conducerea Cărturarilor, a Fariseilor şi a Învăţaţilor Legii, toţi fiind conducători orbi care i-au condus greşit pe urmaşii lor prea încrezători. Ucenicul sau urmaşul n-o va duce mai bine decât stăpânul, conducătorul sau învăţătorul său; el nu poate spera la rezultate mai bune decât conducătorul său.

Cât de important este deci, ca poporul lui Dumnezeu să-L recunoască pe Conducătorul adevărat, Isus, să-I audă vocea şi să nu dea atenţie vocii altora. În prezent, la sfârşitul acestui Veac Evanghelic, avem o stare de lucruri foarte asemănătoare celei care a fost la sfârşitul Veacului Iudeu. Avem mulţi oameni mari, învăţaţi şi întelepţi în toate denominaţiile creştinătăţii, cum aveau evreii în zilele lui Isus în diferitele lor secte. Este la fel de important să fim atenţi şi să nu-i urmăm pe conducătorii orbi de astăzi — de fapt, este mult mai important. De ce am urma unele dintre crezuri când acum avem Cuvântul lui Dumnezeu într-o formă atât de convenabilă şi când toţi suntem în stare să-l citim? Cine nu se poate bucura de faptul că recent Papa a dat instrucţiuni ca episcopii romano-catolici să-i încurajeze pe catolici să studieze Biblia? Cât ne-am bucura să găsim că şi conducătorii protestanţi recomandă la fel Cuvântul lui Dumnezeu poporului lor!

Vai! dimpotrivă, găsim că multe din marile şi înţeleptele amvoane principale ale lumii subminează credinţa poporului spunându-le că Biblia nu este inspirată divin, că Moise şi Profeţii n-au scris cărţile atribuite lor, şi prin urmare spunând indirect că Isus şi apostolii au fost înşelaţi când au citat din Vechiul Testament şi le-au atribuit lui Isaia, Ieremia, Moise, Habacuc etc. Aceşti oameni mari se denumesc ei înşişi Critici Radicali şi susţin teoria Evoluţiei, că omenirea trece printr-un proces de evoluţie, de la asemănarea cu maimuţa la asemănarea cu Dumnezeu. Ei spun astfel indirect poporului că n-a existat nici o cădere de la chipul şi asemănarea lui Dumnezeu, că nu s-a comis nici un păcat, nici o sentinţă pentru păcat, nici un Răscumpărător din păcat şi din sentinţa lui, şi că nu este de sperat şi de dorit restabilirea. Faptele Apostolilor 3:19-21.

În mod sigur, sfatul Marelui Învăţător de a nu urma pe conducătorii orbi n-a fost niciodată mai de trebuinţă ca în zilele noastre. Binecuvântaţi vor fi cei care dau atenţie avertizării, şi prin ea vor fi îndrumaţi înapoi spre un studiu mai amănunţit al cuvintelor Marelui Învăţător, ale apostolilor şi ale profeţilor.” R 5029:1-5

DIN PLINĂTATEA INIMII VORBEŞTE GURA

LUCA 6:45: “Omul bun scoate lucruri bune din vistieria bună a inimii lui, iar omul rău scoate lucruri rele din vistieria rea a inimii lui; căci din plinătatea inimii vorbeşte gura”.

“În declaraţia Domnului nostru, inima este reprezentanta caracterului şi gura este indicatorul acelui caracter. Cuvântul inimă este folosit uneori în Scriptură cu sensul exact al cuvântului minte. Din prisosul minţii vorbeşte gura. Un om bun scoate lucruri bune din vistieria minţii sale. …” R 5518:11

“Lucrurile bune scoase din comoara inimii unui om bun vor fi acele lucruri pe care el le-a înmagazinat din când în când. După cum spune psalmistul despre omul evlavios: “Îşi găseşte plăcerea în Legea Domnului şi zi şi noapte cugetă la Legea Lui”. Şi despre sine declară: “O iau înaintea îanticipezş străjilor de noapte şi deschid ochii, ca să cuget la cuvântul Tău”, la Lege, la precepte — la spiritul, la scopul acelei Legi, nu numai la forma exterioară. Aşa trebuie să medităm asupra spiritului Legii lui Dumnezeu. Sentimentul inimii noastre trebuie să fie dorinţa de a primi Mintea Divină cât se poate de amănunţit asupra fiecărui subiect. Toţi care sunt dornici să fie în armonie cu Dumnezeu şi să obţină asemănarea caracterului Său se vor gândi la lucrurile care sunt bune, curate, sfinte. Psalmul 1:2; 119:148; Filipeni 4:8.

Când cineva se gândeşte la lucrurile care sunt bune, în minte i se înmagazinează ceea ce este bun. Oriunde se află o gură dispusă să vorbească lucruri rele, există o dispoziţie rea — o minte în care s-a înmagazinat răul. Ceea ce şi-a înmagazinat cineva în minte va fi lucrul cel mai important şi despre acesta va vorbi în mod sigur. O comoară rea se va arăta, în ciuda tuturor străduinţelor de a o ascunde; şi în mod asemănător se va arăta şi o comoară bună, pentru că mintea poate păstra numai o anumită cantitate. Luca 6:45”. R 5518:16, 17

“… există o relaţie între strângerea unei comori bune în mintea noastră şi cea despre care a vorbit Domnul nostru când a zis: “Strângeţi-vă comori în cer”. Când strângem comori în mintea şi în inima noastră, zidim caracterul. Oricine merge în casa unui om şi vede ce comori şi-a adunat, poate întelege uşor direcţia în care este înclinată mintea acelui om. Preferinţele lui îi demonstrează caracterul. Aşa este cu noi toţi; lucrurile pe care le cultivăm sunt un indicator al caracterului nostru.

Când ajungem să dăm socoteală ca Noi Creaturi, caracterul va decide dacă vom fi socotiţi vrednici de a face parte din Turma Mică aleasă a Domnului. Numai cei care au strâns comoara unui caracter în asemanare cu cel al Domnului Isus Cristos, Modelul nostru, vor fi potriviţi pentru o moştenire în Împărăţia Cerului. Deci, destinul nostru etern se va decide după modul în care ne folosim acum mintea şi după gândurile pe care le strângem acum. Oricine cultivă gânduri bune va primi o binecuvântare, nu numai în viaţa prezentă, ci în tot viitorul.

Prima noastră preocupare deci, trebuie să fie pentru inimă — ca afecţiunile şi dispoziţiile ei să fie complet sub controlul Harului Divin; ca acolo să fie întronat fiecare principiu al adevărului şi dreptăţii; ca dreptatea, mila, bunăvoinţa, blândeţea, stăpânirea de sine, credinţa, amabilitatea frăţească, iubirea, suprema reverenţă faţă de Dumnezeu şi faţă de Cristos, şi o iubire fierbinte pentru toate frumuseţile sfinţeniei, să fie ferm stabilite drept principii guvernatoare ale vieţii. Dacă aceste principii sunt stabilite în inimă, nu vom avea nici o dificultate în controlarea limbii; căci din comoara bună a inimii noastre gura va vorbi cuvinte de adevăr, cumpătare, întelepciune şi har.” R 5519:2-4

DOI DATORNICI IERTAŢI

LUCA 7:41-43: ““Un cămătar avea doi datornici: unul îi era dator cinci sute de dinari, iar celălalt cincizeci. Fiindcă n-aveau cu ce plăti, i-a iertat pe amandoi. Spune-Mi care din ei îl va iubi mai mult?” Şi răspunzând, Simon I-a zis: “Socotesc că acela căruia i-a iertat mai mult.” Şi Isus i-a zis: “Drept ai judecat.”"

“… Unele dintre cele mai frumoase, dintre cele mai nobile caractere printre bărbaţi şi femei, asemenea lui Simon fariseul, înţeleg că ei sunt de zece ori mai buni decât unii dintre semenii lor care merg la Domnul. Ei par înclinaţi să-şi spună: “Ei bine, vecinii mei trebuie să meargă şi să se pocăiască de păcatele lor; sigur ei au nevoie să se pocăiască. Sper că vor fi întâmpinaţi cu milă, vor întoarce o foaie nouă şi vor încerca să fie diferiţi, aşa cum sunt eu”. Aceşti bieţi farisei nu ştiu cât de mult greşesc; ei nu-şi dau seama că unii dintre cei mai pătaţi vecini, prieteni şi cunoştinţe primesc iertare şi binecuvântare divină, în timp ce ei pierd aceste lucruri pentru că nu sunt suficient de umiliţi în inimă să ceară — să vină la Tatăl pentru iertare prin singurul nume dat sub cer şi printre oameni prin care trebuie să fim mântuiţi.

Noi nu-i ameninţăm pe aceştia cu chinul veşnic sau cu vreo altă pedeapsă cumplită: numai le arătăm pierderea lor — că nu reuşesc să primească părtăşia, iertarea lui Dumnezeu, binecuvântările şi privilegiile pe care le-ar putea avea, şi din al căror punct de vedere ar putea obţine mai mari favoruri şi îndurări sub înalta chemare a acestui Veac. Prin urmare, desigur că pierderea suferită în prezent este mare, indiferent de orice altă răsplată viitoare.

Aici vedem motivul pentru care Scripturile declară că nu mulţi puternici, nu mulţi înţelepţi, nu mulţi învăţaţi, nu mulţi nobili sau bogaţi, după mersul acestei lumi, vor fi printre aleşii Domnului şi moştenitori ai Împărăţiei. De ce? Pentru că aceştia mai favorizaţi, în ce priveşte condiţiile naturale, apreciază mai puţin nevoia compătimirii, sprijinului, iertării şi ajutorului divin. Deci noi încă găsim că Evanghelia milei şi a iertării atrage cel mai mult clasa păcătoasă, şi această clasă se ridică continuu din mocirla păcatului şi a morţii, transformându-i prin înoirea minţii, schimbându-i din slavă în slavă, până când unii dintre ei prin îndurarea lui Dumnezeu vor fi moştenitorii lui Dumnezeu, împreună moştenitori cu Isus Cristos, Domnul lor, în Împărăţia şi gloria, onoarea şi nemurirea ei. Aceasta nu înseamnă că Domnul nostru îi iubeşte mai puţin pe cei care sunt mai morali, mai integri, mai aproape prin natură de standardul perfecţiunii. Nu! În alte privinţe fiind egali, desigur pe aceştia îi va iubi cu atât mai mult.

De exemplu, să observăm iubirea Domnului pentru tânărul care era foarte bogat şi care a întrebat ce ar trebui să facă ca să moştenească Împărăţia. Când Domnul i-a indicat Legea şi tânărul a putut spune, “toate aceste le-am păzit din tinereţea mea”, Isus l-a privit şi l-a iubit — l-a iubit, putem fi siguri, mult mai mult decât l-ar fi iubit dacă ar fi avut un caracter stricat, dacă era un risipitor. …” R 3761:9-R 3762:1

BUNUL SAMARITEAN

LUCA 10:25-37: “ … un învăţător al legii s-a sculat să ispitească pe Isus şi I-a zis: “Învăţătorule, ce să fac ca să moştenesc viaţa veşnică?” Isus i-a zis: “Ce este scris în Lege? Cum citeşti?” Şi răspunzând el a zis: “Să iubeşti pe Domnul Dumnezeul tău, cu toată inima ta, cu tot sufletul tău, cu toată puterea ta şi cu toată cugetarea ta; şi pe aproapele tău ca pe tine însuţi.” “Bine ai răspuns” i-a zis Isus; fă aşa şi vei trăi. Dar el, care voia să se îndreptăţească, a zis lui Isus: “Şi cine este aproapele meu?” Şi dând răspuns Isus a zis: “Un om se cobora din Ierusalim la Ierihon. A căzut între nişte tâlhari, care l-au dezbrăcat, l-au rănit, au plecat şi l-au lăsat aproape mort. Din întâmplare, se cobora pe acelaşi drum un preot şi, când a văzut pe omul acesta, a trecut înainte de cealaltă parte. Un levit trecea şi el prin locul acela şi, când l-a văzut, a trecut înainte pe alături. Dar un samaritean, care era în călătorie, a venit la el şi, când l-a văzut, i s-a făcut milă de el. S-a apropiat şi i-a legat rănile, turnând peste ele untdelemn şi vin; apoi l-a pus pe animalul lui, l-a dus la o casă de poposire şi a îngrijit de el. A doua zi, când a pornit la drum, a scos doi dinari, i-a dat gazdei şi i-a zis: “Ai grijă de el şi orice vei mai cheltui, îţi voi da înapoi la întoarcere.” Care din aceşti trei ţi se pare că a fost aproapele celui ce căzuse între tâlhari? “Cel care şi-a făcut milă cu el,” a zis învăţătorul. “Du-te şi fă şi tu la fel”, i-a zis Isus."

“… Un om al legii s-a gândit să-L prindă în cursă pe Învăţătorul punându-I întrebarea: “Învăţătorule, ce să fac ca să moştenesc viaţa veşnică?” În acele zile, când singura lege a lui Israel era legea lui Dumnezeu, un avocat era unul bine versat în învăţăturile cărţilor lui Moise. De aceea Isus i-a spus acestui doctor teologic: “Cum înţelegi chestiunea? Ştii ce scrie în lege.” Avocatul a răspuns: “Să iubeşti pe Domnul Dumnezeul tău, cu toată inima ta, cu tot sufletul tău, cu toată puterea ta şi cu toată cugetarea ta; şi pe aproapele tău ca pe tine însuţi”. Isus a aprobat aceasta, spunând că era adevărat. “Fă aceasta — ţine legea — şi vei trăi. Nu vei muri niciodată.”

Avocatul a fost prins înainte de a-şi da seama. El ştia că poporul Israel murea de secole, în ciuda Legii; totuşi el şi alţii pretindeau că ţin legea. Isus i-a arătat din propria lui mărturie că nu ţinea Legea, aşa cum pretindea el că face si cum pretindeau fariseii în general. Realitatea este că nici o fiinţă umană căzută, imperfectă, nu putea ţine Legea perfectă a lui Dumnezeu; căci este atât de cuprinzătoare încât numai un om perfect putea să o ţină complet.

Avocatul a căutat să nu-şi piardă cumpătul şi în loc să-şi recunoască înfrângerea I-a întors din nou întrebarea lui Isus: “Cine este aproapele meu” pe care trebuie să-l iubesc ca pe mine însumi? Acesta era unul dintre punctele pe care Isus le ridicase în mod special împotriva fariseilor — că pe dinafară erau pioşi, religioşi, se rugau, posteau etc.; totuşi în inimile lor erau nedrepţi şi profitau de văduve şi de orfani — neiubindu-i ca pe ei înşişi. Avocatul a încercat să sugereze că Legea lui Dumnezeu nu includea pe fiecare ca semen al său, ci numai pe unii speciali.

Totuşi, Isus l-a depăşit iarăşi, spunând: “Îti voi spune o pildă. Un om s-a coborât la Ierihon; şi pe acel drum de munte pustiu a fost atacat de hoţi, care l-au despuiat, l-au rănit şi l-au lăsat pe jumătate mort. S-a întâmplat să treacă pe acolo un preot, unul din reprezentanţii cei mai de seamă ai Legii; şi când l-a văzut pe om, a trecut de cealaltă parte a drumului. La fel a trecut şi un levit, următorul în legătură cu serviciul Legii, serviciul lui Dumnezeu. El s-a apropiat puţin şi s-a uitat la bietul om, dar n-a făcut nimic. Apoi a venit un samaritean, un necunoscut, nu un evreu; şi el a fost plin de milă. I-a legat rănile, l-a pus pe om pe animalul său, l-a adus la un han şi a avut grijă de el, sacrificându-şi timpul şi energia în interesul omului rănit. A făcut mai mult de atât. A plătit pentru întreţinerea omului rănit până când se va întoarce de la Ierusalim.

“Acum”, i-a spus Isus avocatului, “te întreb: care dintre aceşti oameni a împlinit rolul de aproape al acestui om care a căzut între tâlhari? Care dintre aceste moduri de a trata cazul ar împlini cerinţele Legii, după judecata ta?” Avocatul a răspuns că cel care a arătat milă faţă de om a fost desigur cel care a făcut într-adevăr un act ca unul care este aproapele. Isus a răspuns că acesta ar trebui să fie un exemplu pentru avocat, că şi el trebuia să procedeze la fel — că şi el trebuia să fie bun, atent si generos faţă de orice fiinţă umană care era în nevoie — care avea nevoie de ajutor.

Iubirea împlineşte legea

Facem bine dacă ne amintim scopul real al lui Dumnezeu în darea legilor, poruncilor etc. El nu Se bucură în mod special de frecvenţa cu care ne plecăm genunchii sau ne plecăm capul, nici de frecvenţa cu care participăm la închinarea divină, nici de nimic din ceea ce aparţine închinării. Domnului Îi place în mod special să vadă că noi cultivăm spiritul Lui de iubire, bunătate şi generozitate. “Dumnezeu este dragoste; şi cine rămâne în dragoste rămâne în Dumnezeu şi Dumnezeu ramâne în el” (1 Ioan 4:16). …” R 5369:10-15

“… du-te şi arată milă, du-te şi înţelege că oricare om în lume, prieten sau duşman, este aproapele tău şi trebuie să fie iubit şi servit de tine după cum ai ocazie. Aşa cum ai vrea ca el să facă pentru tine, tocmai aşa să faci tu pentru el; iubeşte-l şi serveşte-l ca pe tine, aşa cum ai vrea ca el să te iubească şi să te servească pe tine când situaţia ar fi inversă." R 3804:4

OMUL CEL TARE

LUCA 11:21, 22: “Când omul cel tare şi bine înarmat îşi păzeşte casa, averile îi sunt la adăpost. Dar dacă vine peste el unul mai tare decât el şi-l biruie, atunci îi ia cu sila toate armele în care se încredea şi împarte prăzile luate de la el."

“Puterea lui Isus de a scoate demoni a arătat că El era pe deplin competent să Se ocupe de prinţul acestei lumi, prinţul întunericului, Satan; şi că, dacă Împărăţia ar fi fost stabilită atunci, Satan şi îngerii lui ar fi fost legaţi sau restricţionaţi atunci. Totuşi, având în vedere respingerea cunoscută dinainteşi prezisă a lui Isus şi a Împărăţiei, lucrarea de legare a lui Satan nu a progresat, ci a întârziat până la a Doua Venire a lui Isus. Atunci, clasa Miresei Sale fiind între timp aleasă ca să fie comoştenitori în Împărăţie, El Îşi va lua marea Sa putere şi va domni. Atunci Se va ocupa de Satan şi de demonii subordonaţi lui; da, împreună cu toţi cei ce au cultivat păcatul şi spiritul lui Satan care a pus stăpânire atât de serios pe omenire în condiţiile căderii.

Legarea lui Satan

Domnul nostru spune că la sfârşitul acestui Veac Evanghelic Satan va fi legat pentru o mie de ani (mia de ani a domniei glorioase a lui Mesia), ca să nu mai poată înşela omenirea, cum a înşelat-o şi a amăgit-o timp de şase mii de ani, punând întunericul în locul luminii şi prezentându-L pe Tatăl ceresc într-o lumină falsă, ca fiind cea mai rea fiinţă imaginabilă, complotând şi predestinând mii de milioane de oameni să se nască şi să meargăîn chinul veşnic.

Isus ilustrează controlul lui Satan asupra lumii din prezent, asemănându-l cu un om puternic, înarmat şi care îşi păzeşte palatul. El îşi poate menţine controlul până când vine unul mai puternic, îl învinge şi ia în stăpânire bunurile sale pe care le-a câştigat pe nedrept. Astfel Isus a prezis că Împărăţia Sa Mesianică va fi mai puternică decât aceea a lui Satan, şi o va controla şi îl va lega pe Satan. Rezultatul va fi eliberarea omenirii din blestemul păcatului şi al morţii care a stat asupra rasei de şase zile mari de câte o mie de ani fiecare. Împărăţia lui Mesia va fi în cea de-a şaptea zi mare, sau în Sabat, când toţi cei care Îl vor accepta pe Mântuitorul vor intra în odihnă.

Între timp Isus, conform planului Tatălui, în timpul acestui Veac Evanghelic, prin Mesajul Său şi prin Mesajul apostolilor, adună din lume o clasă a Miresei, pentru a fi comoştenitori cu El în Împărăţie. Lui Satan i se îngăduie libertate considerabilă în încercarea loialităţii tuturor acestora. Nu pot fi decât cei doi stăpâni. Cu bună ştiinţăsau din ignoranţă, oamenii îl servesc fie pe Unul fie pe celălalt. După cum a spus Isus: “Cine nu este cu Mine este împotriva Mea””. R 5378:5-8

BOGATUL NEBUN

LUCA 12:16-21: “Pământul unui om bogat rodise mult. Şi el se gândea în sine şi zicea: “Ce voi face? Fiindcă nu mai am loc unde să-mi strâng roadele.” “Iată”, a zis el, “ce voi face: îmi voi strica hambarele şi voi zidi altele mai mari; acolo voi strânge toate roadele şi toate bunurile mele; şi voi zice sufletului meu: “Suflete ai multe bunătăţi strânse pentru mulţi ani; odihneşte-te, mănâncă, bea şi înveseleşte-te!” Dar Dumnezeu i-a zis: “Nebunule! Chiar în noaptea aceasta ţi se va cere înapoi sufletul; şi lucrurile pe care le-ai pregătit, ale cui vor fi?” Tot aşa este şi cu cel care îşi adună comori pentru el şi nu se îmbogăţeşte faţă de Dumnezeu.”"

“În această pildă nu se spune că omul bogat şi-a obţinut bogăţia prin ceva mijloace ilegale. Nu este acuzat că şi-a înşelat fratele sau vecinul. Relatarea este numai că a avut binecuvântări vremelnice din abundenţă şi că prin creştere naturală era bogat; şi subiectul lecţiei se află în întrebarea pe care şi-o pune el însuşi, ce voi face cu aceste averi?

Atitudinea corectă a minţii, “spiritul minţii sănătoase”, ar fi răspuns la această întrebare cam în acest mod: Aceste daruri ale providenţei divine sunt o responsabilitate ce mi-a fost încredinţată şi eu sunt un ispravnic, un administrator; poziţia mea îmi va permite să fiu o sursă de mari binecuvântări pentru alţi semeni de-ai mei, nu atât de generos aprovizionaţi; de fapt, am în mâna mea puterea să-i fac pe mulţi semeni să fie confortabili şi fericiţi; şi în îndeplinirea acestei misiuni de administrator în acest mod potrivit voi avea mult mai mare plăcere decât dacă m-aş strădui să folosesc toate aceste daruri pentru mine, sau să le păstrez pentru folosul meu în viitor.

O asemenea cale generoasă, neegoistă, ar fi avut nu numai aprobarea divină şi ar fi constituit “adevăratele bogăţii” “depuse în cer”, dar, în plus, ar fi fost cea mai directă cale spre fericire pentru însuşi individul deja favorizat. Este un proverb adevărat: “Unul care dă cu mână largă ajunge mai bogat; şi altul, care reţine mai mult decât trebuie, nu face decât să sărăcească”. … Dimpotrivă … cine foloseşte bogăţia pământească încredinţată grijii lui în armonie cu judecata lui cea mai bună, îşi câştigă astfel o răsplătă bogată de aporbare din partea tuturor celor cu care are de-a face; şi, prin aranjamentul îndurător al Domnului în Cristos, această cultivare a spiritului iubirii devine un factor foarte important în privinţa obţinerii bucuriei şi binecuvântării veşnice.” R 2685:10-R 2686:1

“Domnul nostru, pentru a accentua lecţia, ridică întrebarea: Ale cui, deci, vor fi aceste lucruri? Cel care le-a acumulat nu s-ar mai putea bucura de ele, oricine le-ar primi; el ar fi într-adevăr sărac, oricine s-ar bucura de ele; pentru că acestea erau tot ce a avut; el şi-a dat gândirea şi efortul şi fiecare talent ca să facă bani şi să încerce bucuriile egoiste, şi nu a fost bogat faţă de Dumnezeu — nu a fost bogat în fapte bune — nu a adunat comori în cer. Viaţa sa a fost un eşec; el ar intra în viaţa viitoare sărac în ceea ce priveşte dezvoltarea mintală şi morală în însuşiri bune. Ar intra în ea cu o povară de egoism, cu care s-a născut într-o anumită măsură, dar la care a adăugat în mare măsură, printr-o viaţă de egoism. Şi în viaţa viitoare povara sa de egoism va fi o perioadă un handicap pentru eforturile sale spre adevărata nobleţe, dacă atunci va face eforturi spre perfecţiune sub condiţiile binecuvântate ale Împărăţiei Milenare.” R 2686:3

STĂPÂNUL SE ÎNTOARCE DE LA NUNTĂ

LUCA 12:35-40: “Mijlocul să vă fie încins şi făcliile aprinse. Şi să fiţi ca nişte oameni care aşteaptă pe stăpânul lor să se întoarcă de la nuntă, ca să-i deschidă îndată, când va veni şi va bate la uşă. Ferice de robii aceia pe care stăpânul îi va găsi veghind la venirea lui! Adevărat vă spun că el se va încinge, îi va pune să stea la masă şi se va apropia să-i servească. Fie că vine la a doua strajă din noapte, fie că vine la a treia strajă, ferice de ei dacă-i va găsi aşa. Să ştiţi că dacă ar şti stăpânul casei la ce ceas va veni hoţul, ar veghea şi n-ar lăsa să-i spargă casa. Şi voi deci fiţi gata, căci Fiul Omului va veni în ceasul în care nu vă gândiţi.”

“… Domnul nostru a ales aceasta ca o ilustraţie potrivită a vigilenţei care trebuia să-i caracterizeze pe urmaşii Săi în timp ce aşteaptau venirea Sa a doua. De fapt, robii în această pildă sunt mireasa în altă pildă, dar prezintă chestiunea din alt punct de vedere. Singura lecţie de aici este că hărnicia în serviciu, vegherea pentru interesele cauzei Stăpânului, credinţa în promisiunea Sa de a Se întoarce şi aşteptarea evenimentului, servesc drept un ajutor sau stimul pentru serviciu potrivit. Când stăpânul casei ar sosi împreună cu compania Sa, ar fi împotriva intereselor servitorilor Săi şi a iubirii şi devotamentului faţă de El dacă într-o asemenea ocazie ar fi găsiţi adormiţi, sau altfel decât gata să deschidă uşa la semnul sosirii Stăpânului.

… Prezenţa Sa va fi făcută cunoscut prin batere la uşă, iar baterea ar corespunde unui anunţ printr-un anumit servitor special sau servitori speciali, verbal sau prin pagina scrisă, care să prezinte dovezile prezenţei Stăpânului. De exemplu, publicarea profeţiilor timpului, arătând că timpul s-a împlinit — că anumite profeţii care marchează evenimente ce aparţin încheierii Dispensaţiei Evanghelice şi începutului Dispensaţiei Milenare sunt împlinite şi că anumite semne menţionate în Scripturi sunt împlinite — astfel de mărturii sunt de natura unei bateri, care va fi auzită de către aceia dintre robii Domnului care vor fi treji în timpul acela. Nu robii în general trebuie să efectueze baterea, ci Stăpânul Însuşi va pune în acţiune forţe şi mijloace pe care va alege să le folosească pentru producerea acestei bateri şi anunţ.

… Nu este fixată o dată pentru venirea Stăpânului, dar se face în mod clar comunicarea că nu este pentru ei să ştie timpurile şi sezoanele, ci ei trebuie să fie atenţi continuu, nu numai în timpul primei străji, ci şi în timpul celei de-a doua şi a celei de-a treia străji, pentru ca oricând ar fi auzită bătaia Stăpânului, ei să poată răspunde prompt. Ideea nu este, să observăm acest lucru, că servitorii nu vor şti niciodată când va veni Stăpânul: ideea este că la sosirea Sa, El se va îngriji să se facă o astfel de batere care va fi recunoscută de către toţi servitorii care sunt treji şi în aşteptare şi veghere. În ce ar consta rostul baterii dacă servitorii nu trebuiau să ştie când auzeau baterea? Baterea trebuia să fie o dovadă a prezenţei şi servitorii nu vor şti înainte, ci vor şti la sosirea Sa şi aceasta fără să-L vadă.

Stăpânul îşi va servi robii

Care va fi răsplata specială a acestor robi? Pilda spune: Stăpânul lor “se va încinge îel va deveni servitorul lorş, îi va pune să stea la masă şi se va apropia să-i servească”. Aceasta sugerează că la a doua venire a Domnului, El va fi prezent înainte ca vreunul dintre robii Lui să ştie despre sosirea Sa. El va bate sau Se va îngriji să se facă anunţul prezenţei Sale. Cei care vor auzi baterea vor fi numai cei care vor fi treji şi pregătiţi, aşteptându-L şi fiind atenţi la batere. Aceştia vor avea un ospăţ spiritual special. Va fi special pentru că va fi o ocazie specială şi va fi intenţionată ca o răsplată specială pentru manifestarea interesului şi devotării lor. Va fi special de asemenea, pentru că Stăpânul casei, devenit servitorul lor, va avea toate cheile tuturor bogăţiilor harului şi binecuvântării, şi, aşa cum a explicat în altă parte, va scoate din comorile Sale — cămările Sale — lucruri noi şi vechi, hrană consistentă şi delicatese. Cei credincioşi sigur vor avea un ospăţ împărătesc, aşa cum nu li s-a dat niciodată înainte.

Aceste lucruri, susţinem noi, s-au împlinit deja. Baterea sau vestirea prezenţei Domnului, aşa cum a fost arătată prin profeţiile Vechiului Testament, s-a făcut începând din 1875 şi se face încă. Baterea din pildă ar putea fi în mod potrivit numai pentru câteva secunde, dar împlinirea ar putea acoperi în mod potrivit o perioadă de ani. Servitorii casei iau cunoştinţă şi fiecare deschizându-şi inima şi mintea la faptul prezenţei Domnului, primeşte o împlinire a binecuvântării promise — primeşte un ospăţ de bucate grase, spirituale — o înţelegere şi apreciere a planului divin şi o hrană şi o întărire pentru suflet, aşa cum n-a avut niciodată înainte. Că această servire a servitorilor de către Stăpân trebuie să fie înţeleasă ca o lucrare individuală şi nu numai ca un serviciu şi un ospăţ colectiv, este dovedit de declaraţia Domnului în Apocalipsa 3:20. Aici Domnul prezintă acelaşi eveniment în legatură cu mesajul Său către ultima fază a Bisericii Sale nominale, faza Laodiceea. El spune: “Iată, Eu stau la uşă şi bat; dacă aude cineva glasul Meu şi deschide uşa, Eu voi intra la el, voi cina cu el şi el cu Mine”. R 3354:7-R 3355:2

“Referirea aici este la o venire asemenea unui hoţ, şi cuvântul grecesc tradus prin să se spargă, ar însemna literal “a săpa în”. Multe din casele din timpurile vechi nu erau construite din piatră sau din cărămidă, ci din lut uscat … . În astfel de case se putea intra mai repede săpând în perete, decât forţând uşa. …” R 3355:5

““Stăpânul casei” sau “gospodarul” dispensaţiei actuale nu este Domnul nostru, ci Adversarul nostru, diavolul, “dumnezeul veacului acestuia”, “domnul puterii văzduhului”, “stăpânitorul lumii acesteia” care stăpâneşte acum pe fiii neascultării, orbind mintea tuturor celor care nu cred — ai căror ochi ai înţelegerii n-au fost unşi cu alifia pentru ochi a Domnului (2 Corinteni 4:4; Efeseni 2:2; Apocalipsa 3:18). Acest adversar este viclean şi foarte iscusit; şi foloseşte prompt orice cunoştinţă ar avea despre timpuri, perioade şi aranjamente divine ca să se opună planului divin, după cum spune Domnul nostru în declaraţia anterioară.

Metoda Tatălui ceresc faţă de Satan a fost să-l lase să meargă pe calea lui, în afară de cazurile în care ar veni în conflict cu planul divin, şi astfel să stăpânească uneltirile lui rele încât să le folosească pentru înaintarea planului divin. Ca atare Satan, deşi a cunoscut Biblia de mult, doar puţin a înţeles din ea, pentru acelaşi motiv pentru care n-a înţeles-o nici omul; pentru că este scrisă în pilde, simboluri şi figuri de stil. Iar acum că acestea îşi au timpul să fie înţelese, înţelegerea lor este limitată la cei care au conducerea Spiritului sfânt, care, după cum a promis Domnul nostru, “vă va călăuzi în tot adevărul”, dar pe care lumea nu-l poate primi. Satan nu are Spiritul sfânt şi nu este condus de el, şi, prin urmare, mare parte din Cuvântul divin este nebunie pentru el. Dar fără îndoială el a învăţat, aşa cum a învăţat şi lumea într-o oarecare măsură, că — “Prietenia Domnului este cu cei care se tem de El.” (Psalmul 25:14). De aceea, putem presupune că reprezentanţii lui, îngerii decăzuţi, sunt adesea prezenţi în micile adunări şi la studiile biblice etc., ale poporului cu adevărat consacrat, ca să afle câte ceva despre planul divin.

În ce mod şi-ar fi condus Satan afacerile diferit dacă ar fi ştiut mai devreme mai mult despre planul divin, putem numai presupune; dar avem mărturia clară a Domnului nostru că astfel de cunoştinţă din partea lui Satan ar fi făcut necesar un alt fel de sfârşit al Veacului Evanghelic şi un alt fel de început al Veacului Milenar, decât a intenţionat şi a declarat Dumnezeu. Dar în loc să ştie şi să-şi pună casa în ordine, el a fost luat prin surprindere de parousia Domnului în 1874 şi de lucrarea “secerişului” începută atunci; aşa că, cu toate vicleşugurile şi înşelările lui, cu toate simulările luminii adevărate etc., “casa” lui, instituţiile actuale, vor suferi o prăbuşire completă. Pe măsură ce îşi dă seama de aceasta, el depune cele mai încordate eforturi să înşele — chiar şi recurgând, prin servitorii săi amăgiţi, la miracolele vindecării fizice, deşi el este prinţul bolii, suferinţei şi morţii (Evrei 2:14). Dar o casă dezbinată astfel împotriva ei însăşi va cădea în mod sigur; şi mare va fi căderea Babilonului: va cădea ca o mare piatră de moară aruncată în mare. Apocalipsa 18:21.

“De aceea şi voi fiţi gata, căci Fiul Omului va veni în ceasul în care nu vă gândiţi” — Matei 24:44.

Aici, “şi voi”, cei care cred, credincioşii Domnului, sunt menţionaţi în contrast cu Satan şi casa lui. Timpul prezenţei Domnului n-a putut fi cunoscut dinainte nici chiar de către sfinţi. Nici faptul prezenţei Domnului n-a fost recunoscut până după aproape un an din octombrie 1874, când bătaia Sa la uşă prin cuvântul profeţilor şi al apostolilor, a fost recunoscută. De atunci există nenumărate semne exterioare, dovezi ale prezenţei Fiului Omului; iar cei devotaţi Lui, pe măsură ce sunt adunaţi din cele patru vânturi ale cerului, sunt luaţi în casa Lui de ospăţ şi puşi să se aşeze la masă aşa cum lumea n-a mai cunoscut, şi sunt serviţi, mai întâi de către Învăţătorul Însuşi, şi suplimentar unii de către alţii. Vezi Luca12:37.” D 611:2-D 612:3

ADMINISTRATORUL CREDINCIOS ŞI ÎNŢELEPT

LUCA 12:42-48: “Cine este administratorul credincios şi înţelept pe care-l va pune stăpânul său peste servitorii săi ca să le dea partea lor de hrană la timpul potrivit? Ferice de robul acela pe care stăpânul, la venirea lui, îl va găsi făcând aşa! Adevărat vă spun că îl va pune peste toată avuţia sa. Dar dacă robul acela zice în inima lui: “Stăpânul meu întârzie să vină” şi începe să bată pe servitori şi pe servitoare, să mănânce, să bea şi să se îmbete, stăpânul robului aceluia va veni în ziua în care el nu se aşteaptă şi în ceasul în care nu ştie şi-l va despica în două; şi partea lui va fi cu cei necredincioşi. Robul acela care a ştiut voia stăpânului său şi nu s-a pregătit deloc şi n-a făcut voia lui, va fi bătut cu multe lovituri. Dar cine n-a ştiut-o şi a făcut lucruri vrednice de lovituri, va fi bătut cu puţine. Cui i s-a dat mult, i se va cere mult; şi cui i s-a încredinţat mult, îi vor cere mai mult."

“Noi, destul de firesc, ne-am străduit să interpretăm cuvintele Domnului nostru cum că fac referire la un administrator compus — adică un anumit număr sau o clasă de fraţi împreună ar constitui administratorul din această pildă. În străduinţa de a face o astfel de interpretare, am întâmpinat totuşi unele dificultăţi.

1. A presupune o asemenea clasă în Bisercă, ar însemna a recunoaşte ceea ce este negat în altă parte — a recunoaşte o clasă clericală sau cu autoritate, distinctă şi separată de restul Bisericii, pentru că acest administrator trebuie să împartă hrană la timpul potrivit casei, servitorilor împreună cu el. Noi susţinem că Biserica lui Cristos nu este formată din cler şi laici, ci “toţi sunteţi una în Hristos Isus” şi “unul singur este Îndrumătorul vostru: Hristos”. Totuşi, n-ar fi nici o încălcare a principiului dacă am presupune că Domnul la timpul indicat ar folosi în mod special un membru al Bisericii Sale în calitate de canal sau instrument prin care să trimită mesajele potrivite, hrana spirituală potrivită la acel timp; pentru că în diferite timpuri din trecut Domnul a folosit indivizi în felul acesta. De exemplu, Petru a folosit “cheile” Împărăţiei cerurilor la Cincizecime, iar apoi în casa lui Corneliu, şi în amândouă locurile a fost folosit ca slujitor special în legătură cu distribuirea adevărurilor speciale. Aceasta nu l-a făcut pe Petru domn peste ceilalţi apostoli sau peste Biserică, ci numai slujitor.

2. Oricât de mult ne-am strădui să aplicăm această imagine la poporul Domnului în mod colectiv, ar rămâne totuşi faptul că diferitele detalii declarate nu s-ar potrivi la un grup de persone. De exemplu, în versetul 42, în traducerea obişnuită (engleză; nota traducătorului) este redat robul acela credincios; în versiunea revizuită (engleză; nota traducătorului), administratorul credincios, ca şi cum s-ar referi la unul anume, şi termenul nu este folosit în mod nedefinit pentru un număr. Mergând la textul grecesc, găsim că accentul este de asemenea acolo şi în formă dublă — robul cel credincios, robul cel înţelept. Dacă ar fi un caz în care am putea aplica acest text la Cristos, n-ar fi nici o dificultate, sau dacă ar fi un caz în care ar putea fi aplicat la întregul corp al lui Cristos, n-ar fi nici o dificultate în a armoniza pe acela unu cu mulţi membri ai acelui singur corp al lui Cristos; dar deoarece robul menţionat trebuie să dea hrană celorlalţi membri ai corpului, servitorilor împreună cu el, termenul pare să fie limitat la o anumită persoană. Totuşi, întocmai cum am spus despre Petru, că n-a fost făcut domn peste fraţi datorită folosirii sale speciale, tot aşa spunem despre oricine ar fi acela la care se referă pasajul, că în niciun sens al cuvântului nu l-ar putea constitui domn sau dictator, sau stăpân, sau să implice inspiraţia sa. Tot ce am putea spune este că ar fi unul privilegiat ca să fie un servitor, şi nu mulţi par a fi dornici să îndeplinească o asemenea poziţie în adevăratul înţeles al cuvântului. Acest servitor, dacă ar fi găsit credincios, va fi însărcinat tot mai mult cu împărţirea fiecărui aspect al adevărului prezent, aşa cum este înfăţişat în pildă, prin faptul că i se va da să împartă hrana la timpul potrivit servitorilor. Necredincioşia din partea acestuia numit ar însemna declasarea din acest serviciu şi probabil serviciul ar trece la altcineva, la un succesor al său.

Expresia, “adevărat vă spun că îl va pune peste toată avuţia sa”, nu trebuie înţeleasă a se aplica la gloriile şi onorurile viitoare, ci numai la o responsabilitate mai generală sau administrare în ce priveşte împărţirea “averilor” Domnului, sau a adevărurilor cuvenite să fie păzite sau date în timpul rămas al “secerişului”. Cu alte cuvinte, administratorul prin care Domnul va împărţi adevărul prezent în acest “seceriş”, dacă va fi găsit vigilent, umilit, credincios, va continua în această administrare şi va fi folosit de Domnul din ce în ce mai mult în serviciul robilor — până la terminarea secerişului.

“Nu ca fiind stăpâni peste moştenirea lui Dumnezeu” (K. J.*)

Că acest rob nu trebuie să acţioneze sau să fie considerat ca un domn, este clar indicat în versetul 45, care arată că un asemenea abuz de numirea sa ar duce la căderea sa. Niciodată biserica n-a avut nevoie să fie în gardă împotriva servitorilor care s-au străduit într-adevăr să o servească şi să scoată din tezaurul Domnului hrana la timpul cuvenit. Pericolele bisericii întotdeauna s-au ridicat de la cei care au căutat să stăpânească peste moştenirea lui Dumnezeu şi să împartă propria lor înţelepciune sau înţelepciunea altor oameni în locul Cuvântului Domnului.

Versetele 47, 48 par să sugereze că responsabilitatea robului faţă de Domnul va fi în măsura cunoştinţei sale în ce priveşte voia Domnului; şi că Domnul va proceda cu el după principiul că având multă cunoştinţă şi ocazie, cerinţele de la el vor fi proporţional mari.

În timp ce îndemnul în general pare să se aplice la un anumit rob prin care alţi robi vor fi aprovizionaţi (vezi Matei 24:45-51), putem vedea că acelaşi principiu s-ar aplica în sens general la fiecare rob pe rând, aşa cum ar primi fie hrană, fie administraţie. Responsabilitatea sa va fi în măsura în care a primit sau a avut ocazia să primească, şi de felul în care a folosit binecuvântarea. Noi cei de astăzi, care trăim sub aşa mare favoare de la Domnul, bucurându-ne de lumina adevărului prezent aşa cum şi vedem că este, avem fiecare motiv să-I mulţumim şi tot mai mult să apreciem lucrurile noi şi vechi din depozitul de adevăr al Stăpânului care ni se împarte acum, şi pe care fiecare la rândul lui este privilegiat să-l împartă altora şi pentru care are responsabilitate în măsura cunoştinţei lui. Domnul să ne ajute pe fiecare să fim credincioşi şi să ne amintim că Domnul nostru a fost un rob, precum şi un Fiu, şi că cel mai mare privilegiu al nostru ca fii este să fim robi credincioşi, administratori al harului de multe feluri al lui Dumnezeu. R 3355:10-R 3356:6

SMOCHINUL NERODITOR

LUCA 13:6-9: “Un om avea un smochin sădit în via sa. A venit să caute rod în el şi n-a găsit. Atunci a zis îngrijitorului viei: “Iată că sunt trei ani de când vin şi caut rod în smochinul acesta şi nu găsesc. Taie-l! De ce să mai cuprindă şi pământul degeaba?” “Domnule”, i-a răspuns el, “mai lasă-l şi anul acesta, până îl voi săpa de jur împrejur şi îi voi pune gunoi. Poate că de acum înainte va face roadă; dacă nu îl vei tăia.”"

“… Cei trei ani şi jumătate ai serviciului Domnului nostru pentru naţiunea evreiască şi respingerea lor de către El sunt reprezentaţi prin plda smochinului neroditor … ." R 2564:4

POARTA STRÂMTĂ

LUCA 13:24-27: “Luptaţi-vă să intraţi pe uşa cea strâmtă. Căci vă spun că mulţi vor căuta să intre şi nu vor putea. Îndată ce Stăpânul casei Se va scula şi va închide uşa şi voi veţi începe să staţi afară şi să bateţi la uşă, zicând: “Doamne, deschide-ne!”, El vă va răspunde şi va zice: “Nu vă ştiu de unde sunteţi”. Atunci veţi începe să ziceţi: “Noi am mâncat şi am băut în faţa Ta şi pe străzile noastre ne-ai învăţat.” Şi El va răspunde: “Vă spun că nu ştiu de unde sunteţi; depărtaţi-vă de la Mine, voi toţi lucrătorii fărădelegii!”".

“O anumită perioadă de timp, uşa pentru Chemarea de Sus a Bisericii stă întredeschisă. Isus a deschis această cale nouă a vieţii prin văl; adică prin trupul Său — sacrificiul Său (Evrei 10:19, 20). Posibilităţile intrării pe această cale le-au fost prezentate mai întâi evreilor; şi după ce au fost găsiţi cei potriviţi din acel popor, Dumnezeu a trimis Mesajul în toate părţile printre neamuri pe parcursul a mai bine de optsprezece secole. Se pare că adunarea Aleşilor este aproape completă. Imediat ce ultimul care să completeze numărul va fi fost calificat pentru glorie şi va fi intrat pe uşă, aceasta va fi închisă.

Cam în acel timp, o mare trezire a gândirii religioase va veni pentru lume în mijlocul unui mare Timp de Necaz. Atunci mulţi vor începe să spună că au neglijat marele Premiu, că n-au reuşit să cumpere mărgăritarul de mare preţîn condiţiile avantajoase în care le-a fost oferit — cu puţinul pe care-l aveau. Atunci va fi o mare jelire printre această clasă şi o strigare: Doamne, Doamne, noi nu vom fi din clasa Miresei? Dar Domnul nu-i va recunoaşte ca fiind din ceata Miresei. Atunci vor fi în mare regret. Va predomina plânsul şi scrâşnirea dinţilor. Aceasta nu va fi într-un loc de chin veşnic îndepărtat, aşa cum am presupus odată, ci, aşa cum dă de înţeles relatarea, va fi chiar aici pe pământ, dintr-o clasă care au neglijat privilegiile Chemării de Sus când au ştiut despre ea.

Aducând chestiunea la nivelul ascultătorilor Săi, dar lăsând-o totuşi aplicabilă la toţi care au auzit Mesajul de-a lungul Veacului Evanghelic, Domnul dă de înţeles că unii dintre aceştia au fost în strâns contact cu El şi cu urmaşii Săi. Ei au avut o formă de evlavie şi au pretins că au făcut multe lucruri minunate, totuşi Domnul nu-i va recunoaşte în privinţa vreunui privilegiu al Împărăţiei. Ei nu vor avea o parte nici măcar în Împărăţia pământească. Aceasta va fi dată Vrednicilor din trecut, care au trăit şi au murit înainte de a se deschide Chemarea de Sus.

Avraam, Isaac, Iacov şi toţi profeţii şi credincioşii din trecut vor fi Prinţi peste tot pământul, reprezentanţii vizibili ai lui Mesia cel invizibil şi ai Bisericii Sale în slavă. Moştenitorii Împărăţiei nu vor fi în întregime evrei, fiindcă evreii ca popor n-au fost destul de sfinţi şi fiindcă Domnul nu putea accepta decât pe sfinţi. Când chemarea la comoştenire în Împărăţie avea să treacă la neamuri, unii aveau să vină de la răsărit, de la apus, de la miazănoapte şi de la miazăzi şi să aibă parte de Împărăţie. Evreii au fost primii în favoarea lui Dumnezeu, iar neamurile ultimii; totuşi unii dintre primii în privilegii şi ocazii vor eşua.” R 5407:3-6

“… Cu alte cuvinte, chemarea, singura chemare din acest veac al Evangheliei, este la calea îngustă a jertfirii de sine: şi nici o abatere a interesului nostru n-ar trebui să ne slăbească alergarea pentru marele premiu al nemuririi oferit acum. Când numărul celor “aleşi” va fi complet şi marea strâmtorare de la sfârşitul acestui veac va da de veste că Biserica este completă şi glorificată, mulţi vor privi altfel nimicurile lumeşti care le împiedică acum împlinirea angajamentelor lor de consacrare." E 401:3

LOCUL DE FRUNTE LA OSPĂŢ

LUCA 14:7-11: “Apoi, când a văzut că cei invitaţi la masă alegeau locurile dintâi, le-a spus o pildă, Şi le-a zis: “Când eşti invitat de cineva la nuntă, să nu te aşezi la masă în locul dintâi, ca nu cumva, printre cei invitaţi de el, să fie altul mai vrednic de cinste decât tine şi cel ce te-a invitat şi pe tine şi pe el, să vină să-ţi zică: “Dă locul tău omului acestuia!” Atunci cu ruşine vei fi pus să iei locul de pe urmă. Ci, când eşti invitat, du-te şi stai jos în locul cel mai din urmă, pentru ca atunci când va veni cel ce te-a invitat, să-ţi zică: “Prietene, mută-te mai sus!” Lucrul acesta îţi va face cinste înaintea tuturor celor ce vor sta la masă împrenă cu tine. Căci oricine se înalţă va fi smerit; şi cine se smereşte va fi înălţat.”"

“Toată lecţia din pildă pare să fie o ilustraţie a cursului potrivit printre oameni, aşa cum este văzut din punctul de vedere divin, şi deci o ilustraţie pentru toţi a felului în care Dumnezeu va proceda cu cei pe care îi invită la ospăţul de nuntă antitipic. Locul principal nu va fi dat celor mai îndrăzneţi, celor mai înclinaţi să uzurpe autoritatea; ci din contră, Domnul nu va uita pe bărbatul sau pe femeia cu minte umilită, care, neavând o părere prea înaltă despre el sau despre ea, ar căuta cu mulţumire şi recunoştinţă şi ar aprecia chiar cel mai umil loc în prezenţa divină.

Ambiţia este o caracteristică foarte necesară a minţii umane, fără de care lumea ar face relativ puţin progres; dar este un element foarte periculos în ceea ce priveşte formarea caracterului creştin. Putem fi siguri, din toate scripturile prezentate, că principiul lui Dumnezeu de a lucra cu noi în distribuirea gloriilor şi onorurilor împărăţiei va fi pe liniile aşezate de Învăţătorul: oricine se înalţă va fi smerit; şi cine se smereşte v a fi înălţat”. R 3832:2, 3

CINA CEA MARE

LUCA 14:16-24: “… Un om a dat o cină mare şi a invitat pe mulţi. La ceasul cinei, a trimis pe robul său să spună celor invitaţi: “Veniţi, căci iată că toate sunt gata!” Dar toţi, fără exepţie, au început să se scuze. Cel dintâi i-a zis: “Am cumpărat un ogor şi trebuie să mă duc să-l văd; te rog să mă scuzi.” Un altul a zis: “Am cumpărat cinci perechi de boi şi mă duc să-i încerc; te rog să mă scuzi.” Un altul a zis: “M-am căsătorit şi de aceea nu pot veni.” Când s-a întors robul, a spus stăpânului său aceste lucruri. Atunci stăpânul casei s-a mâniat şi a zis robului său: “Du-te degrabă în pieţele şi străzile cetăţii şi adu aici pe cei săraci, schilozi, orbi şi şchiopi!” Şi robul a zis: “Stăpâne, s-a făcut cum ai poruncit şi tot mai este loc.” Şi stăpânul a zis robului: “Ieşi la drumuri şi la garduri şi, pe cei care îi vei găsi, sileşte-i să intre, ca să mi se umple casa. Căci vă spun că nici unul din cei invitaţi nu va gusta din cina mea.”"

“Pilda descrie un ospăţ mare, cu un număr mare de prieteni ai gazdei invitaţi dinainte, ca să poată fi pregătiţi la timpul când ospăţul va fi pregătit şi anunţat. Dumnezeu Însuşi este gazda din pildă, iar prietenii Lui au fost naţiunea evreiască pe care, ca popor i-a avantajat în toate felurile, în special în aceea că lor le-au fost încredinţate tainele lui Dumnezeu — multă cunoştinţă a planului divin pentru salvarea omului şi promisiunea, că dacă ei ca sămânţă a lui Avraam erau credincioşi, să aibă invitaţia, privilegiul şi ocazia acestui mare ospăţ. Domnul li se adresează prin profet spunând: “Eu v-am ales numai pe voi dintre toate familiile pământului” (Amos 3:2). Numai Israel a fost invitat la acest ospăţ; dar ospăţul nu a fost pregătit până în ziua Domnului nostru, şi deci invitaţia de a participa la el nu a fost făcută până atunci. În cele din urmă însă timpul a venit; Cristos, aşa cum a fost reprezentat prin viţelul jertfei pentru păcat, Se dăduse pe Sine — sacrificiul fiind considerat ca îndeplinit de la timpul oferirii Sale, când Domnul nostru S-a prezentat pe Sine lui Ioan, la Iordan, făcând o deplină consacrare a întregii Sale fiinţe, chiar până la moarte. În vederea acestei jertfe pentru păcate, Dumnezeu putea începe imediat să cheme deja pe oaspeţii cărora le era promis, la marele ospăţ de binecuvântare şi manifestare a favorii divine faţă de cei cărora îl promisese cu aşa mult timp înainte prin tatăl lor Avraam.

Şi aşa a fost, că atunci când Isus a venit şi i-a chemat pe ucenici şi i-a trimis, mesajul a fost: “împărăţia cerurilor s-a apropiat”; marele ospăţ de lucruri grase pentru această naţiune, pe care Dumnezeu îl promisese aşa de mult timp, este pregătit; şi oricine doreşte poate veni şi poate fi primit să participe la el. Mesajul lui Isus şi al celor doisprezece, iar mai târziu al celor şaptezeci, în toată Iudeea, a fost invitaţia acelui popor favorizat să vină şi să se bucure de acel ospăţ mare, pe care ei îl aşteptaseră cu nerăbdare şi speraseră şi se rugaseră timp de peste şaisprezece secole — de marile privilegii şi ocazii ale împărăţiei.

Dar aşa cum arată pilda, când oferta împărăţiei a fost de fapt făcută, când invitaţia de a se împărtăşi de binecuvântările marelui ospăţ a fost pusă în realitate înaintea lor, s-a dovedit că au iubit împărăţia şi lucrurile viitoare cu mult mai puţin decât ei sau alţii s-ar fi putut gândi. Dimpotrivă, unanimitatea cu care invitaţia la împărăţie a fost respinsă, a făcut să pară aproape ca şi cum cei care au respins-o ar fi acţionat la unison în acea chestiune. Scuzele lor pentru un interes aşa de mic în lucrurile pe care Dumnezeu le promisese şi pe care ei au pretins a le dori cu nerăbdare, a fost aparenta presiune în privinţa altor obligaţii de care trebuiau să se ocupe şi care nu le lăsa deloc timp să răspundă invitaţiei divine la împărăţie. Asupra unuia presiunea a venit din direcţia nevoii de a se ocupa de gospodărie, şi astfel să nu fie leneş în afaceri; altul a simţit că ar putea fi foarte bine pentru oameni care nu aveau nimic altceva de făcut, să dea atenţie unui ospăţ spiritual, dar în ceea ce-l privea pe el, timpul său era complet ocupat cu averea, cu boii, cu oile, cu magaziile şi câte altele. Altul a simţit că datoriile sale, legăturile sale sociale, soţia, copiii etc., îi cereau toată atenţia şi de aceea nu putea accepta privilegiile împărăţiei.

Şi acesta, care a fost sentimentul Israelului trupesc, este de asemenea în mare măsură şi al Israelului spiritual, acum când este anunţată împărăţia spirituală. Mulţi par să simtă că ceea ce ei numesc lucrurile reale şi practice ale vieţii au nevoie de toată atenţia lor. Ei doresc să “să reuşească” în afacerile lumii şi să fie cineva în aceasta, şi găsesc astfel interesul în problemele sociale şi materiale o mare piedică în calea unui răspuns la invitaţia divină pentru o parte în împărăţia glorioasă Milenară, ca împreună moştenitori cu Cristos — marele ospăţ, chemarea de sus care a ajuns la noi. Ei bine, într-un sens al cuvântului aceasta este bine, pentru că numai ţine afară din împărăţie o clasă care Domnul nu doreşte să fie în ea, şi care dacă ar veni, ar trebui să fie cernută afară, mai târziu. Deşi Dumnezeu a invitat mulţi, El caută pentru acest ospăţ numai din aceia care îl vor aprecia mai presus decât orice alte privilegii — pe aceia care ar fi doritori să sacrifice orice alt lucru pentru a avea parte de el.

Prima invitaţie la ospăţ relatată în pildă reprezintă primii ani ai misiunii Domnului nostru, care au fost în mod special îndreptaţi spre a trezi interesul cărturarilor şi fariseilor şi doctorilor în Lege, care, în calitate de conducători ai acelei naţiuni, şi aşa cum a spus Domnul nostru, stăteau pe scaunul lui Moise, reprezentau de fapt acea naţiune ca întreg; şi respingerea invitaţiei de către aceştia a însemnat respingerea ei de către acea naţiune ca întreg. Astfel Domnul nostru a fost atent să aducă înaintea clasei preoţeşti din acel timp dovezile faptului că El era Mesia, aşa încât, de exemplu, atunci când a vindecat pe cei zece leproşi, El le-a cerut să nu spună nimănui, ci să meargă să se arate preoţilor. Astfel clasa preoţească a fost informată în privinţa lucrării miraculoase a Domnului nostru, probabil într-un mod mai special decât alţii. Ei deci au avut invitaţia la ospăţ într-un mod mai special în comparaţie cu alţii. Totuşi, faptul că reprezentanţii principali ai lui Israel n-au fost pregătiţi pentru invitaţie n-a fost permis să fie o piedică, şi Domnul nostru, prin ucenicii Săi, a extins invitaţia la altă clasă.

Încercarea naţiunii ca întreg, reprezentată prin conducătorii ei, s-a sfârşit la Calvar, sau mai degrabă cu cinci zile înainte de Calvar, când Domnul nostru a intrat călare pe măgar şi a plâns pentru cetatea Ierusalimului spunând: “Ierusalime, Ierusalime, care omori pe proroci şi ucizi cu pietre pe cei trimişi la tine! De câte ori am dorit să adun pe copiii tăi, cum îşi adună găina puii sub aripi, şi n-aţi vrut! Iată vi se lasă casa pustie!” Ca naţiune, ca popor, aţi respins invitaţia divină la marele ospăţ, şi ca naţiune nu puteţi gusta din el. Totuşi, conform intenţiei şi promisiunii divine prin profeţi, Dumnezeu Şi-a continuat îndurarea faţă de diferiţi indivizi din acea naţiune, după ce naţiunea ca întreg s-a dovedit nedemnă de privilegiile împărăţiei. Apostolii au fost trimişi să adune, nu naţiunea, ci pe acei indivizi care aveau o minte umilită, ca să participe la ospăţ, şi la această chemare a indivizilor, în locul naţiunii lui Israel, au răspuns exclusiv cei care şi-au dat seama de nevrednicia lor — şchiopii, schilozii, orbii, care au recunoscut că nu erau perfecţi, dar care doreau perfecţiune, şi care s-au bucurat de chemarea de a se împărtăşi de privilegiile împărăţiei şi bucuroşi au părăsit toate pentru ea. Printre ei, suntem asiguraţi, nu sunt mulţi înţelepţi, mulţi mari, mulţi învăţaţi, ci mai ales săracii, pentru că deşi săracii nu sunt întotdeauna smeriţi, în niciun caz, totuşi printre ei s-au găsit proporţional mai mulţi care au avut caracter acceptabil; dar printre cei bogaţi şi cei mari smerenia ar părea să fi fost întotdeauna în mod corespunzător puţină.

Aceasta, a doua invitaţie făcută săracilor, şchiopilor şi orbilor de pe uliţele şi cărările cetăţii, ar fi foarte greu să fie recunoscută ca ilustraţie pentru timpul nostru cu spitale şi azile pentru săraci etc., ţinute prin impozite generale; dar în zilele Domnului nostru era într-adevăr foarte uşor să fie adunată o mare mulţime de săraci şi infirmi în scurt timp.

Se va observa că ambele aceste chemări aparţin cetăţii — adică Israelului, împărăţia nominală a lui Dumnezeu. Dar cele două chemări nu au reuşit să găsească un număr suficient pe care Dumnezeu l-a predestinat să constituie clasa împărăţiei. El într-adevăr ar fi putut să influenţeze pe alţii să vină, dar din contră, El a pus intenţionat invitaţia la ospăţ în aşa formă încât să-i respingă pe cei care nu erau într-o atitudine corectă a inimii — în aşa formă încât să atragă pe israeliţii cu adevărat, care şi-au simţit şi şi-au recunoscut propria nevrednicie, care ar fi fericiţi să intre la ospăţ, să fie îmbrăcaţi cu haina pregătită pentru oaspeţi (dreptatea simbolică a lui Cristos), ca să acopere zdrenţele murdare ale imperfecţiunilor lor. Dar acum, pentru că nu s-a găsit un număr suficient în Israel ca să completeze numărul aleşilor, mesajul trebuia trimis în afara cetăţii, în afara Iudaismului — la Neamuri; şi astfel al treilea mesaj a fost, “ieşi la drumuri şi la garduri şi pe cei care îi vei găsi sileşte-i să intre”. Cuvântul “sileşte-i” dă însă un înţeles greşit aici; ar trebui tradus în mod potrivit îndeamnă-i, convinge-i.” R 2701:4-R 2702:3

TURNUL PROPUS PENTRU A FI CONSTRUIT

LUCA 14:28-30: “Căci, cine dintre voi, dacă vrea să zidească un turn, nu stă mai întâi să-şi facă socoteala cheltuielilor, ca să vadă dacă are cu ce să-l sfârşească? Pentru ca nu cumva, după ce i-a pus temelia, să nu-l poată sfârşi şi toţi cei ce-l vor vedea să înceapă să râdă de el, zicând: “Omul acesta a început să zidească şi n-a putut termina!”"

“… într-o împrejurare se pare că Isus a mustrat chiar şi un spirit de entuziasm care ar putea să înceţoşeze judecata rece, zicând: “Cine … nu stă mai întâi să-şi facă socoteala cheltuielilor”. Lui Dumnezeu I-a plăcut ca prin propovăduirea Adevărului să cheme o clasă pe care El o doreşte să fie comoştenitori cu Fiul Său. Ei nu trebuie să fie aduşi în familia lui Dumnezeu prin rugăciuni sau prin emoţii, ci prin declararea termenilor şi condiţiilor divine. Pentru aceştia care acceptă harul lui Dumnezeu merge mesajul urgent să nu-l primească în zadar; ca, după ce au pus mâna pe plug, să nu se uite în urmă; ca, după ce s-au înrolat ca buni soldaţi ai crucii să îndure greutatea, să se bucure de privilegiul serviciului şi sacrificiului." R 5454:10

OAIA PIERDUTĂ

LUCA 15:4-7: “Care om dintre voi, dacă are o sută de oi, şi pierde pe una din ele, nu lasă pe cele nouăzeci şi nouă pe islaz, şi se duce după cea pierdută, până când o găseşte? După ce a găsit-o, o pune cu bucurie pe umeri; şi când se întoarce acasă, cheamă pe prietenii şi pe vecinii săi, şi le zice: “Bucuraţi-vă împreună cu mine, căci mi-am găsit oaia cea pierdută.” Tot aşa vă spun că va fi mai multă bucurie în cer pentru un singur păcătos care se pocăieşte, decât pentru nouăzeci şi nouă de oameni neprihăniţi care n-au nevoie de pocăinţă" (traducerea Cornilescu; nota traducătorului).

“Pilda adevăratului păstor care, iubindu-şi oile şi având grijă de ele, le-a lăsat pe cele nouăzeci şi nouă bine îngrijite de către păstori subordonaţi “pe islaz” (nu în deşert) şi a mers după oaia pierdută până a găsit-o, ne dă o ilustraţie a grijii divine. Probabil că Domnul nostru nu a intenţionat să luăm din cuvintele Sale altă lecţie decât aceasta; dar dacă vom presupune că pilda a fost intenţionată să fie aplicată în diferitele ei particularităţi şi să ilustreze aspecte ale planului divin de mântuire, am fi obligaţi să presupunem că oaia care a fost pierdută l-a reprezentat pe Adam şi familia umană, iar cele nouăzeci şi nouă care nu au fost pierdute niciodată ci au rămas sub grija păstorului, au fost îngerii şi alte fiinţe spirituale, care nu s-au rătăcit niciodată în păcat şi nu s-au depărtat de Dumnezeu, şi care întotdeauna au fost sub supravegherea şi grija Sa. În această interpretare, păstorul care merge după oaia rătăcită ar reprezenta pe Domnul nostru Isus, care a părăsit gloria avută cu Tatăl înainte de întemeierea lumii şi a venit în stările omeneşti în interesul neamului omenesc.” R 2706:7

“Considerând că acea oaie ar reprezenta întreaga omenire căzută în Adam şi care rătăceşte departe de la căile dreptăţii, şi considerându-L pe Isus, ca Bunul Păstor, ca reprezentant al Tatălui, Marele Păstor (Psalmul 23:1), vedem că lucrarea mersului după oaia pierdută a început la prima venire a Domnului nostru. Vedem preţul pentru Mântuitorul nostru legat de începutul recuperării oii, dar încă nu vedem oaia recuperată; pentru că în nici un sens al cuvântului nu a fost adus neamul omenesc înapoi în armonie cu Dumnezeu. Vedem totuşi că în timpul acestui Veac Evanghelic Dumnezeu alege din omenire o biserică aleasă, ca să fie corpul lui Cristos — membri ai Bunului Păstor, sub Isus drept Cap; şi vedem că pe fiecare membru al corpului îl costă ceva ca să se pregătească pentru a se alătura în această lucrare de căutare a oii pierdute — omenirea în general — în timpul Veacului Milenar.

Deja oaia este găsită, în sensul de a-i fi determinat locul; de fapt, în acest sens al cuvântului ea nu a fost pierdută. Dar aşa cum a fost pierdută în sensul că s-a abătut de la Dumnezeu, în păcat şi degradare, în acelaşi sens al cuvântului trebuie să fie regăsită sau adusă înapoi, prin procesele restabilirii (Faptele Apostolilor 3:19-21) din degradare, din noroiul păcatului şi din groapa oribilă a nedreptăţii şi morţii. Se va cere tot Veacul Milenar pentru a aduce înapoi oaia în sensul deplin, perfect al pildei; dar între timp Domnul nostru ne asigură că fiecare pas al acestui mare plan pentru salvarea omenirii este privit cu interes de către oastea cerească …”. R 2706:9, 10

DRAHMA PIERDUTĂ

LUCA 15:8-10: “… care femeie, dacă are zece bani de argint (“greceşte: drahme”, la subsol; nota traducătorului) şi pierde unul din ei, nu aprinde o lumină, nu mătură casa şi nu caută cu grijă până când îl găseşte? După ce l-a găsit, cheamă pe prietenele şi vecinele ei, zicând: “Bucuraţi-vă împreună cu mine, căci am găsit banul pe care-l pierdusem!” Tot aşa, vă spun că este bucurie înaintea îngerilor lui Dumnezeu pentru un singur păcătos care se pocăieşte."

“… Energia femeii în căutarea banului de argint pierdut, este dată de Domnul ca o ilustraţie a energiei divine pentru omenirea pierdută. Şi aici … vedem că Scripturile folosesc cuvântul “pierdut” cu referire la pierderea originară şi nu cu referire la cei care vor fi distruşi în moartea a doua — despre aceştia din urmă nu se spune că sunt pierduţi; ei încetează să existe; nu sunt deloc în socoteala divină şi nu sunt vrednici să fie menţionaţi. Ei nu sunt nicidecum ca originalul care a fost pierdut, pe care Dumnezeu l-a recunoscut şi Şi-a propus să-l recupereze.

Cei zece bani de argint, nu numai că aveau valoare, ci fiecare avea marcat pe el, aşa cum se face cu monedele, o imagine sau o asemănare. Şi aşa este cu toţi fiii lui Dumnezeu, îngeri, arhangheli şi nu ştim câte alte ordine de fiinţe spirituale, au fost făcute în chipul şi asemănarea lui Dumnezeu. Una dintre acestea s-a pierdut — cea umană, omul. Şi cea care a fost pierdută a fost căutată şi în cele din urmă găsită.

Casele din timpurile vechi, luminate în special prin uşă, cu podeaua din pământ (argilă sau nisip sau piatră), cu mai multe sau mai puţine gunoaie, murdării, reprezintă bine starea de păcat şi degradare în care s-a pierdut neamul omenesc, aşa cum este reprezentată prin tatăl Adam, care a avut chipul şi asemănarea lui Dumnezeu, reprezentate prin drahma pierdută. Pilda nu reprezintă procesul restabilirii, ci numai pierderea originară şi recuperarea finală a aceluiaşi lucru care a fost pierdut, şi energia folosită în acest scop. Aprinderea luminii şi măturarea cu grijă reprezintă lucrarea lui Dumnezeu prin Cristos, care va fi îndeplinită până la sfârşitul Veacului Milenar, când ceea ce a fost pierdut şi căutat va fi complet recuperat.” R 2707:3-5

Marele timp de bucurie în cer şi pe pământ va veni la sfârşitul Veacului Milenar, când toate lucrurile din cer şi de pe pământ vor fi auzite lăudându-L pe Cel ce stă pe tron şi pe Miel; dar acum, înainte de bucuria completă, Domnul nostru ne asigură că toate oştile cereşti se bucură de fiecare dovadă a împlinirii marii lucrări; se bucură pentru un păcătos care se pocăieşte — care se întoarce complet de la păcat la armonie cu Dumnezeu. Şi dacă îngerii din ceruri se bucură, tot aşa, în măsura în care sunt în armonie cu Dumnezeu şi cu fiinţele cereşti, se vor bucura toţi care declară a fi poporul lui Dumnezeu pe pământ, pentru recuperarea semenilor din capcana şi orbirea păcatului şi a lui Satan.” R 2707:7

FIUL RISIPITOR

LUCA 15:11-32: “Un om avea doi fii. Cel mai tânăr dintre ei a zis tatălui său: “Tată dă-mi partea de avere ce mi se cuvine.” Şi tatăl le-a împărţit averea. Nu după multe zile, fiul cel mai tânăr a strâns totul şi a plecat într-o ţară depărtată, unde şi-a risipit averea, trăind în destrăbălare. După ce a cheltuit totul, a venit o foamete mare în ţara aceea şi el a început să ducă lipsă. Atunci s-a dus şi s-a lipit de unul din locuitorii ţării aceleia, care l-a trimis pe ogoarele lui să-i pască porcii. Mult ar fi dorit el să se sature cu roşcovele pe care le mâncau porcii, dar nimeni nu i le dădea. Şi-a venit în fire şi a zis: “Câţi argaţi ai tatălui meu au belşug de pâine, iar eu mor aici de foame! Mă voi scula, mă voi duce la tatăl meu şi-i voi zice: “Tată, am păcătuit împotriva cerului şi înaintea ta şi nu mai sunt vrednic să mă numesc fiul tău; fă-mă ca pe unul din argaţii tăi.” Şi s-a sculat şi a plecat la tatăl său. Când era încă departe, tatăl său l-a văzut şi a fost cuprins de milă faţă de el, a alergat şi a căzut pe gâtul lui şi l-a sărutat mult.” Fiul i-a zis: “Tată, am păcătuit împotriva cerului şi împotriva ta; nu mai sunt vrednic să mă numesc fiul tău.” Dar tatăl a zis robilor săi: “Aduceţi repede haina cea mai bună şi îmbrăcaţi-l cu ea; puneţi-i un inel în deget şi încălţăminte în picioare! Aduceţi viţelul cel îngrăşat şi tăiaţi-l! Să mâncăm şi să ne înveselim, căci acest fiu al meu era mort şi a înviat, era piedut şi a fost găsit.” Şi au început să se înveselească. Fiul cel mai mare era la ogor. Când a venit şi s-a apropiat de casă, a auzit muzică şi jocuri. A chemat pe unul din robi şi a întrebat ce este. Robul acela i-a răspuns: “Fratele tău a venit şi tatăl tău a tăiat viţelul cel îngrăşat, pentru că l-a primit sănătos şi bine.” Dar el s-a mâniat şi nu voia să intre în casă. Tatăl său a ieşit şi l-a rugat să intre. Dar răspunzând, el a zis tatălui său: “Iată eu îţi slujesc ca un rob de atâţia ani şi niciodată nu ţi-am călcat vreo poruncă; şi mie niciodată nu mi-ai dat măcar un ied ca să mă înveselesc cu prietenii mei. Iar când a venit acest fiu al tău, care ţi-a mâncat averea cu femeile desfrânate, i-ai tăiat viţelul cel îngrăşat!” “Copile!” i-a zis tatăl, “tu totdeauna eşti cu mine şi tot ce am eu este al tău. Dar trebuia să ne înveselim şi să ne bucurăm, pentru că acest frate al tău era mort şi a înviat, era pierdut şi a fost găsit.”"

“… Pilda … poate fi explicată în armonie cu ea însăşi şi în armonie cu alte scripturi în două feluri:

(1) O putem interpreta … că fratele cel mare reprezintă pe acei care au fost întotdeauna în armonie cu Dumnezeu, cu îngerii sfinţi; că fratele mai tânăr a fost neamul omenesc etc.

(2) O altă interpretare pare mult mai potrivită. Fratele mai mare reprezintă bine pe Farisei şi pe Învăţaţii Legii, care în aparenţă şi teoretic erau în armonie cu Dumnezeu. Pavel, care fusese unul din această clasă, declară că el ca fariseu a slujit pe Dumnezeul părinţilor săi cu toată conştiinţa curată. Fără îndoială au fost şi alţii din clasa ale căror intenţii şi dorinţe au fost să rămână credincioşi şi supuşi Tatălui ceresc — care au căutat zilnic prin supunere la lege să rămână acasă cu Dumnezeu şi care au rămas acasă până la timpul când Domnul nostru le-a adresat această pildă. Ei au avut partea lor bună din această viaţă de acum, precum şi în viitor promisiunea marelui Legământ făcut prin Jurământ.

Fiul mai tânăr ar reprezenta acea parte din naţiunea lui Israel care, în timp ce era conştientă de Legământul prin Jurământ şi de binecuvântările şi privilegiile relaţiei cu Dumnezeu, a pribegit totuşi pe căile păcatului ca vameşi şi păcătoşi şi nepăsători. Aceştia şi-au dat seama în mare măsură de propria lor nevrednicie şi uneori se băteu în piept spunând: “Dumnezeule, ai milă de mine păcătosul”. Toţi aceştia au fost renegaţi de către Farisei şi de către Învăţăţii Legii care-i declarau a nu fi în nici un sens al cuvântului participanţi la promisini, îi considerau risipitori, păcătoşi şi nu mâncau cu ei, nu-i salutau şi nu aveau nici o relaţie cu ei. Domnul nostru, din contră, respectându-L pe Tatăl, era dispus să le vorbească, dispus să-i primească, le-a spus despre iubirea Tatălui, despre prevederea Sa de a le da haina dreptăţii lui Cristos, îndreptăţirea; despre bunăvoinţa Sa de a-i face participanţi la marele ospăţ de bucate grase, binecuvântările împărăţiei; despre bunăvoinţa Sa de a le da inelul ca o pecete a milei, iertării şi iubirii Sale veşnice, binecuvântarea Cincizecimii.

Fariseii etc., ca fiul mai mare, observând această favoare divină faţă de oamenii obişnuiţi săraci, vameşi şi păcătoşi, erau furioşi. Ei au respins mesajul Tatălui prin Fiul, nu au vrut să meargă la acelaşi ospăţ. Ei au arătat astfel că le lipsea o calitate foarte importantă a inimii — le lipsea spiritul amabilităţii iubitoare, şi ca atare nu erau deloc pregătiţi pentru ospăţ. Ei au părăsit casa Tatălui, şi-au lăsat partea în Legământul făcut prin Jurământ şi favorurile minunate legate de acesta, pentru că nu aveau spiritul Tatălui, pentru că le lipsea spiritul amabilităţii frăţeşti, iubirea. Ca rezultat, Domnul i-a îndepărtat ca naţiune şi ei au pierdut privilegiul binecuvântării principale şi au fost orbiţi.

Deşi Tatăl ceresc a îndepărtat pentru un timp naţiunea reprezentată prin acest frate mai mare, totuşi printre cei cu care El are acum relaţii (Israelul spiritual) se află clase asemănătoare — unii care sunt îndreptăţiţi prin ei înşişi şi se încred în ei înşişi, din punct de vedere moral şi religios, dar care, asemenea Fariseilor, nu au destul din spiritul iubirii ca să aprecieze conducerea Tatălui şi să rămână în dragostea Sa. Pe de altă parte, se află încă clasa Lazăr, clasa risipitorului care s-a întors, căreia Tatăl binevoieşte să-i acorde din bogăţiile de har, îndurare şi adevăr, haina îndreptăţirii, ospăţul de lucruri grase şi inelul, simbolizând iubirea şi mila Sa veşnică.

Lecţia pentru noi toţi este că, chiar şi după ce am fost favorizaţi de către Tatăl ceresc, fiind acceptaţi în calitate de copii ai Săi, sunt două căi de a ne îndepărta de El. O cale este aceea a păcatului vizibil şi a destrăbălării, cealaltă este lipsa de a ajunge la asemănarea divină în inimă. Pilda pare să dea de înţeles că este mai multă speranţă din partea celor care au intrat în păcat şi degradare, să se întoarcă la Dumnezeu, să fie acceptaţi de El şi primiţi în binecuvântările Sale şi să devină moştenitori ai favorurilor viitoare, decât din partea unora care în timp ce în aparenţă sunt morali şi religioşi, nu dobândesc spiritul iubirii şi milei Domnului. “Dacă n-are cineva Duhul lui Hristos, nu este al Lui”; şi nefiind al Lui, nu-i va fi permis să se împărtăşească de roadele şi harurile spiritului din timpul prezent, dragostea, bucuria, pacea etc., nici de lucrurile nespus de mari şi scumpe ale prevederilor divine care sunt încă în viitor: glorie, onoare şi nemurire.” R 3835:7-R 3836:4

ADMINISTRATORUL NEDREPT

LUCA 16:1-15: “Şi Isus a mai spus ucenicilor Săi: “Era un om bogat care avea un administrator şi acesta a fost învinuit înaintea lui că-i risipeşte bunurile. El l-a chemat şi i-a zis: “Ce aud eu vorbindu-se despre tine? Dă socoteala de serviciul tău, pentru că nu mai poţi fi administrator.” Şi administratorul şi-a zis: “Ce voi face, căci stăpânul îmi ia administraţia? Să sap, nu pot; să cerşesc, mi-e ruşine. Ştiu ce voi face ca, atunci când voi fi scos din administraţie, să fiu primit în casele lor.” A chemat pe fiecare din datornicii stăpânului său şi a zis celui dintâi: “Cât eşti dator stăpânului meu?” “O sută de măsuri de untdelemn”, a răspuns el. Şi i-a zis: “Ia-ţi contractul şi stai degrabă şi scrie cincizeci.” Apoi a zis altuia: “Dar tu cât eşti dator?” “O sută de măsuri de grâu”, a răspuns el. Şi i-a zis: “Ia-ţi contractul şi scrie optzeci.” Stăpânul lui a lăudat pe administratorul nedrept, pentru că lucrase cu prudenţă. Căci fiii veacului acestuia, faţă de generaţia lor, sunt mai înţelepţi decât fiii luminii. Şi Eu vă zic: Faceţi-vă prieteni cu ajutorul bogăţiilor nedrepte, pentru ca, atunci când veţi termina cu toate, să fiţi primiţi în corturile veşnice. Cine este credincios în cele mai mici lucruri, este credincios şi în cele mai mari; şi cine este nedrept în cele mai mici lucruri este nedrept şi în cele mari. Deci, dacă n-aţi fost credincioşi în bogăţiile nedrepte, cine vă va încredinţa adevăratele bogăţii? Şi dacă n-aţi fost credincioşi în ce este al altuia, cine vă va da ce este al vostru? Nici o slugă nu poate sluji la doi stăpâni; căci sau va urî pe unul şi va iubi pe celălalt, sau va ţine numai la unul şi va dispreţui pe celălalt. Nu puteţi sluji lui Dumnezeu şi lui Mamona.” Fariseii care erau iubitori de bani, ascultau şi ei toate acestea şi-şi băteau joc de El. Şi Isus le-a zis: “Voi sunteţi cei care vă îndreptăţiţi înaintea oamenilor, dar Dumnezeu vă cunoaşte inimile: pentru că ce este înălţat între oameni este o urâciune înaintea lui Dumnezeu.”"

“… Această pildă a fost spusă ca o mustrare a spiritului fariseilor, care puneau poveri grele pe alţii dar ei le evitau, în timp ce pretindeau ascultare de Lege din inimă.

În vechime, mai mult ca acum, era obiceiul ca bogaţii să numească administratori. Un astfel de administrator avea control la fel de deplin al bunurilor stăpânului ca şi stăpânul însuşi; avea, cum ar fi, împuternicire. Unii administratori erau credincioşi, altii extravaganţi. Cel menţionat de Domnul nostru în pildă era extravagant, nesatisfăcător. Stăpânul lui hotărâse să-l elibereze din funcţie şi-i ceruse să dea socotelile.

În registrele lui erau socotelile anumitor datornici care se pare că rămăseseră fără nici o şansă de a putea să-şi plătească obligaţiile. Administratorul a decis să reducă aceste datorii, aşa încât datornicii să le poată plăti probabil înainte de a preda funcţia celui care-i urma. Aşa a făcut. Unuia care datora o sută de măsuri de untdelemn i-a spus că îi putea reduce datoria la cincizeci. Altuia care datora o sută de măsuri de grâu i-a spus că o putea reduce cu douăzeci de procente. Şi a mers mai departe cu lista. O astfel de folosire a autorităţii i-a făcut prieteni pe cei pe care-i favorizase; şi stăpânul lui l-a lăudat pentru întelepciunea pe care o arătase.

Aplicând această pildă, Isus i-a condamnat în aceeaşi măsură pe farisei pentru că au luat o cale opusă. El spusese că fariseii şi cărturarii stăteau în scaunul lui Moise ca interpreţi ai Legii mozaice şi că, dacă ar fi urmat cursul acestui administrator, şi-ar fi făcut prieteni pe bieţii vameşi şi păcătoşi, încercând să le micşoreze neajunsurile şi să-i încurajeze să facă tot ce puteau ca să respecte cerinţele Legii. În loc de aceasta, ei au pus poveri grele asupra poporului şi l-au descurajat.

Totul era ipocrizie din partea lor; căci nu se putea să nu ştie că nici ei nu erau capabili să respecte cerinţele Legii, care este măsura deplină a capacităţii unui om perfect. Atitudinea potrivită a lor ar fi fost să-şi mărturisească neajunsurile, să se străduiască să facă tot ce pot, să apeleze la Dumnezeu pentru milă şi să înveţe poporul de rând să facă acelaşi lucru. Facând astfel ar fi fost mai bine pregătiţi să fie primiţi în favoarea evanghelică la sfârşitul Veacului lor. Aşa cum a fost, prin ipocriziile lor, ei s-au împiedicat singuri de a deveni ucenicii lui Isus şi de a căuta harul şi iertarea păcatelor. Ei împiedicau şi pe alţii să devină ucenici, pretinzând că era posibil să aibă favoarea lui Dumnezeu prin tinerea Legii.

Aplicarea pildei

Isus le-a spus apoi ucenicilor Săi: Faceţi-vă prieteni cu ajutorul bogăţiilor nedrepte; pentru ca atunci când veţi termina cu toate — la sfârşitul administrării voastre, la moarte — rezultatul bunăvoinţei voastre să poată face ca să fiţi primiţi, la înviere, în locuinţele veşnice. Versetul 9 parafrazat.

Există loc de discuţii în privinţa învăţăturilor acestei pilde, dar nouă ni se pare clar că Isus a vrut să spună că înţelepciunea administratorului nedrept ar trebui exercitată de către ucenicii Săi în procedurile lor cu mamona, bogaţiile vieţii actuale. Din momentul când poporul lui Dumnezeu se predă Lui, ei îşi dau şi drepturile şi interesele pamânteşti, şi devin numai administratori ai timpului, talentului, influenţei, bogăţiei etc. “Voi nu sunteţi ai voştri. Căci aţi fost cumpăraţi cu un preţ. Slăviţi deci pe Dumnezeu.” Folosiţi tot ce aveţi cu energie în serviciul divin.

Aceşti administratori ai îndurărilor lui Dumnezeu au aprobarea Lui în folosirea tuturor lucrurilor pământeşti pentru propăşirea intereselor lor spirituale; ei nu vor fi socotiţi ca risipitori nedrepţi, când îşi vor folosi ocaziile pământeşti pentru înaintarea intereselor cereşti. Dimpotrivă, aceasta le va fi socotită ca administrare înteleaptă; şi fiind găsiţi credincioşi în folosirea lucrurilor pământeşti în serviciul lui Dumnezeu, li se vor putea încredinţa fără pericol lucrurile mai mari ale viitorului. Vor fi primiţi în locuinţele veşnice şi li se va acorda o parte cu Mesia în Împărăţia Sa glorioasă. Lor li se vor încredinţa toate favorurile lui Dumnezeu ca să fie acordate omenirii. Lipsa lor de egoism în prezent, dispoziţia lor de a sacrifica, vor fi bazele aprobării divine şi a gloriei care urmează.

Necredincioşia din prezent în privinţa lucrurilor de valoare comparativ neînsemnată, ar însemna necredincioşie în lucrurile mari viitoare. Oricine, prin urmare, îşi însuşeşte în mod egoist lucrurile pe care le administrează, nu i se vor încredinţa lucrurile mari din viitor; şi oricine este sacrificator, îşi va demonstra astfel credincioşia, loialitatea faţă de Dumnezeu, şi acestora li se vor încredinţa lucrurile mai mari. Ar încredinţa Dumnezeu bogăţiile vieţii viitoare, ale gloriei şi onoarei, unora care se dovedesc acum necredincioşi, egoişti, acaparatori, care-şi folosesc binecuvântările actuale numai pentru mulţumirea de sine? Desigur că nu!

Isus întreabă: “Dacă n-aţi fost credincioşi în ce este al altuia, cine vă va da ce este al vostru?” Pentru urmaşii lui Isus toate lucrurile din prezent sunt ale lui Dumnezeu — lucrurile vieţii actuale aparţin lui Dumnezeu, fiindcă le-am consacrat sau le-am devotat. Lucrurile vieţii viitoare ne aparţin, fiindcă Dumnezeu ni le-a promis. Dar sunt condiţii, şi anume, credincioşia noastră, loialitatea noastră. Dacă nu suntem credincioşi în administrarea lucrurilor pe care le-am devotat lui Dumnezeu, El nu ne va da în curând lucrurile pe care ni le-a promis că vor fi ale noastre condiţionat. Dacă, deci, ne-am însuşi în mod greşit lucrurile consacrate lui Dumnezeu, dacă am abuza de administrarea noastră şi am folosi acele ocazii în mod egoist, am putea aştepta ca Dumnezeu să ne dea lucrurile pe care le-a promis să le dea numai celor credincioşi?” R 5436:6-15

BOGATUL ŞI LAZĂR

LUCA 16:19-31: “Era un om bogat, care se îmbrăca în purpură şi în in subţire şi în fiecare zi ducea o viaţă plină de veselie şi de strălucire. La uşa lui era pus un sărac, numit Lazăr, plin de bube, dorind mult să se sature cu fărâmiturile care cădeau de la masa bogatului; până şi câinii veneau şi-i lingeau bubele. A venit timpul când săracul a murit şi a fost dus de îngeri în sânul lui Avraam. A murit şi bogatul şi l-au îngropat. Pe când era el în Locuinţa Morţilor, în chinuri, şi-a ridicat ochii, şi a văzut de departe pe Avraam şi pe Lazăr în sânul lui şi strigând, a zis: “Părinte Avraam, fie-ţi milă de mine şi trimite pe Lazăr să-şi înmoaie vârful degetului în apă şi să-mi răcoreasacă limba, căci mă chinuiesc în văpaia aceasta!” Dar Avraam a zis: “Copile, adu-ţi aminte că, în viaţa ta, tu ţi-ai primit din plin cele bune şi Lazăr pe cele rele; acum, aici, el este mângâiat, iar tu eşti chinuit. Pe lângă toate acestea, între noi şi între voi este stabilită o prăpastie mare, aşa că cei care ar vrea să treacă de aici la voi sau de acolo la noi, să nu poată.” Şi bogatul a zis: “Te rog atunci, părinte, să trimiţi pe Lazăr în casa tatălui meu, căci am cinci fraţi, şi să le mărturisească aceste lucruri, ca să nu vină şi ei în acest loc de chin.” Dar Avraam i-a răspuns: “Au pe Moise şi pe proroci; să asculte de ei.” “Nu, părinte Avraam”, a zis el; “ci, dacă se va duce la ei cineva dintre cei morţi, se vor pocăi.” Şi Avraam i-a zis: “Dacă nu ascultă pe Moise şi pe proroci, nu vor fi înduplecaţi nici chiar dacă ar învia cineva dintre cei morţi.”".

“Marea greutate pentru mulţi care citesc această scriptură este că, deşi o privesc ca o pildă, totuşi ei o judecă şi trag concluzii din ea ca şi cum ar fi o expunere literală. A o privi ca o expunere literală ar însemna a implica nişte absurdiăţi; de exemplu, că bogatul a mers în “iad” din cauză că s-a bucurat de multe binecuvântări pământeşti şi nu i-a dat nimic lui Lazăr, decât fărâmituri. Nici un cuvânt nu se spune despre răutatea lui. Apoi, Lazăr a fost binecuvântat, nu pentru că a fost un copil sincer al lui Dumnezeu, plin de credinţă şi încredere, nu pentru că el a fost bun, ci numai pentru că a fost sărac şi bolnav. Dacă acestea ar fi interpretate literal, singura învăţătură logică ce s-ar putea scoate din ea este că, dacă nu suntem nişte bieţi cerşetori plini de bube, nu vom intra niciodată în fericirea viitoare; şi că dacă acum purtăm in subţire şi purpură, şi avem hrană din belşug în fiecare zi, suntem siguri de un chin viitor. De asemenea, râvnitul loc de favoare este “sânul lui Avraam”; şi dacă toată declaraţia este literală, sânul trebuie să fie şi el literal, şi desigur n-ar încăpea în el foarte mulţi din milioanele de bolnavi şi de săraci de pe pământ.

… în această pildă “bogatul” reprezintă o clasă de oameni şi “Lazăr” o altă clasă.

… După înţelegerea noastră, Avraam a reprezentat pe Dumnezeu, iar “bogatul” a reprezentat pe poporul lui Israel. Pe vremea când s-a spus această pildă, şi o vreme îndelungată înainte, evreii se îmbrăcau “în purpură şi în in subţire şi în fiecare zi duceau o viaţă plină de veselie” — fiind primitorii speciali ai favorurilor lui Dumnezeu. După cum spune Pavel: “Care este atunci avantajul iudeului sau care este folosul circumciziei? Oricum sunt mari; şi mai întâi, că lor le-au fost încredinţate cuvintele îLegea şi Profeţiaş lui Dumnezeu”. Făgăduinţele făcute lui Avraam şi lui David şi organizarea lor ca Împărăţie tipică a lui Dumnezeu au investit pe acel popor cu regalitate, cum este reprezentat prin “purpura” bogatului. Jertfele tipice ale Legii au făcut din ei, în sens tipic, o naţiune sfântă (dreaptă), lucru reprezentat prin “inul subţire” al bogatului — simbol al îndreptăţirii (“inul subţire sunt faptele drepte ale sfinţilor”). — Apocalipsa 19:8.

Lazăr a reprezentat pe cei de sub lege, îndepărtaţi din favoarea divină, care, bolnavi de păcat, flămânzeau şi însetau după dreptate. “Vameşii şi păcătoşii” din Israel, căutând o viaţă mai bună şi neamurile flămânde după adevăr, care-L “căutau pe Dumnezeu”, au constituit clasa Lazăr. Aceştia, la vremea când a fost spusă pilda, erau cu totul lipsiţi de acele binecuvântări divine de care se bucura Israel. Ei zăceau la poarta bogatului. Nu aveau nici o făgăduinţă bogată, de regalitate; nu erau curăţaţi nici măcar tipic, ci în boală morală, murdărie şi păcat ei erau tovarăşi ai “câinilor”. În zilele acelea câinii erau priviţi ca nişte creaturi detestabile, iar evreul curăţat în mod tipic îi numea pe cei dinafară “păgâni” şi “câini”, şi niciodată n-ar fi mâncat şi nu s-ar fi căsătorit cu ei, şi nici n-ar fi avut vreun fel de legătură cu ei. — Ioan 4:9.

În privinţa întrebării cum mâncau aceştia din “fărâmiturile” favorii divine care cădeau de la masa înbelşugată a lui Israel, ne dau o cheie cuvintele Domnului către femeia sirofeniciană. El a zis către această femeie dintre neamuri: “Nu este bine îpotrivitş să iei pâinea copiilor îa israeliţilorş şi s-o arunci la căţei îla neamuriş”; iar ea a răspuns: “Da, Doamne … dar şi căţeii mănâncă din fărâmiturile care cad de la masa stăpânilor lor” (Matei 15:26, 27). Isus i-a vindecat fiica, dându-i astfel fărâmitura de favoare dorită.

A venit însă o mare schimbare dispensaţională în istoria Israelului, când ca naţiune ei L-au respins şi L-au răstignit pe Fiul lui Dumnezeu. Atunci dreptatea lor tipică a încetat — atunci promisiunea de regalitate a încetat să mai fie a lor, şi împărăţia a fost luată de la ei pentru a fi dată unui popor care să aducă roadă din ea — Bisericii Evanghelice, “o seminţie aleasă … un neam sfânt” (Tit 2:14; 1 Petru 2:7, 9; Matei 21:43). Astfel “bogatul” a murit faţă de toate aceste avantaje speciale, şi curând el (poporul evreu) s-a găsit într-o stare de părăsire — în necaz şi suferinţă. În astfel de stare acest popor a suferit din zilele acelea până astăzi.

A murit şi Lazăr: starea bietelor neamuri şi a celor “împrăştiaţi” din Israel care-L căutau pe Dumnezeu a suferit o mare schimbare, fiind duşi de îngeri (mesageri — apostoli etc.) în sânul lui Avraam. Avraam este reprezentat ca părintele credincioşilor, şi-i primeşte pe toţi copiii credinţei, care sunt astfel recunoscuţi ca moştenitori ai tuturor făgăduinţelor făcute lui Avraam; căci copiii după trup nu sunt copiii lui Dumnezeu, ci fiii “făgăduinţei” se socotesc în sămânţa (copiii lui Avraam); “seminţei tale, care este Hristos” şi “dacă sunteţi ai lui Hristos îcredincioşiş, sunteţi sămânţa îcopiiiş lui Avraam moştenitori potrivit făgăduinţeiîavraamiceş.” — Galateni 3:16, 29.

Da, terminarea stării de lucruri care a existat atunci a fost bine reprezentată printr-o ilustraţie, moartea, descompunerea statului naţional evreu şi retragerea favorurilor de care Israel se bucurase atâta timp. Atunci ei au fost respinşi şi nu li s-a mai arătat nici o favoare, în timp ce bietele neamuri, care înainte fuseseră “fără drept de cetăţenie îstrăini de întocmirile stataleş în Israel, străini de legămintele făgăduinţei îdate până atunci numai lui Israelş, fără nădejde şi fără Dumnezeu în lume”, au fost “apropiaţi prin sângele lui Hristos”, împăcaţi cu Dumnezeu. — Efeseni 2:12, 13.

La simbolurile morţii şi îngropării folosite pentru a arăta descompunerea lui Israel şi îngroparea sau ascunderea lor printre alte neamuri, Domnul nostru a mai adăugat o ilustraţie: “Pe când era el în Locuinţa Morţilor îîn iad, hades, mormântş, în chinuri şi-a ridicat ochii, a văzut de departe pe Avraam” etc. Cei morţi nu-şi pot ridica ochii, nu pot vedea aproape sau departe, nici nu pot sta de vorbă; căci este clar declarat că, “în Locuinţa Morţilor, în care mergi, nu este nici lucrare, nici plan, nici cunoştinţă, nici înţelepciune” şi despre morţi se spune că sunt “coborâţi în locul tăcerii” (Eclesiastul 9:10; Psalmul 115:17). Domnul însă a voit să arate că peste ei ca popor aveau să vină mari suferinţe şi “chinuri” după dezmembrarea lor naţională şi după îngroparea lor printre alte popoare moarte în greşeli şi păcate; şi că în zadar vor cere eliberare şi mângâiere de la clasa Lazăr care înainte fusese dispreţuită.

Iar istoria a confirmat această profeţie alegorică. Timp de optsprezece secole, evreii au fost nu numai în suferinţă mintală pentru respingerea lor din favoarea lui Dumnezeu şi pentru pierderea templului lor şi a altor lucruri necesare aducerii jertfelor, dar au fost şi persecutaţi necontenit de către toate clasele, inclusiv de către creştinii declaraţi. De la aceştia din urmă, evreii au aşteptat milă, aşa cum se spune în pildă: “trimite pe Lazăr, să-şi înmoaie vârful degetului în apă şi să-mi răcorească limba”; dar “prăpastia mare” stabilită între ei a împiedicat lucrul acela. Cu toate acestea, Dumnezeu recunoaşte încă legătura stabilită în legământul Său cu ei şi îi numeşte fii ai legământului (versetul 25). Aceste “chinuri” au fost pedepsele venite din cauza călcării legământului lor, şi ele aveau să vină peste ei tot atât de sigur cum aveau să vină şi binecuvântările promise pentru ascultare. — Vezi Leveticul 26.

“Prăpastia mare” reprezintă marea deosebire dintre Biserica Evanghelică şi evrei — cei dintâi bucurându-se de harul liber, de bucurie, mângâiere şi pace, în calitate de copii adevăraţi ai lui Dumnezeu, iar cei din urmă ţinând la lege, care-i condamnă şi-i chinuie. Prejudecata, mândria şi eroarea, din partea evreiască, formează zidul de netrecut al acestei prăpastii care-i împiedică pe evrei să vină în starea de fii adevăraţi ai lui Dumnezeu, acceptând pe Cristos şi Evanghelia harului Său. Zidul de netrecut al acestei prăpastii care-i împiedică pe fiii adevăraţi ai lui Dumnezeu să meargă la evrei — sub robia Legii — este cunoştinţa lor că prin faptele Legii nimeni nu poate fi îndreptăţit înaintea lui Dumnezeu, şi că dacă cineva ţine Legea (i se supune pentru a încerca să se recomande lui Dumnezeu prin ascultare de ea) aceluia Cristos nu-i foloseşte la nimic (Galateni 5:2-4). Astfel deci, noi care suntem din clasa Lazăr, să nu încercăm să amestecăm Legea cu Evanghelia, ştiind că ele nu pot fi amestecate, şi că nu-i putem ajuta cu nimic pe aceia care se agaţă încă de Lege şi resping jertfa pentru păcate dată de Domnul nostru. Iar aceştia, nevăzând schimbarea de dispensaţie care a avut loc, susţin că a nega Legea ca putere care mântuieşte ar înseamna a nega toată istoria trecută a poporului lor, precum şi a nega toate relaţiile speciale ale lui Dumnezeu cu “părinţii” lor (promisiuni şi relaţii care, din cauza mândriei şi a egoismului, ei nu le-au putut înţelege şi folosi); ca atare ei nu pot veni în sânul lui Avraam, în odihna şi pacea adevărată — partea tuturor copiilor adevăraţi ai credinţei. — Ioan 8:39; Romani 4:16; Galateni 3:29.

Este adevărat, în decursul Veacului Evanghelic câţiva evrei au venit probabil în credinţa creştină, dar atât de puţini încât au fost ignoraţi într-o pildă care reprezintă poporul evreu ca întreg. După cum la început bogatul reprezintă pe evreii ortodocşi (evreii religioşi care ţin legea; nota traducătorului), şi nu pe cei “răspândiţi ai lui Israel”, tot aşa, până la sfârşitul pildei el continuă să reprezinte o clasă similară, şi ca atare nu reprezintă pe acei evrei care au renunţat la Legământul Legii şi au îmbrăţişat Noul Legământ, sau pe aceia care au devenit necredincioşi.

Cererea “bogatului” ca “Lazăr” să fie trimis la ceilalţi cinci fraţi ai săi o interpretăm în felul următor:

Poporul din Iudeea, pe vremea când Domnul nostru a spus această pildă, era în mod repetat numit “Israel”, “oile cele pierdute ale casei lui Israel”, “cetăţile lui Israel” etc., deoarece toate seminţiile erau reprezentate acolo; dar de fapt majoritatea poporului era din cele două seminţii, Iuda şi Beniamin, doar puţini din cele zece seminţii întorcându-se din Babilon sub permisiunea generală a lui Cir. Dacă poporul evreu (în principal cele două seminţii) a fost reprezentat prin acel singur “bogat”, ar fi o armonie numerică să înţelegem că cei “cinci fraţi” reprezintă pe cele zece seminţii împrăştiate peste tot. Cererea referitoare la cei cinci fraţi a fost fără îndoială adusă în discuţie pentru a arăta că toată favoarea specială a lui Dumnezeu a încetat faţă de tot Israelul (cele zece seminţii, precum şi faţă de cele două cărora li se adresa mai direct). Ni se pare clar că numai la Israel se referă, deoarece nici un alt popor n-avea pe “Moise şi pe proroci” ca instructori (versetul 29). Majoritatea din cele zece seminţii au nesocotit atât de mult pe Moise şi pe profeţi, încât nu s-au mai întors în ţara făgăduinţei, ci au preferat să locuiască printre idolatri; şi ca atare era inutil a încerca să mai comunice cu ei, chiar şi prin unul dintre morţi — clasa Lazăr moartă figurativ, dar acum înviată figurativ. — Efeseni 2:5.

Deşi pilda nu menţionează nici o punte de trecere a acestei “prăpastii mari”, alte scripturi arată că prăpastia trebuia să fie “stabilită” numai de-a lungul Veacului Evanghelic şi că la sfârşitul lui, “bogatul” primindu-şi măsura de pedeapsă pentru păcatele sale,* va trece din aceste necazuri înfocate peste puntea făgăduinţelor lui Dumnezeu, încă neîmplinite faţă de acest popor.

Cu toate că, de secole, evreii au fost amarnic persecutaţi de păgâni, de mahomedani şi de creştinii pretinşi, totuşi ei se ridică acum treptat la libertate şi influenţă politică; şi deşi mare parte din “strâmtorarea lui Iacov” este acum aproape, totuşi ca popor ei vor fi foarte proeminenţi printre popoare la începutul Mileniului. “Vălul” (2 Corinteni 3:13-16) prejudecăţii lor există încă, dar treptat va fi ridicat, pe măsură ce răsare lumina dimineţii Milenare; nu trebuie să fim surprinşi auzind despre mari treziri printre evrei şi că mulţi ajung să-L recunoască pe Cristos. Ei vor părăsi astfel starea de hades (moartea naţională) şi chinul, şi vor ajunge, primii dintre popoare, să fie binecuvântaţi de către sămânţa adevărată a lui Avraam, care este Cristos, Cap şi corp. Zidul de netrecut al prejudecăţii şi mândriei lor naţionale cade în unele locuri, iar cei smeriţi, cei săraci în spirit încep, deja, să se uite spre Acela pe care L-au străpuns şi să întrebe: Nu este acesta Cristosul? Şi pe măsură ce privesc, Domnul revarsă peste ei spiritul îndurării şi al rugăciunii (Zaharia 12:10). De aceea, “Vorbiţi inimii Ierusalimului şi strigaţi-i că timpul lui de suferinţă s-a sfârşit”. — Isaia 40:2.

Pe scurt, această pildă pare să înveţe exact ceea ce explică apostolul Pavel în Romani 11:19-32 (traducerea King James; nota traducătorului). Din cauza necredinţei, ramurile naturale au fost rupte, iar ramurile sălbatice au fost altoite în butucul făgăduinţei lui Avraam. Pilda lasă pe evrei în necazul lor şi nu se referă la restabilirea lor finală în favoare — fără îndoială, fiindcă aceasta nu era legată de aspectul subiectului tratat; dar Pavel ne asigură că atunci când va intra plinătatea neamurilor — numărul deplin dintre neamuri necesar ca să completeze Mireasa lui Cristos — “prin îndurarea voastră îa Bisericiiş să capete şi ei [Israelul natural] îndurare”. El ne asigură că acesta este legământul lui Dumnezeu cu Israelul trupesc (care a pierdut făgăduinţele mai înalte spirituale, dar sunt totuşi posesorii anumitor făgăduinţe pământeşti), ca să devină naţiunea de căpetenie a pământului. Ca dovadă la această declaraţie, el citează din profeţi zicând: “Salvatorul va veni din Sion îBiserica glorificatăş şi va îndepărta nelegiuirile de la Iacov îsămânţa trupeascăş”. … “În ce priveşte Evanghelia îchemării de susş ei sunt vrăjmaşi îrespinşiş, spre binele vostru; dar în ce priveşte alegerea, sunt iubiţi din cauza părinţilor lor. … Fiindcă Dumnezeu a închis pe toţi în neascultare, ca să aibă milă de toţi. O, adâncul bogăţiei înţelepciunii şi cunoştinţei lui Dumnezeu!” — Romani 11:26-33. R 2603:17-R 2605:3

STĂPÂNUL ŞI ROBUL

LUCA 17:7-10: “Cine dintre voi, dacă are un rob care ară sau paşte oile, îi va zice când vine de la câmp: “Vino îndată şi stai la masă”? Nu-i va zice mai degrabă: “Găteşte-mi să mănânc, încinge-te şi slujeşte-mi până voi mânca şi voi bea eu; după aceea, vei mânca şi vei bea şi tu”? Va rămâne el îndatorat faţă de robul acela, pentru că robul a făcut cei i s-a poruncit? Tot aşa şi voi, când veţi face tot ce vi s-a poruncit, să ziceţi: “Suntem nişte robi netrebnici: am făcut ce eram datori să făcem.”"

“… în serviciul Domnului trebuie să căutăm răsplăţile credinţei, manifestările speciale ale favorii divine, în îndepărtarea obstacolelor şi dificultăţilor care se găsesc în calea progresului nostru în serviciul Său, prin cultivarea caracterului creştin în noi înşine şi în alţii şi în slujirea în general pentru înaintarea planurilor divine. Nu putem aştepta aceste răsplăţi ale favorii divine numai dacă ne angajăm în serviciu. Şi când sunt primite nu trebuie să le considerăm ca dovezi că noi am făcut ceva mai mult decât ce eram datori să facem. Ca robi ai lui Dumnezeu Îi datorăm măsura deplină a capacităţii noastre; prin urmare, nu putem gândi că am meritat sau am câştigat marile binecuvântări ale moştenirii cereşti şi ale moştenirii împreună cu Cristos. Numai ne-am făcut datoria; dar Dumnezeu, cu bogăţii de har nespuse a pregătit pentru cei care-L servesc cu iubire, răsplăţi cu mult mai presus de ceea ce au putut ei cere sau spera. Noi nu putem face lucruri care să fie mai presus de datorie; chiar când facem cel mai bine, serviciul nostru este defectuos din cauza multor imperfecţiuni şi n-ar putea găsi niciodată acceptare din partea lui Dumnezeu dacă n-ar fi suplimentat de lucrarea perfectă şi terminată a lui Cristos." R 1967:12

JUDECĂTORUL NEDREPT

LUCA 18:1-8: “Şi El le-a spus o pildă, ca să le arate că trebuie să se roage neîncetat şi să nu se lase. Le-a zis: “Într-o cetate era un judecător care de Dumnezeu nu se temea şi de oameni nu se ruşina. În cetatea aceea era şi o văduvă care venea des la el şi-i zicea: “Răzbună-mă pe potrivnicul meu!” Un timp n-a vrut să-i facă dreptate. Dar până la urmă şi-a zis: “Măcar că de Dumnezeu nu mă tem şi pe oameni nu-i respect, totuşi pentru că văduva aceasta mă tot necăjeşte, o voi răzbuna, ca să nu vină mereu să-mi bată capul.” Şi Domnul a spus: “Auziţi ce zice judecătorul nedrept? Şi Dumnezeu nu va răzbuna pe aleşii Săi care strigă zi şi noapte către El, şi pentru care rabdă îndelung? Vă spun că îi va răzbuna îndată. Dar când va veni Fiul Omului, va găsi El oare credinţă pe pământ?”"

“… dacă un judecător nedrept ar acorda în final eliberare doar din motive egoiste, cu siguranţă Tatăl ceresc, care nu este nici nedrept, nici neiubitor, nici nepăsător faţă de interesele poporului Său, va fi atent la rugăciunile lor. Aşadar, dacă o problemă potrivit judecăţii noastre este foarte deranjantă, necesitând rugăciunile noastre serioase, şi dacă răspunsul la acele rugăciuni nu ar veni repede, să nu tragem concluzia că Dumnezeu este un judecător nedrept căruia nu-i pasă de noi pentru că nu-L putem mitui sau să-I facem altfel un avantaj, nici să nu gândim că este nepăsător faţă de interesele noastre dacă nu insistăm; dar trebuie să ne gândim la El ca la Părintele nostru ceresc iubitor, al cărui braţ nu este scurt ca să nu ne poată ajuta, a cărui iubire pentru noi nu este neîdestulătoare, ci tare, care ne iubeşte aşa cum un tată are milă de copiii Săi, şi, în virtutea cunoştinţei noastre despre caracterul lui Dumnezeu şi a încrederii în credincioşia Sa, trebuie să avem răbdare şi să încredinţăm împlinirea cererilor noastre înţelepciunii, iubirii şi puterii Sale, ştiind că toate lucrurile vor fi făcute să lucreze împreună spre binele celor care-L iubesc pe Dumnezeu, al celor care sunt chemaţi după planul Său.

Domnul nostru … spune: “Şi Dumnezeu nu va răzbuna pe aleşii Săi care strigă zi şi noapte către El?” … Lecţia este că noi trebuie să avem încredere în Dumnezeu şi în promisiunea Sa că în cele din urmă dreptatea va triumfa. Această încredere trebuie să crească până la o credinţă absolută care îşi va însuşi promisiunile, niciodată nu se va îndoi, ci doar va aştepta. Cei care astfel vin la Dumnezeu cu credinţă şi încredere, pot veni de multe ori şi pot fi întăriţi de fiecare dată, pentru că ei nu vin cu speranţa de a-L schimba pe Atotputernicul, modificând vreunul din planurile şi aranjamentele Sale, pe care ei le recunosc a fi cu totul drepte; ci din contră, ei vin pentru că cred promisiunile Sale şi pentru că doresc să-şi odihnească şi să-şi mângâie inimile prin comuniune cu El, asigurându-şi inimile în rugăciune că Tatăl Însuşi ne iubeşte şi El are un timp cuvenit pentru eliberarea celor care sunt ai Lui din robia adversarului, a păcatului şi a morţii. Timpul poate părea lung, dar dacă va fi exercitată credinţă corespunzătoare, o binecuvântare va veni la fiecare pas al întârzâierii, care va fi mai mult decât compensatoare.

Domnul nostru încheie această pildă spunând: “Vă spun că îi va răzbuna îndată”. Aceasta poate însemna că atunci când va veni timpul Domnului pentru eliberarea poporului Său, El va face o lucrare scurtă cu marele adversar şi cu toată maşinăria nedreptăţii care, sub prinţul acestei lumi, a ajuns să ocupe un loc aşa de proeminent în chestiunile vieţii — opunându-se adevărului, dreptăţii etc. Sau, pe de altă parte, s-ar putea înţelege a însemna că Domnul de fapt nu va întârzia mult în a introduce Împărăţia Sa a dreptăţii. Din punct de vedere omenesc, cele mai mult de optsprezece secole de la timpul când Domnul nostru a răscumpărat lumea şi până acum, timpul pentru aşezarea Împărăţiei pare un timp lung: Cum s-ar putea spune că este “îndată”? Noi răspundem “că, pentru Domnul, o zi este ca o mie de ani”, deci din acest punct de vedere întreaga perioadă ar fi mai puţin decât două zile. De ceea ce avem noi nevoie astăzi este să adoptăm punctul de vedere al Domnului în examinarea subiectelor. Amândouă opiniile sunt scripturale şi nu este nevoie să disputăm care dintre ele a fost intenţionată de Domnul. Este posibil că El a vrut să le acceptăm pe amândouă.

Va găsi El credinţă?

Separat şi distinct de pildă, Domnul introduce declaraţia: “Dar când va veni Fiul Omului, va găsi El oare credinţă pe pământ?”. Aluzia este că la a doua venire a Domnului pentru stabilirea Împărăţiei Sale, credinţa adevărată va lipsi în mod serios, va fi aproape stinsă — întocmai cum despre prima venire citim: “A venit la ai Săi îpoporul Săuş şi ai Săi nu L-au primit”. Tot aşa, la sfârşitul acestui Veac, la a doua prezenţă a Domnului pentru stabilirea Împărăţiei Sale, în mod asemănător va încerca şi va verifica pe Israelul spiritual nominal. Iarăşi va veni la ai Săi şi ai Săi nu-L vor primi — nu va găsi credinţa necesară pe pământ. Însă în legătură cu prima venire citim: “Dar tuturor celor ce L-au primit … le-a dat dreptul să fie copii ai lui Dumnezeu” etc. Tot aşa la a doua venire, tuturor celor care au credinţă şi Îl primesc, acestora în mod asemănător le va da o binecuvântare specială”. R 3841:4-7

FARISEUL ŞI VAMEŞUL

LUCA 18:9-14: “A mai spus şi pilda aceasta pentru unii care se încredeau în ei înşişi că sunt drepţi şi dispreţuiau pe ceilalţi: “Doi oameni s-au suit la templu să se roage; unul era fariseu şi altul vameş. Fariseul sta în picioare şi se ruga în sine astfel: “Dumnezeule, Îţi mulţumesc că nu sunt ca ceilalţi oameni: apucători, nedrepţi, adulteri sau chiar ca vameşul acesta. Eu postesc de două ori pe săptămână, dau zeciuială din tot ce câştig.” Vameşul sta departe şi nu voia nici ochii să şi-i ridice spre cer, ci se bătea în piept zicând: “Dumnezeule, ai milă de mine, păcătosul!” Eu vă spun că mai degrabă omul acesta s-a coborât acasă îndreptăţit, decât celălalt. Căci oricine se înalţă va fi smerit; şi oricine se smereşte va fi înălţat.”"

“Fariseii erau o clasă de oameni foarte morali printre evrei, cucernici, cel puţin în aparenţă, foarte corecţi, cu toate că în interior Domnul ne spune că erau departe de a fi drepţi. El singur a fost competent să facă teribila acuzaţie că ei erau asemenea mormintelor frumos văruite pe dinafară, dar înăuntru plini de stricăciune. Există astăzi o clasă asemănătoare în creştinătate care pe dinafară sunt morali, foarte deosebiţi, corecţi, meticuloşi, şi totuşi nu sunt plăcuţi Domnului. Ei sunt mândri de neprihănirea lor, şi par să nu-şi dea seama că dacă de la natură sunt mai puţin degradaţi decât alţii nu au nimic cu ce să se laude, fiindcă sunt totuşi departe de a fi de fapt perfecţi. Această pildă este intenţionată ca să arate că Dumnezeu va privi cu mai multă înţelegere, cu mai multă compasiune pe cel mai degradat om dacă ar fi mai cinstit şi mai umilit, decât pe cel mai cinstit dar mai puţin umilit.

Pilda descrie doi oameni care s-au suit la Templu să se roage după obiceiul evreiesc: unul era un Fariseu mulţumit de sine, moral, în multe privinţe un om bun, dar foarte conştient de toate faptele sale drepte şi de respectarea de formă a regulilor divine; celălalt era dintr-o clasă mai de jos şi respinsă, care avea mai multe slăbiciuni şi cusururi şi care îşi dădea seama de starea sa. Fariseul ni se spune că stătea în picioare şi se ruga lui însuşi; se pare că rugăciunile lui nu s-au înălţat la Domnul şi ar fi absolut adevărat, aşadar, să spunem că se ruga lui însuşi, se auzea rugându-se, se felicita în rugăciune şi se bucura în general de încrederea sa în sine. Rugăciunea sa nu era de felul pe care Tatăl o încurajează, pentru că El caută astfel de închinători care I se închină în duh şi în adevăr; şi pare imposibil ca cineva să vină în faţa Domnului într-un mod potrivit, dacă nu-şi recunoaşte propriile sale slăbiciuni, imperfecţiuni, defecte, şi să recunoască şi să caute mijloacele aranjate divin pentru acoperirea lor.

… Toţi creştinii, în virtutea relaţiei lor cu Dumnezeu, a acoperirii păcatelor, a conceperii de spirit, a lucrării transformatoare care progresează în inimile lor, au toate motivele să mulţumească Domnului că ei sunt deosebiţi de majoritatea semenilor lor. Dar ei nu au nimic cu ce să se laude, pentru că, aşa cum remarcă apostolul, ce lucru ai pe care să nu-l fi primit de la Domnul? Căci cine ne face să ne deosebim? (1 Corinteni 4:7). Prin urmare, dacă deosebirea dintre noi şi alţii este recunoscută ca fiind de la Domnul şi lucrarea harului Său este în noi şi nu de la noi înşine, aceasta este atitudinea potrivită a inimii, şi toţi cei care-şi dau seama de aceasta pot în mod destul de potrivit să mulţumească Domnului că în această privinţă ei sunt deosebiţi de alţii pentru că El ne-a făcut să ne deosebim, pentru că prin harul Său suntem ceea ce suntem.

… Suntem în atitudinea potrivită când ne dăm seama că îndestularea noastră este de la Dumnezeu, care ne-a făcut să ne deosebim şi care ne ţine prin puterea Sa, ne acoperă cu haina dreptăţii lui Cristos şi ne pregăteşte pentru gloria, onoarea şi nemurirea pe care ni le-a promis, dacă suntem credincioşi în ascultarea de învăţăturile şi îndrumarea Sa.” R 3841:11-R 3842:3

MINELE

LUCA 19:12-27: “Un om de neam mare s-a dus într-o ţară depărtată ca să-şi ia o împărăţie şi să se întoarcă. A chemat zece din robii săi, le-a dat zece mine şi le-a zis: “Puneţi-le în negoţ până mă voi întoarce.” Dar cetăţenii lui îl urau şi au trimis după el o solie să-i spună: “Nu vrem ca omul acesta să împărăţească peste noi.” Când s-a întors el, după ce îşi primise împărăţia, a dorit să cheme pe robii aceia cărora le dăduse banii, ca să ştie ce câştigase fiecare prin negoţ. Cel dintâi a venit zicând: “Doamne, mina ta a mai adus zece mine.” El i-a zis: “Prea bine, rob bun; fiindcă ai fost credincios în foarte puţin, primeşte stăpânirea peste zece cetăţi.” A venit al doilea şi a zis: “Doamne, mina ta a mai adus cinci mine.” El i-a zis şi lui: “Primeşte şi tu stăpânirea peste cinci cetăţi.” A venit un altul şi i-a zis: “Doamne, iată-ţi mina pe care am păstrat-o învelită înt-un ştergar, căci m-am temut de tine, fiindcă eşti un om aspru: iei ce n-ai pus şi seceri ce n-ai semănat.” Stăpânul i-a zis: “Rob rău, te voi judeca după cuvintele tale! Ştiai că sunt un om aspru, care iau ce n-am pus şi secer ce n-am semănat; atunci de ce nu mi-ai dat banii schimbătorilor de bani, pentru ca, la întoarcerea mea, să-i fi luat înapoi cu dobândă?” Apoi a zis celor care erau de faţă: “Luaţi-i mina şi daţi-o celui care are zece mine.” “Doamne”, i-au zis ei, “el are zece mine.” “Vă spun că celui ce are, i se va da; dar, de la cel care n-are, se va lua chiar şi ce are. Cât despre acei vrăjmaşi ai mei, care n-au vrut să împărăţesc eu peste ei, aduceţi-i încoace şi tăiaţi-i înaintea mea.”"

“… fiecare servitor a primit o mină — aproximativ 16 dolari. Această pildă, de aceea, se ocupă de ceva care este comun tuturor din clasa la care se face referire.

Scopul prezentării pildei este declarat în lecţie. Domnul şi ucenicii Săi se apropiau de Ierusalim, unde El trebuia sa fie răstignit nu peste mult timp. Ucenicii presupuseseră că, dimpotrivă, Împărăţia Mesianică va fi stabilită imediat în putere si onoare mare. Această pildă a fost intenţionată să-i informeze că va trece o perioadă de timp considerabilă înainte ca Împărăţia să fie stabilită.

“… El (Isus), era Persoana numită pentru Împărăţia Mesianică a lumii; dar El avea să meargă în cer şi acolo să Se înfăţişeze înaintea Tatălui Ceresc, marele Suveran sau Împărat al Universului. El avea să fie învestit de Tatăl cu autoritate conducătoare şi mai târziu să Se întoarcă pe Pamânt şi să-Şi exercite domnia.

Exact aceasta este prezentarea chestiunii dată nouă în mod profetic (Psalmul 2:8). Reglementarea divină este că Mesia, după ce-Şi va termina lucrarea, va solicita în cer o Împărăţie pe care providenţa divină o pregătise deja şi pe care profeţia divină o prezisese deja. “Cere-Mi şi-Ţi voi da popoarele de moştenire şi marginile pamântului în stăpânire.”

„Puneţi-le în negoţ până mă voi întoarce”

În perioada interimară a absenţei Învăţătorului — în cer, aşteptând învestitura divină pentru guvernarea pamântului — El a încredinţat ucenicilor Săi, servitorilor Săi, altfel numiţi fraţii Săi, fiecăruia câte o mină. I-a lăsat cu libertate deplină să-şi folosească cea mai bună judecată şi să-şi arate iubirea şi zelul în serviciul Său. La întoarcerea Sa, Se va socoti cu toţi aceşti servitori, şi gradul zelului şi al eficienţei lor ca servitori va fi arătat prin rezultate; şi răsplăţile date lor vor fi proporţionale.

Pilda face deosebire între aceşti servitori consacraţi ai lui Dumnezeu şi masele poporului. Ea arată că maselor poporului nu le-a fost încredinţat nimic; şi că nu se face nici o judecată, nici o răsplată în cazul lor la întoarcerea Stapânului ca Împărat. El a dat minele numai servitorilor Săi — numai servitorii Săi au avut responsabilitatea acelor mine şi numai cu acei servitori Se va socoti sau îi va considera răspunzători, fie pentru răsplată fie pentru pedeapsă în privinţa acestei chestiuni.

Analizând ce înseamnă sau ce simbolizează mina, trebuie să ţinem minte faptul că deoarece aceeaşi sumă a fost dată fiecăruia, împlinirea trebuie să arate ceva binecuvântare sau responsabilitate dată în fiecare caz în mod egal întregului popor consacrat al lui Dumnezeu — tuturor celor care sunt servitorii Săi. Există doar un singur lucru la care ne putem gândi că este dat tuturor din poporul Domnului exact în aceeaşi masură.

Mina este la fel pentru toţi; ea reprezintă îndreptăţirea. Lucrul pe care îl face Rascumpărătorul pentru toţi cei care devin urmaşii Lui este să-i îndreptăţească de toate lucrurile în mod generos. Aceasta îi pune pe toţi pe o bază de egalitate exactă; căci îndreptăţirea compensează pentru fiecare individ în măsura în care el este deficitar — în măsura în care de la natură îi lipseşte perfecţiunea, standardul divin.

“Fii credincios până la moarte”

Toţi cei care în prezent devin copii ai lui Dumnezeu, servitori ai Lui Dumnezeu, urmaşi ai Lui Cristos, trebuie să primească de la Domnul ca bază pentru această relaţie, mine — iertarea fără plată a păcatelor — îndreptăţirea. Pe această bază el are o poziţie în faţa lui Dumnezeu şi orice face sau se străduieşte să facă va fi spre onoarea sa. Pentru că toţi sunt calificaţi în mod egal prin îndreptăţire, rezultatele vor arăta gradul de zel iubitor care stăpâneşte pe fiecare servitor. Cei care iubesc mult vor servi mult. Cei care iubesc puţin vor neglija să-şi folosească ocaziile. După cum cel din pildă a câştigat zece mine, tot aşa astfel de caractere nobile ca sf. Petru, sf. Pavel, sf. Ioan şi alţii s-au sacrificat tot mereu în serviciul divin. În zelul lor ei au socotit toate lucrurile pământeşti numai ca pierdere şi gunoaie, ca să fie plăcuţi Învăţătorului lor, viitorul Împărat.

Aceştia, şi toţi cei ca ei, care cu bucurie s-au cheltuit zeloşi în serviciul Domnului, vor avea cele mai mari răsplăţi, după cum este arătat prin cuvintele Domnului: “Prea bine, rob bun; fiindcă ai fost credincios în foarte puţin, primeşte stăpânirea peste zece cetăţi”. În pildă a venit altul care a raportat un câştig de cinci mine. El nu făcuse atât de bine ca şi primul, dar făcuse bine. El a primit aceeaşi laudă: fusese credincios, deşi mai puţin credicios decât primul. A primit de la stapânul său totuşi acel “Bine”; dar răsplata a fost mai mică — stapânire peste cinci cetăţi. Aceasta va însemna un loc mai puţin influent în Împărăţia Mesianică.

Apoi a venit un servitor spunând: “Doamne, iată-ţi mina pe care am păstrat-o învelită întrun ştergar”. Acesta reprezintă o clasă care spune: “M-am străduit să-mi păstrez îndreptăţirea. M-am străduit să trăiesc drept şi cinstit, dar nu m-am sacrificat. Sunt bucuros să pot spune că nu am pierdut nimic. Mi-a fost frică să-mi folosesc ocazia, să-mi folosesc privilegiul; pentru că mi-am dat seama că vei aştepta profit considerabil din suma pe care mi-ai dat-o”.

În pildă stăpânul i se adresează totuşi acestuia ca unui servitor, dar unul rău, care a ştiut voia stăpânului său, care se angajase în serviciu, dar care a fost găsit necredincios în privinţa acestuia. Dacă n-ar fi pretins că este un servitor, n-ar fi primit nici o mină şi n-ar fi avut nici o responsabilitate. El ar fi trebuit să-şi folosească privilegiul şi ocazia. Ar fi trebuit să trăiască pentru stăpânul său. Dacă nu atât de activ şi atât de direct ca ceilalţi, ar fi trebuit cel puţin să folosească mina încredinţată lui, aşa încât ar fi avut ceva rezultate de arătat.

Putem presupune că acesta reprezintă o clasă considerabilă a acelora care au intrat într-un legământ cu Domnul ca să fie servitorii Lui şi care au primit îndreptăţirea de la El, dar care au neglijat să-şi respecte angajamentele de sacrificiu de sine în serviciul Său. Această neglijare indică lipsa lor de zel iubitor; şi toate acestea înseamnă că ei nu vor fi potriviţi să aibă parte în Împărăţie. Domnul Se referă la această clasă în câteva ocazii; de exemplu, ei sunt reprezentaţi prin fecioarele nechibzuite, care n-au intrat la nuntă; şi astfel aceştia nu vor deveni membri ai Miresei, Soţia Mielului.” R 5492:5-R 5493:2

“Frica exprimată de acest servitor care spune, “Căci m-am temut de tine”, ne aminteţte de cuvintele apostolului cu privire la aceeaşi clasă. El spune că Cristos la a Doua Venire a Sa va elibera pe aceia care în tot timpul vieţii lor au fost supuşi robiei de frica morţii. Consacrarea servitorilor Domnului este spre moarte, şi cei care se tem de moarte se tem să-şi îndeplinească votul lor de consacrare. Ei nu vor fi vrednici de aprobarea Domnului ca servitori credincioşi. Cu toate acestea, există multe vase în casa Împaratului — unele de onoare mai mare şi altele de onoare mai mică. 2 Timotei 2:20, 21.

“Acei vrăjmaşi ai mei”

Gloriosul Mesia nu va începe lucrarea cu lumea şi în special cu duşmanii Săi, până când nu va fi terminat lucrarea cu servitorii Săi la a Doua Venire a Sa. Aceasta este declaraţia pildei şi este susţinută de numeroase Scripturi. Când Isus S-a rugat în noaptea dinaintea răstignirii Sale, El a spus: “Nu Mă rog pentru lume, ci pentru aceia pe care Mi i-ai dat Tu ... şi pentru cei care vor crede în Mine prin cuvântul lor” (Ioan17:9, 20). Astfel vedem lucrarea Veacului Evanghelic schiţată de Domnul nostru. Este numai pentru alegerea servitorilor Săi şi pentru încercarea şi probarea acestora. Aceasta este cu scopul de a stabili care dintre ei vor fi găsiţi vrednici de a fi asociaţi cu El în marea Împărăţie Milenară pe care a decretat-o Dumnezeu, şi a cărei lucrare va fi pentru binecuvântarea şi ridicarea întregii omeniri.” R 5493:6, 7

““Tăiaţi-i înaintea mea”

Primul gând ar putea fi să deducem că aceste cuvinte înseamnă că Împăratul Gloriei va fi neînduplecat — crud şi lipsit de compătimire cu duşmanii Săi. Ne-am putea întreba cum arată acest lucru compătimire! El ne sfătuieşte să ne iubim duşmanii şi să facem bine acelora care ne tratează rău. Treptat vom ajunge să înţelegem că aceasta va fi tactica pe care o va urma marele Împărat. El va face cel mai mare bine pentru duşmanii Lui aducând asupra lor pedepse pentru cursul lor greşit — ruşine, anunţarea lor publică, dispreţ. Aceste lucruri vor fi necesare pentru a-i trezi la o apreciere a adevăratei lor condiţii şi pentru a le arăta privilegiile lor.

Nu trebuie să uităm că în timpul acestui veac procedeul Domnului cu servitorii Săi credincioşi este să le permită încercări înfocate pentru a-i proba şi instrui. Să nu ne mire prin urmare că judecăţile înfocate asupra lumii sunt planul Stapânului, nu pentru a-i aduce daune, ci pentru a o binecuvânta. Citim că drept rezultat al predicării sf. Petru la Cincizecime, adevărurile au lovit din plin inimile ascultătorilor — “au rămas străpunşi în inimă”. Dar ne dăm seama că aceasta a fost o mare binecuvântare, în aceea că i-a pregătit pentru Mesajul Milei Divine. Astfel citim aici despre uciderea de către Domnul a duşmanilor Lui; ei vor fi tăiaţi la inimă. O imagine a acestui măcel este dată în Apocalipsa, unde Domnul este prezentat în maiestate glorioasă, cu o sabie ieşind din gura Sa, pentru a lovi cu ea naţiunile (Apocalipsa 19:15). Binecuvântată lovire! Cu cât va începe mai curând, cu atât va fi mai bine pentru lume, am putea spune; totuşi ne amintim că pentru toate lucrurile timpul lui Dumnezeu este cel mai bun.” R 5493:10, 11

NUNTA DIN CANA

IOAN 2:1-11: “A treia zi s-a făcut o nunta în Cana din Galileea şi mama lui Isus era acolo. Şi la nuntă a fost invitat şi Isus cu ucenicii Săi. Când s-a terminat vinul, mama lui Isus I-a zis: “Nu mai au vin.” Isus i-a zis: “Femeie, ce am Eu cu tine? Nu Mi-a venit încă ceasul.” Mama Lui a zis celor care serveau: “Să facţi orice vă va zice.” Şi acolo erau şase vase de piatră pentru apă, puse după obiceiul de curăţire al iudeilor; şi în fiecare încăpeau câte două sau trei măsuri. Isus le-a zis: “Umpleţi vasele cu apă!” Şi le-au umplut până sus. “Scoateţi acum” le-a zis El “şi aduceţi mai-marelui mesei”. Şi i-au adus. Mai-marele mesei după ce a gustst apa devenită vin (el nu ştia de unde vine vinul acesta dar cei care serveau, care scoseseră apa, ştiau), a chemat pe mire şi i-a zis: “Orice om pune mai întâi vinul cel bun: şi după ce oamenii au băut bine, atunci pune pe cel mai slab; dar tu ai ţinut vinul cel bun până acum.” Isus a făcut acest început al semnelor Lui în Cana din Galileea. El şi-a arătat slava şi ucenicii Lui au crezut în El”.

“Cana din Galileea a fost cetatea natală al lui Natanael, unul dintre cei din urmă adăugaţi la numărul ucenicilor Domnului. El a fost unul din cei şase care şi-au dat adeziunea faţă de Isus ca Mesia. Se pare că Natanael L-a invitat pe Domnul nostru şi pe ceilalţi ucenici să fie oaspeţii săi în Cana, unde urma să aibă loc un ospăţ de nuntă. Maria, mama lui Isus, a fost prezentă la ospăţ, fără îndoială ca prieten foarte apropiat al familiei, aşa cum este indicat prin faptul că a ştiut dinainte că rezerva de vin se termina. Ospitalitatea obişnuită a evreilor în asemenea ocazii ar fi făcut din aceasta o încălcare a regulii de comportare, a nu se pune la dispoziţie din abundenţă pentru oaspeţii lor, precum şi pentru vecini şi trecători, care, în numele mirelui, erau îndemnaţi să intre şi să se ospăteze fără rezerve. Isus şi ucenicii Săi au fost printre oaspeţii invitaţi în mod special.

Mama Domnului nostru I-a adus la cunoştinţă lipsa de vin, şi din aceasta s-a presupus că ea a anticipat minunea. Noi nu putem fi de acord că această sugestie ar fi rezonabilă, deoarece este în mod special declarat că transformarea miraculoasă a apei în vin cu această ocazie a fost începutul minunilor lui Isus. Trebuie să presupunem, prin urmare, că timpul lung al Mariei petrecut cu fiul său şi încrederea în El a făcut-o să-şi dea seama de superioritatea judecăţii Lui şi de capacitatea de a găsi soluţii la toate cazurile şi în toate împrejurările. Problema o depăşea, şi cum era cazul adesea cu cei în împrejurări moderate, mirele cheltuise tot ceea ce îşi putuse permite să cheltuie în privinţa pregătirilor. Probabil, de asemenea, aşteptându-se să fie prezent Domnul nostru la ospăţul de nuntă, chemase de aceea un număr mai mare de vecini — să-L vadă pe necunoscutul despre care auziseră mai mult sau mai puţin de la Natanael şi de la alţii.

Isus a fost sociabil în societate

Această relatare ne dă o mică idee despre latura socială a caracterului Domnului nostru, şi ne convinge că ascetismul ilustrat prin călugări şi călugăriţe nu a făcut parte din învăţăturile Sale prin cuvânt sau exemplu. Viaţa Sa consacrată a trăit-o în mijlocul condiţiilor sociale obişnuite ale oricărui membru al unei comunităţi morale şi religioase. Nu există nici o sugestie de petreceri sau nechibzuinţe în comportamentul Domnului nostru, dar este rezonabil să presupunem că El a luat parte la bucuriile potrivite şi la părtăşia şi buna dispoziţie socială cu astfel de ocazii. Aceasta a fost în armonie cu îndemnul pentru urmaşii Săi: “Bucuraţi-vă cu cei care se bucură; plângeţi cu cei care plâng””. R 3484:1-3

“Răspunsul Domnului nostru la sugestia mamei Sale pare mai degrabă a fi rece şi aspru, dar aceasta este în mare măsură rezultatul traducerii. În timp ce cuvântul “femeie” este o traducere corectă, aceasta nu dă nuanţa elegantă a cuvântului original grec, care s-ar apropia mai mult de semnificaţia cuvântului doamnă. Cuvântul este acelaşi, de exemplu, pe care împăratul Romei l-a folosit în adresarea politicoasă către regina Egiptului: “Ai curaj, o femeie”. Putem fi siguri că nici prin cuvânt, nici prin faptă Domnul nostru n-a încălcat porunca Legii, “să cinsteşti pe tatăl tău şi pe mama ta!” Putem fi siguri că în toate cuvintele şi în comportarea Sa a fost un adevărat model de blândeţe şi amabilitate, de răbdare şi iubire pe care învăţăturile Sale le-au insuflat.

Expresia “Ce am Eu cu tine?” ar părea să însemne mai potrivit, “Nu încerca să-mi dai ordine — Voi şti ce să fac atunci când va veni timpul potrivit”. Maria probabil era concentrată să ascundă lipsa vinului: Isus, pe de altă parte, a recunoscut că minunea pe care era pe cale să o facă era mai puţin pentru cei care erau oaspeţii mirelui cu acea ocazie, decât ca o mare învăţătură care prin servitori a devenit probabil cunoscută tuturor celor prezenţi. De aceea Isus a aşteptat până când rezerva nu numai că a scăzut, dar s-a epuizat, până când nu a mai fost deloc vin, aşa încât minunea să nu fie minimalizată prin amestecul vinului nou cu cel vechi.

Cuvintele Mariei către servitori, “Să faceţi orice vă va zice”, au fost încă o mărturie că ea era în relaţii foarte apropiate cu acea casă. Servitorii pe bună dreptate au avut nevoie, în mare măsură, de asemenea instrucţiuni, pentru că altfel nu ar fi fost pregătiţi să accepte ordine de la unul dintre oaspeţi. Maria probabil nu a ştiut ce le va cere Domnul servitorilor să facă, dar, aşa cum a fost sugerat înainte, ea a avut încredere în capacităţile şi înţelepciunea fiului său, şi că fiind unul dintre oaspeţii care au contribuit la terminarea vinului, Lui I-ar plăcea să facă ceva pentru a ajuta să se completeze rezerva.

Se ridică o întrebare în ce priveşte felul de vin care a fost dat de către mire, din care Isus şi ucenicii Săi au consumat, şi de asemenea în ce priveşte felul de vin pe care Domnul l-a produs după aceea şi din care probabil El a consumat. Nu ştim nimic ce să indice că acesta a fost doar suc de struguri nefermentat. Toate lucrurile par să arate contrariul, că a fost uşor alcoolic — alcoolul fiind produs în vin prin procesul fermentaţiei, rezultând ceea ce este cunoscut ca “vin uşor”. Remarca conducătorului ospăţului, că vinul pe care l-a făcut Isus a fost mai bun decât cel adus întâi, ar sprijini, gândim noi, această teorie, dar nu ar implica faptul că oamenii au fost ameţiţi, beţi, şi că îşi pierduseră astfel gustul sau judecata.” R 3484:9-12

“Prima minune a fost făcută ca să reprezinte acest ultim obiectiv al operei în care intra atunci, care era de a glorifica biserica Sa, şi apoi să întindă un ospăţ de lucruri grase (de binecuvântări bogate) şi de vin (de bucurie) pentru toţi oamenii. Cât de potrivit este ca o asemenea prefigurare a gloriei viitoare să fie prima dintre lucrările Sale minunate.

Observând aspectul tipic al minunii remarcăm:

(1) Că indeplinirea ei a fost cu ocazia unei nunţi, urmând ceremoniei nunţii. La fel bucuria şi binecuvântările Împărăţiei lui Cristos, atât pentru biserică, mireasa Sa, precum şi pentru lume, vor urma căsătoriei Mielului.

(2) Apoi observăm că această nuntă tipică a fost în “a treia zi” (versetul 1), amintindu-ne declaraţia foarte puternică a Domnului nostru către unii dintre farisei (Luca 13:32): “Duceţi-vă”, le-a răspuns El, “şi spuneţi vulpii aceleia (Irod): “Iată, scot demoni şi fac vindecări astăzi şi mâine, iar a treia zi sfârşesc.”“ Şi din nou (Ioan 2:19, 21): “Dărâmaţi templul acesta îtemplul trupului Său — bisericaş şi în trei zile îl voi ridica”. Cele trei zile la care S-a referit au fost zile de o mie de ani fiecare — a cincea, a şasea şi a şaptea zi de o mie de ani de la creare. Isus a trăit în a cincea; şi acum, în dimineaţa zilei a şaptea, trupul Său va fi “desăvârşit” şi “ridicat” la puterea şi gloria împărăţiei. Căsătoria Mielului va fi în a treia zi a existenţei sale ca trup al lui Cristos şi în a şaptea zi a istoriei lumii.

(3) Observăm că minunea a constat în schimbarea apei din vasele pentru curăţire în băutura dorită “vinul bun”. Apa este un simbol al adevărului (Efeseni 5:26), care se foloseşte pentru înviorarea şi curăţarea poporului Domnului; şi chiar prin acest mijloc de curăţire biserica va fi glorificată şi lumea binecuvântată. Lucrarea curăţitoare a adevărului divin prin inspiraţia sa binecuvântată spre evlavie şi sfinţire va fi în mod glorios îndeplinită în binecuvântările şi bucuriile împărăţiei.

(4) Răspunsul Domnului dat Mariei, care L-a informat despre lipsa vinului, este de asemenea semnificativ: “Isus i-a zis: “Femeie, ce am eu cu tine? Nu Mi-a venit încă ceasul.”“ “Femeia”, biserica, nu are nevoie încă să pună întrebări despre noul vin al bucuriei. Ora pentru înălţare şi glorie nu a venit încă, şi acum noi avem de-a face numai cu drojdiile paharului de umilinţă şi sacrificiu. Şi dacă ne împărtăşim acum din paharul Său, vom bea în mod sigur vinul cel nou cu El în împărăţie. Să luăm recomandarea Mariei — “să faceţi orice ce vă va zice” şi la timpul potrivit, supunerea credincioasă la toate instrucţiunile Sale vor fi din abundenţă răsplătite prin privilegiul părticipării cu El la bucurille Împărăţiei, “vinul nou”. Şi după aceea va veni pentru toţi oamenii ospăţul de lucruri grase şi de vinuri bine limpezite.” R 1695:8-12

DĂRÂMAREA ŞI RIDICAREA TEMPLULUI

IOAN 2:19-21: “Isus a răspuns şi le-a zis: “Dărâmaţi templul acesta şi în trei zile îl voi ridica”. Iudeii au zis deci: “În patruzeci şi şase de ani a fost construit templul acesta, şi Tu îl vei ridica în trei zile?” Dar El le vorbea despre templul trupului Său.”

“Când Domnul nostru le spusese mai înainte: “Dărâmaţi templul acesta şi în trei zile îl voi ridica … El le vorbea despre templul trupului Său” (Ioan 2:19, 21). Dar despre care trup a vorbit El — despre trupul de carne? — despre trupul pe care l-a luat ca să poată fi sacrificiul pentru păcat, despre trupul pe care l-a consacrat la moarte? Acela era trupul la care S-a referit, zicând că-l va ridica a treia zi? Răspundem că nu acel trup a fost templul Său, ci numai cortul Său. Trupul înviat al Domnului nostru n-a fost cel pe care evreii l-au distrus, ci acela a fost un trup spiritual pe care ei nu l-au văzut niciodată, dar care i-a fost arătat apostolului Pavel, “ca unei stârpituri” când, în drumul său spre Damasc Isus i-a apărut ca “o lumină din cer, a cărei strălucire întrecea pe cea a soarelui”.

Este mai raţional să presupunem că Domnul nostru a vorbit despre trupul Său care este biserica şi al cărei cap a fost şi este El. Evreii au distrus Capul şi toate membrele trupului lui Cristos de-a lungul Veacului Evanghelic au fost chemate “să sufere … cu El”, “să moară cu El”, “să-şi dea viaţa pentru fraţi”. Trupul a fost în proces de distrugere din vremea lui Isus până acum, şi foarte curând, credem noi, ultimul membru se va dovedi “credincios până la moarte”. Acum să vedem cum va ridica Domnul acest Templu, a cărui mare piatră de temelie a fost El, şi despre care apostolul Petru declară că fiecare din ucenicii Săi credincioşi este o piatră vie (1 Petru 2:4, 5). Considerând timpul din punctul de vedere al Domnului — “o zi este ca o mie de ani” — Domnul nostru a murit în anul 4161 — după ce trecuseră patru zile şi începuse a cincea zi.

Distrugerea tempului lui Dumnezeu, care este biserica, a început atunci prin distrugerea pietrei principale din capul unghiului, şi de atunci a progresat — în timpul rămas din ziua a cincea, în toată ziua a şasea şi noi suntem acum la începutul zilei a şaptea — “dimineaţa foarte devreme”. Şi promisiunea Domnului este că învierea Domnului va fi terminată cam în acest timp — “Dumnezeu o ajută în revărsatul zorilor” (Psalm 46:5). Astfel înţelegem noi, că Domnul a fost câte o parte din cele trei zile mort şi a înviat a treia zi dimineaţa devreme, şi că la fel întâia înviere va fi completată — tot corpul lui Cristos va fi înviat în a treia zi, dimineaţa devreme.

Evident, problema învierii a depăşit înţelegerea mintală a apostolilor, la vremea când a avut loc. Isus prezisese că va învia în a treia zi, dar ei nu înţeleseseră însemnătatea cuvintelor Sale: Niciunul dintre ei nu s-a gândit nici un moment la învierea Sa, ci numai la ceea ce ar putea face în privinţa îmbălsămării corpului Său şi cum să arate faţă de acest corp, ca rămăşiţele Sale pământeşti, aceeaşi simpatie şi iubire cum ar fi arătat faţă de rămăşiţele oricărui prieten, frate sau soră dragă. Astfel că fiind împiedicaţi să vină la mormânt în ziua sabatului de Legea evreiască, care interzicea munca de orice fel în acea zi, prietenii Domnului au început să se adune la mormânt, probabil prin înţelegere anterioară, cam când se crăpa de ziuă, după Sabat — în prima zi a săptămânii. Erau câţiva din Galilea, şi probabil ei au fost găzduiţi cu alţi prieteni în diferite părţi ale cetăţii, şi probabil cu unii în Betania; deci ei au mers pe drumuri diferite. Relatările diferă şi totuşi toate sunt în acord perfect şi toate adevărate. Ele sunt relatate din diferitele puncte de vedere ale fiecărui scriitor, şi toate sunt cu atât mai convingătoare ca mărturii, prin aceea că ele arată că nu a fost nici o înţelegere secretă între scriitorii Evangheliior — nici o strădanie să expună lucrurile exact prin aceleaşi expresii, aşa cum sigur ar fi fost, dacă relatarea ar fi fost una născocită, o relatare inventată. R 3375:2-5

ISUS ŞI NICODIM

IOAN 3:1-13: “… între farisei era un om cu numele Nicodim, un fruntaş al iudeilor. El a venit noaptea la Isus şi I-a zis: “Învăţătorule, ştim că eşti un învăţător venit de la Dumnezeu, căci nimeni nu poate face semnele pe care le faci Tu, dacă nu este Dumnezeu cu el.” Isus a răspuns şi i-a zis: “Adevărat, adevărat îţi spun că, dacă un om nu este născut din nou, nu poate vedea împărăţia lui Dumnezeu.” Nicodim I-a zis: “Cum se poate naşte un om bătrân? Poate el să intre a doua oară în pântecele mamei sale şi să se nască?” Isus i-a răspuns: “Adevărat. adevărat îţi spun că, dacă cineva nu este născut din apă şi din Duh, nu poate să intre în împărăţia lui Dumnezeu. Ce este născut din carne este carne; şi ce este născut din Duh este duh. Nu te mira că ţi-am zis: Trebuie să fiţi născuţi din nou. Vântul suflă încotro vrea şi-i auzi vuietul, dar nu ştii de unde vine, nici încotro merge. Tot aşa este cu oricine este născut din Duhul.” Nicodim a răspuns şi I-a zis: “Cum se poate face aşa ceva?” Isus a răspuns şi i-a zis: “Tu eşti învăţătorul lui Israel şi nu înţelegi aceste lucruri? Adevărat. adevărat îţi spun că noi vorbim ce ştim şi mărturisim ce am văzut şi voi nu primiţi mărturia noastră. Dacă v-am vorbit despre lucruri pământeşti şi nu credeţi, cum veţi crede când vă voi vorbi despre cele cereşti. Nimeni nu s-a suit în cer, afară de Cel care S-a coborât din cer, Fiul Omului, care este în cer.””

“Nicodim a fost evident un om bun şi nu “departe de împărăţie” — nu departe de atitudinea inimii necesare dobândirii împărăţiei. El era un om învăţat şi cu influenţă, un membru proeminent al sectei principale a evreilor şi unul dintre judecătorii Curţii lor principale sau Supreme, Sinhedrinul. Bogăţia sa, cultura sa, etc., i-au adus avantaje asupra multora din cei săraci şi neînvăţaţi, şi totuşi i-au adus şi dezavantaje, aşa cum a spus Domnul cu altă ocazie: “Greu îcu greutateş va intra un bogat îîn vreun felş în împărăţia cerurilor”. În mod natural ar fi mai greu pentru un om cu mare influenţă şi stare socială să primească învăţături de la Isus şi să devină urmaşul Său, decât pentru pescarii modeşti; mândria, casta socială, gândul la ceea ce oamenii ar gândi şi spune etc., toate ar contribui să-l împiedice. Din aceste motive, precum poate şi în speranţa de a avea o conversaţie mai liniştită, Nicodim L-a vizitat pe Isus noaptea — cumva în secret.

… Ca evreu, el avea desigur ideea evreiască obişnuită în ce priveşte împărăţia lui Dumnezeu, adică, Israel era acea împărăţie, doar deposedat de puterea sa de către Neamuri până când venea Mesia pentru eliberarea lor şi supunerea tuturor naţiunilor lui Israel, pentru ca legea evreiască să poată deveni legea lumii, care va ieşi cu putere din Ierusalim. Nicodim a înţeles diferenţa mare între aceste speranţe şi felul de împărăţie vestită de Isus şi de ucenicii Săi. Putem deci în mod rezonabil presupune că întrebările sale, deşi nu sunt declarate, au fost pe această linie, iar răspunsurile Domnului nostru, menţionate în detalii mai mari, aşa dau de înţeles.

Nicodim a auzit cu mirare de la marele Învăţător că El şi alţii din naţiunea evreiască nu puteau intra în impărăţie fără să se nască din nou; şi în mod firesc mintea lui a mers la naşterea naturală şi s-a întrebat cum era posibil ca un om matur să se nască din nou. O astfel de întrebare a dorit Domnul nostru, şi I-a dat posibilitatea să explice că prima naştere pe care am avut-o cu toţii, adică naşterea din carne prin care neamul omenesc este născut la natura umană şi cu un corp de carne, este un tip, o figură, o ilustraţie a unei naşteri spirituale mai înalte, la o natură spirituală cu un corp spiritual. “Ce este născut din carne este carne; şi ce este născut din Duh este duh.” Aşa cum un om nu poate vedea copaci, case, flori etc., nici să se bucure de acestea până după ce s-a născut din carne, la fel nimeni nu poate vedea sau intra în împărăţia cerurilor, dacă nu este născut din spirit. Cu alte cuvinte, o fiinţă omenească poate vedea lucrurile pământeşti, dar numai una cerească sau născută din duh poate vedea şi avea parte de lucrurile cereşti: şi împărăţia de mult promisă a lui Dumnezeu, Veacul Milenar, pe care o aşteapta Israel, este o împărăţie spirituală şi nu una pământească, formată din fiinţe spirituale şi nu din fiinţe de carne; şi numai cei născuţi din apă şi din Duh vor putea vedea vreodată sau vor intra în acea împărăţie.

Referirea la apă a fost probabil sugerată de vreo întrebare a lui Nicodim în privinţa lui Ioan şi a botezului său spre pocăinţă — fie că aceasta a avut de-a face sau nu cu naşterea din nou. Răspunsul Domnului nostru asociază botezul cu apă a lui Ioan spre pocăinţă cu conceperea de spirit care a început la Cincizecime. Pocăinţa de păcat era esenţială pentru starea potrivită a inimii care să-l pregătească pe un evreu pentru trecerea de la împărăţia pământească tipică, şi să-l facă gata pentru conceperea Spiritului sfânt, prin care, dacă era ascultător, va fi născut în cele din urmă în împărăţia cerească prin “întâia înviere”. Această întrebuinţare a cuvântului “născut”, care reprezintă învierea, este scripturală, pentru că nu citim noi oare că Domnul nostru Isus la învierea Sa a fost “Cel întâi-născut dintre cei morţi” — “cel întâi-născut dintre mai mulţi fraţi”, şi nu în privinţa acestor “fraţi” care vor fi participanţi împreună cu El în împărăţie i-a vorbit El lui Nicodim? Romani 8:29; Coloseni 1:15, 18.

În timp ce noi considerăm că această Scriptură în înţelesul său deplin, fundamental, vorbeşte despre întâia înviere a clasei împărăţiei în puterea, gloria şi nemurirea împărăţiei, cu toate acestea noi recunoaştem că acest cuvânt genao este uneori redat conceput. Recunoaştem, de asemenea, că oricine va fi născut din spirit prin întâia înviere, trebuie mai întâi să fie conceput de spirit în viaţa prezentă. Recunoaştem, de asemenea, că despre viaţa nouă începută acum se spune adesea ca şi cum noua creatură ar fi deja născută printr-o înviere figurativă la înnoirea vieţii. “Măcar că eram morţi în greşelile noastre îElş ne-a adus la viaţă îprintr-o înviere figurativăş”. Dar aceste întrebuinţări parţiale şi figurative ale cuvintelor “adus la viaţă” şi “înviere” şi “născut” nu ar trebui să permită să nesocotim ideea noastră cu privire la realităţile şi puterile şi gloriile care pot fi dobândite numai printr-o participare în întâia înviere reală — “născut dintre morţi”.

În timp ce Isus vorbea cu Nicodim, foarte probabil vântul şuera prin încăperea în care stăteau, zăngănind uşile etc., şi Isus a folosit prilejul ca o bună ilustraţie prin care să transmită minţii lui Nicodim diferenţa între fiinţele omeneşti şi fiinţele spirituale, şi să-i dea o idee mai clară despre natura şi puterile clasei care va forma împărăţia spirituală, când va fi stabilită în putere şi glorie mare. El a spus: Vântul suflă încotro vrea; îi auzi vuietul, dar nu poţi şti de unde vine, nici încotro merge; şi aşa va fi cu cei născuţi din Spirit — toţi moştenitorii împărăţiei cereşti: ei vor fi nevăzuţi şi pot merge şi veni precum vântul, şi oamenii de carne nu vor putea să-i vadă, aşa cum nu pot să vadă vântul, deşi ei vor fi prezenţi şi influenţi oriunde, aşa cum este vântul.

Nicodim a fost uluit la gândul că împărăţia lui Dumnezeu va fi aşa de diferită de ceea ce el şi alţii s-au aşteptat. Toate acestea n-ar fi trebuit să fie aşa ciudate pentru Nicodim: el ar fi trebuit să-şi amintească faptul că puterile pe care le-a descris Domnul nostru ca acele care ar aparţine clasei celor născuţi de Spirit erau chiar puterile care în trecut s-au manifestat din când în când prin sfinţii îngeri, care, fiind trimişi în misiuni speciale, au apărut pe neaşteptate, şi când misiunea lor era îndeplinită, dispăreau tot aşa pe neaşteptate, venind şi mergând asemenea vântului — nimeni nu ştia de unde veneau sau încotro mergeau. Nicodim, ca un învăţător al Legii, trebuia să aibă aceste lucruri în minte, şi Domnul nostru l-a mustrat mai degrabă pentru că n-a înţeles repede subiectul: Tu eşti un învăţător al lui Israel şi nu ştii despre aceste lucruri? Este greu pentru tine, care eşti informat în ce priveşte Legea, să înţelegi aceste învăţături? Eu ţi-am spus numai nişte lucruri care sunt cunoscute şi în măsură considerabilă demonstrate printre oameni prin slujirea îngerilor, totuşi nu eşti dispus să primeşti mărturia. Cum te-ai putea aştepta să crezi, dacă aş începe să-ţi explic lucruri cereşti şi spirituale în legătură cu acea împărăţie? Desigur că ai fi nepregătit pentru astfel de informaţii. Nicodim n-ar fi fost de blamat pentru că nu înţelegea lucrurile spirituale, dacă Domnul nostru I-ar fi spus despre ele; pentru că numai cei concepuţi de spirit pot înţelege clar acele lucruri. Domnul nostru îi explica faptul că el nu trebuia să se aştepte la o înţelegere mai largă a unor asemenea lucruri la acel timp, ci să se aştepte numai la o înţelegere parţială, suficientă tutuşi ca o bază a credinţei; o înţelegere mai clară va veni la botezul cu spirit la Cincizecime. “… omul natural nu primeşte lucrurile Duhului lui Dumnezeu, căci pentru el sunt o nebunie; şi nici nu le poate cunoaşte, pentru că ele se înţeleg duhovniceşte. Nouă îcelor concepuţi de Spiritul sfântş însă Dumnezeu ni le-a descoperit prin prin Duhul Său” (1 Corinteni 2:14, 10) şi noi putem intra în realitatea lor când ne vom naşte din morţi în asemănarea Sa.” R 2572:6-R 2573:3

APA VIEŢII

IOAN 4:7, 9-15: “O femeie din Samaria a venit să scoată apă. “Dă-Mi să beau” i-a zis Isus … Femeia samariteancă I-a zis, deci: “Cum, Tu, fiind iudeu, ceri să bei de la mine, femeie samariteancă?” (căci iudeii n-au legături cu samaritenii). Isus a răspuns şi i-a zis: “Dacă ai fi cunoscut tu darul lui Dumnezeu şi Cine este Cel care-ţi zice: “Dă-Mi să beau”, tu ai fi cerut de la El şi El ţi-ar fi dat apă vie.” “Domnule”, I-a zis femeia, “n-ai cu ce să scoţi şi fântâna este adâncă; de unde ai putea să ai apa cea vie? Eşti Tu oare mai mare decât părintele nostru Iacov, care ne-a dat fântâna şi a băut din ea el însuşi şi fiii lui şi vitele lui?” Isus i-a răspuns şi i-a zis: “Oricui bea din apa aceasta îi va fi iarăşi sete. Dar oricui va bea din apa pe care i-o voi da Eu, în veac nu-i va fi sete; ci apa pe care i-o voi da Eu, se va face în el un izvor de apă, ţâşnind în viaţă veşnică.” “Domnule”, I-a zis femeia, “dă-mi această apă, că să nu-mi mai fie sete şi să nu mai vin aici să scot.”"

“Samaritenii erau descendenţi ai acelor popoare păgâne aduse în Palestina de către stăpânirea babiloniană, când israeliţii au fost deportaţi în ţinuturile Babilonului. Treptat acest popor amestecat, “samaritenii”, au ajuns să iubească ţara în care locuiau, iar istoria ei antică a ajuns să fie a lor. Ei îşi dădeau seama că evreii erau poporul favorizat al lui Dumnezeu, dar considerau că aceştia erau respinşi din favoarea divină, iar ei au devenit urmaşii lor, nu numai în posedarea acelei părţi din teritoriul israeliţilor numit Samaria, ci şi într-o anumită măsură succesorii lor la binecuvântările lui Arvaam, Isaac şi Moise. Ei acceptau cele cinci cărţi ale lui Moise, pentateuhul, dar respingeau restul Scripturilor Vechiului Testament, pe care evreii le recunoşteau.

Era o antipatie religioasă încă şi mai mare între samariteni şi evrei decât între evrei şi alte popoare păgâne, deoarece credinţa samariteană era mai aproape de credinţa evreiască, şi, prin urmare, era în unele privinţe în mod mai activ antagonistă faţă de aceasta decât faţă de unele dintre credinţele păgâne care nu permiteau nicio competiţie. Pentru aceste motive nu exista nicio relaţie între evrei şi samariteni. Adică, ei puteau face comerţ unii cu alţii, dar nicio comuniune socială. Evreii îi considerau pe samariteni impostori, şi sub nici o formă ca fii ai lui Iacov. …” R 3495:7, 8

Domnul nostru şi apostolii Săi, călătorind din Iudeea spre Galileea, au trecut printr-un teritoriu locuit de samariteni. Probabil erau în călătorie de dimineaţa devreme şi la vremea amiezei Isus S-a odihnit la fântâna lui Iacov, în timp ce ucenicii au mers într-un sat apropiat să cumpere mâncare. Fântânile de apă în Palestina, ca în multe părţi ale lumii, sunt relativ rare. Fântâna lui Iacov, săpată cu paisprezece secole înainte de zilele Domnului, era una remarcabil de bună, adâncă şi cu apă din abundenţă şi bine împrejmuită deasupra, cu o mică deschidere cam de 40 cm. diametru. Pare să fi fost considerată aproape o minune în zilele acelea, şi chiar în timpul nostru este în mod clar localizată, deşi este mult umplută şi într-o oarecare măsură distrusă.

O femeie samariteană a venit la fântână să ia apă în timp ce Isus Se odihnea acolo, şi relatarea întrevederii Domnului cu ea constituie una dintre cele mai remarcabile prezentări ale adevărului divin găsite în Evanghelii. Este remarcabil că în aşa multe împrejurări Domnul nostru a spus lucruri remarcabile unor oameni nu foarte remarcabili, în împrejurări nu foarte remarcabile. Este o încurajare în aceasta pentru toţi urmaşii Lui; într-adevăr găsim că principalele comunicări ale Domnului în timpul acestui Veac Evanghelic au fost cu cei umili — “nu sunt mulţi înţelepţi în felul lumii, nici mulţi puternici, nici mulţi de neam ales” ci “cei care sunt săraci faţă de lume, ca să fie bogaţi în credinţă şi moştenitori ai împărăţiei”. …

Cererea Domnului nostru făcută femeii, să-i permită să bea din apa pe care o scosese, a fost cea mai cu tact metodă de apropiere de inima ei. Făcând aşa, El Şi-a creat într-o măsură o obligaţie faţă de ea. Astfel, într-o propoziţie El a dărâmat bariera de gheaţă care existase întotdeauna între evrei şi samariteni. Evreii pretindeau superioritate, în timp ce samaritenii nu o recunoşteau, deşi simţeau aceasta într-o anumită măsură, întocmai cum oamenii de culoare ar putea simţi faţă de albi. Femeia era acum pregătită să vorbească, dar păstrându-şi demnitatea, nu s-a grăbit să-I dea să bea, ci a dus tratative întrebând de ce un evreu care părea să aibă un caracter aşa de bun ar cere în mod aşa de diferit de cum era obiceiul — ar cere apă de la o femeie samariteană, ar fi dispus să Se oblige faţă de unul dintre aceia trataţi de obicei ca inferiori.

Isus, în timp ce probabil Îi era sete, era mai dornic să dea cuvântul adevărului decât să primească apa naturală, şi în loc de a-Şi permite să fie atras prin întrebarea femeii într-o discuţie despre cele bune şi cele rele ale samaritenilor, El a schimbat direcţia conversaţiei spunând: “Dacă ai fi cunoscut tu darul lui Dumnezeu şi Cine este Cel care-ţi zice: “Dă-mi să beau”, tu ai fi cerut de la El şi El ţi-ar fi dat apă vie”. Forţa acestei expresii este văzută numai parţial, până când aflăm că aceste cuvinte folosite de către Domnul nostru, “darul lui Dumnezeu”, erau tocmai cuvintele folosite foarte obişnuit de către cărăuşii de apă care, cu burdufuri de piele umplute cu apa din asemenea fântâni, umblau prin cetăţi strigând în propria lor limbă: “Darul lui Dumnezeu! Darul lui Dumnezeu!” Apa era astfel numită darul lui Dumnezeu, şi femeia a presupus că gândul Domnului era: Dacă ai fi cunoscut apa, darul lui Dumnezeu etc.

Desigur, femeia nu a discernut o însemnătate mai adâncă — cum ar fi putut ea discerne? Imediat a replicat că El nu avea găleată de piele, cu frânghie din păr de cămilă, cu care să scoată apă, şi de aceea nu i-ar putea da ei să bea — “De unde ai putea să ai apa cea vie? Eşti Tu oare mai mare decât părintele nostru Iacov, care ne-a dat fântâna şi a băut din ea el însuşi şi fiii lui şi vitele lui?”. Există vreo apă aşa bună ca aceasta? Au evreii o fântână aşa de bună în toată ţara lor? R 3495:9-R 3496:3

Răspunsul dat de către Domnul femeii a fost: “Oricui va bea din apa pe care i-o voi da Eu, în veac nu-i va fi sete; ci apa pe care i-o voi da Eu, se va face în el un izvor de apă, ţâşnind în viaţă veşnică”. Ce minunată a trebuit să i se pară femeii această declaraţie! Ce minunată ni se pare aceasta nouă, chiar şi după ce am aflat adâncimea şi însemnătatea ei reală. Cum aflăm noi continuu, tot mai mult despre această apă a vieţii — apreciind-o tot mai mult în fiecare zi în care trăim şi găsind încă mai mare împrospătare în ea pe măsură ce continuăm să ne împărtăşim din ea?

Aşa cum organismul nostru fizic are nvoie de apă continuu şi nu poate funcţiona fără ea, tot aşa noi avem dorinţe şi ambiţii şi sete de un ordin intelectual mai înalt. Toată lumea se străduieşte să şi le satisfacă pe acestea, dar setea pentru bogăţie, pentru influenţă, pentru putere nu poate fi satisfăcută. … Ceea ce întreaga lume caută şi nu reuşeşte să obţină, Domnul nostru Isus dă poporului Său — apa vieţii, satisfacţie. Cei care primesc binecuvântarea Sa, au în ei izvoare de apă care ies din inima lor, “un izvor de apă ţâşnind în viaţă veşnică”. Setea lor arzătoare este satisfăcută, aşa cum nimic nu-i poate satisface. Ei au mai mult decât ar putea cere ambiţia. Bunătăţile divine acordate lor sunt nespus de mari şi mai abundente decât ar fi putut ei cere sau gândi. R 3496:5, 6

VINDECAREA FIULUI UNUI SLUJBAŞ ÎMPĂRĂTESC

IOAN 4:46-53: “Isus S-a întors deci în Cana din Galileea, unde prefăcuse apa în vin. Şi în Capernaum era un slujbaş împărătesc, al cărui fiu era bolnav. Acesta, când a aflat că Isus venise din Iudeea în Galileea, s-a dus la El şi L-a rugat Să se coboare şi să vindece pe fiul lui, care era pe moarte. Isus i-a zis deci: “Dacă nu vedeţi semne şi minuni, cu nici un chip nu credeţi.”. Slujbaşul împărătesc I-a zis: “Doamne coboară-Te până nu moare copilul meu!” “Du-te” i-a zis Isus, “fiul tău trăieşte.” Şi omul acela a crezut cuvântul pe care îl spusese Isus şi a pornit la drum. Şi pe când se cobora el, l-au întâmpinat robii lui şi i-au adus vestea, spunând: “Fiul tău trăieşte”. El i-a întrebat de ceasul în care a început să-i fie mai bine. Şi ei i-au zis: “Ieri în ceasul al şaptelea, l-au lăsat frigurile”. Tatăl a cunoscut că tocmai în ceasul acela îi zisese Isus: “Fiul tău trăieşte”. Şi a crezut el şi toată casa lui.”

“… presupunerea unora este că acesta a fost Cuza, administratorul sau şambelanul lui Irod, a cărui soţie, Ioana, era una dintre femeile care apoi L-au slujit pe Isus. Luca 8:3.

Manifestarea credinţei lui Cuza

Esenţa acestei lecţii este credinţa şi aceasta ilustrează bine treptele şi dezvoltarea credinţei. Cunoştinţa este necesară ca bază pentru credinţă, şi acest Cuza a avut-o. Credinţa sa s-a manifestat prin faptul că a venit la Domnul şi a recunoscut public încrederea sa în puterea Domnului de a-i vindeca fiul. Putem bine să ne gândim că aceasta a indicat o bună măsură de credinţă pentru început, dar Domnul nostru — nu din lipsă de compătimire pentru interesul tatălui faţă de fiul muribund, ci din dorinţa de a dezvolta credinţa lui Cuza — a ezitat să meargă cu el şi în aparenţă s-a opus să facă aceasta, spunând: “Dacă nu vedeţi semne şi minuni, cu nici un chip nu credeţi” (versetul 48). Dacă credinţa lui Cuza ar fi fost mică, dacă i-ar fi lipsit umilinţa, el ar fi putut avea ocazia să-şi arate lipsa de încredere şi indignarea.

El ar fi putut să spună, oricum eu n-am crezut în Tine. A fost numai o întâmplare, pentru că medicii nu mai pot face nimic pentru fiul meu, şi am gândit că venirea ta ar putea face ceva. Dar acum, domnule, văd ezitarea ta şi o interpretez a însemna că ocazional alegi cazuri unde poţi face o vindecare, unde se pare că poţi face o vindecare miraculoasă; dar că în mersul general al bolilor, unde moartea este la uşă, eşti la fel de neputincios ca şi medicii noştri. Eu cel puţin am demonstrat înşelătoria pretenţiilor tale în general. Adio. Dar nu; atitudinea inimii lui Cuza a fost diferită. Întârzierea Domnului nostru numai a crescut insistenţa lui. El L-a rugat fierbinte şi în final a spus: “Doamne”, Rabi, “coboară-te până nu moare copilul meu!”. Nu, te rog nu aştepta pentru a discuta o chestiune de credinţă, dacă înţelegi situaţia mea ca tată şi interesul meu în acest subiect, dar vino acum şi ajută-mă, şi discută filosofia credinţei şi spune-mi despre alte nevoi ale mele după aceea.

Punctul de interes al Domnului nostru a fost câştigat. El a probat credinţa slujbaşului împărătesc şi i-a îndrumat mintea în sus, de la simpla operaţiune de vindecare la ceva mai înalt, la puterea divină din spatele acesteia şi la faptul că minunile Domnului nostru au avut ca scop numai ca să-L prezinte pe El ca Mesia. Dar încercarea credinţei nu era încă terminată, pentru că Domnul nostru, în loc să-l însoţească pe Cuza la patul fiului său şi acolo să facă vindecarea, i-a spus numai: “Du-te … fiul tău trăieşte” — nu va muri acum, va fi vindecat (versetul 50). Cuvântul a fost crezut, insistenţa supărătoare a încetat, şi în schimb, fără îndoială, au fost exprimate recunoştinţă, mulţumire. Este de notat că minunea a avut loc în ceasul al şaptelea — ora 1:00 după-masă. Se poate presupune că acest Cuza a venit cele douăzeci şi cinci de mile (aproape 37 km; nota traducătorului) călare chiar în acea dimineaţă, în grabă mare. Este remarcabil însă că în timp ce putea să se fi întors în aceeaşi seară, cu aceeaşi viteză, el n-a sosit acasă până în ziua următoare — în mod evident călătorind fără grabă. Între timp robii lui l-au întâmpinat cu informaţia plăcută că fiul său era în afara pericolului. El i-a întrebat în mod special despre timp, iar ei au răspuns prompt: “Ieri în ceasul al şaptelea l-au lăsat frigurile”, astfel Cuza a ştiut că vindecarea a fost rezultatul cuvântului şi puterii Domnului.

Un alt fel de credinţă

Citim despre Cuza că “a crezut el şi toată casa lui”. Dar n-a crezut înainte, la început, când L-a văzut pe Învăţătorul, când a vorbit cu El, când I-a acceptat răspunsul şi a pornit spre casă? Da, toţi aceia au fost paşi de credinţă, de încredere şi de supunere în armonie cu aceasta, şi care o confirmă; dar când a sosit acasă şi a înţeles minunea, aceasta l-a condus la o încredere în Domnul, de un fel încă mai înalt şi mai adânc. Acum a crezut nu numai că Isus era în stare să facă minuni, ci că El era într-adevăr Răscumpărătorul, Mesia. Credinţa sa în cele din urmă a ajuns la inimă. Fără îndoială ca rezultat al acestui fapt, soţia sa Ioana, în armonie cu dorinţele lui, a devenit una dintre susţinătoarele active ale slujirii Domnului nostru.

Ce lecţii de credinţă pot fi învăţate astăzi din această învăţătură? Răspundem că credinţa astăzi are diferitele ei grade sau paşi. Mai întâi, noi n-am putea avea nici o credinţă dacă nu ne-ar servi ca temelie a ei o anumită cunoştinţă. Este scris: “… fără credinţă este cu neputinţă să fim plăcuţi Lui” îlui Dumnezeuş (Evrei 11:6), şi numai cei care-I sunt plăcuţi lui Dumnezeu, care au aprobarea Sa, vor avea viaţă veşnică. …

Dar o cunoştinţă elementară şi o credinţă elementară zidită pe acea cunoştinţă nu este suficientă — credinţa trebuie să crească, şi înainte ca aceasta să poată creşte, trebuie să conducă la vreun fel de fapte. Credinţa de început a lui Cuza l-a condus să facă o călătorie la Domnul nostru, prin care el şi-a dovedit credinţa. Dar în general trebuie să existe o necesitate, ca şi în cazul lui Cuza — boala fiului său. Unii ar putea auzi despre Cristos, deşi ar putea să nu se apropie niciodată dacă nu şi-ar înţelege necesitatea; dar acelaşi mesaj care spune despre Cristos Îl arată ca Mântuitor, şi sugerează că toţi oamenii sunt păcătoşi. Numai cei care îşi dau seama că sunt păcătoşi, numai cei care doresc să scape de păcat şi de moarte vor fi conduşi să cerceteze şi să se apropie de Domnul, ca să poată găsi uşurare de povara sufletului lor.” R 4132:8-R 4133:5

VINDECAREA BOLNAVULUI DE TREIZECI ŞI OPT DE ANI

IOAN 5:2-14: “În Ierusalim, lângă Poarta Oilor este o scăldătoare numită în evreieşte Betesda, având cinci pridvoare. În acestea zăceau o mulţime de bolnavi: orbi, şchiopi, uscaţi, aşteptând mişcarea apei. Căci un înger se cobora din când în când în scăldătoare şi tulbura apa. Şi cel ditâi care se cobora în ea după tulburarea apei, se făcea sănătos. orice boală ar fi avut. Acolo se afla un om care suferea de treizeci şi opt de ani. Isus când l-a văzut zăcând şi fiindcă ştia că este bolnav de mult timp, i-a zis: “Vrei să te faci sănatos?”” “Domnule” I-a zis bolnavul, “n-am pe nimeni să mă arunce în scăldătoare când se tulbură apa şi, până să mă duc eu, se coboară altul înaintea mea.” “Scoală-te”, i-a zis Isus, “ridică-ţi patul şi umblă!” Îndată omul acela s-a făcut sănătos, şi-a luat patul şi umbla. Şi ziua aceea era sabat. Iudeii ziceau deci celui care fusese vindecat: “Este ziua sabatului; nu-ţi este îngăduit să-ţi ridici patul.” El le-a răspuns: “Cel care m-a făcut sănătos mi-a zis: “Ridică-ţi patul şi umblă!” Ei l-au întrebat: “Cine este Omul Acela care ţi-a zis: “Ridică-ţi patul şi umblă”? Dar cel care fusese vindecat nu ştia cine era, căci Isus se retrăsese din mulţimea care era în locul acela. După aceea, Isus l-a găsit în templu şi i-a zis: “Iată te-ai făcut sănătos; de acum să nu mai păcătuieşti, ca să nu ţi se întâmple ceva mai rău.””

“Cuvântul Betesda înseamnă “Casa Milei”. Acesta era numele dat unei construcţii mari cu cinci pridvoare care comunicau cu un bazin cu apă, situat lângă zidurile Ierusalimului. Bazinul era alimentat de un izvor, în ale cărui rezervoare subterane erau captate anumite gaze. Când gazul se acumula în aceste rezervoare, apa era împinsă afară cu putere, în acelaşi fel în care puţurile de petrol aruncă uneori afară conţinutul lor. Aceste jeturi de apă împregnată cu gaze ieşeau la intervale neregulate, şi atunci apa din bazin era agitată sau făcută să clocotească prin afluxul jetului precum şi datorită gazelor pe care le conţinea.

Fenomenul nefiind înţeles, mulţi considerau că agitarea apei din scăldătoare era miraculoasă, atribuind-o unui înger din cer. În parte prin influenţa energizantă a credinţei şi în parte poate prin unele calităţi medicinale ale gazelor din apă, se făceau vindecări, ceea ce făcea ca scăldătoarea să aibă faimă peste tot în acea zonă. Binefacerea gazelor este sugerată de faptul că numai cei care intrau în apă imediat după tulburarea ei beneficiau de ea. Gazele din apă, odată ce ajungeau în bazin, se combinau repede cu aerul din atmosferă, şi cei care intrau primii în apă bineficiau nu numai asupra corpului lor de apa impregnată cu gaze, dar şi inhalau din gazele emanate — ozon, sau câte altele. …” R 3500:4, 5

“Casa Milei cu cele cinci pridvoare ale ei a fost construită pentru a fi un sanatoriu public, în folosul şi pentru confortul celor care doreau să folosească bazinul cu apă tulburată, şi aceasta explică de ce o mare mulţime de bolnavi, orbi, şchiopi, neputincioşi stăteau în acele pridvoare aşteptând o ocazie ca să se folosească de tulburarea apei. În legătură cu aceasta trebuie să observăm că vechile manuscrise greceşti omit ultimele şapte cuvinte din versetul 3 şi tot versetul 4 (aceste cuvinte sunt scrise cu litere italice în traducerea Cornilescu Revizuită; nota traducătorului). Acestea nu sunt cuvinte inspirate, n-au fost scrise de apostolul Ioan, ci au fost adăugate la relatarea lui mai târziu — foarte probabil ca o notă marginală explicativă a felului cum vedeau oamenii situaţia, sau poate au fost gândul copistului care a făcut nota marginală. Un copist de mai târziu, gândind că nota marginală a fost omisă din text, a adăugat-o în text, iar manuscrisul lui, copiat la rândul lui, a ajuns până la noi. …” R 3500:8

“Nu este nepotrivit pentru noi să spunem despre omul care a fost unul favorizat dintr-o mare mulţime, ales sau selectat de Domnul, ca fiind persoana prin care să-Şi manifeste puterea şi gloria viitoare. Relatarea nu ne spune de ce Domnul l-a ales pe acesta, preferându-l faţă de alţii. Putem presupune însă în mod raţional că cei treizeci şi opt de ani de infirmitate au dezvoltat în el considerabilă căinţă pentru păcat, considerabilă dorinţă după dreptate; că a învăţat unele lecţii valoroase în timpul celor treizeci şi opt de ani de suferinţă; şi că astfel a ajuns într-o stare în care vindecarea ar fi în avantajul lui. În mod asemănător, acest lucru este adevărat în privinţa favorurilor îndurării pe care Domnul le împarte în timpul acestui Veac, şi care sunt într-adevăr cu mult mai valoroase decât orice binecuvântări fizice care ar putea fi acordate.

La început poate nu vedem de ce Dumnezeu favorizează pe unii mai mult decât pe alţii cu cunoştinţa îndurării Sale şi adevărului Său, dar cu siguranţă putem presupune că există o lecţie şi că acea lecţie este în ceea ce priveşte sinceritatea inimii, a căinţei de păcat şi a dorinţei după Dumnezeu, sau “să caute pe Domnul”. Când Dumnezeu are ceva favoruri speciale de acordat, putem cu siguranţă presupune că ele nu sunt date întâmplător, ci potrivit unor condiţii parţiale de credinţă sau de vrednicie. În cazul acestui om care a fost vindecat, să observăm că nu există nici o mărturie că el a avut mai multă credinţă în Domnul decât ceilalţi din jurul lui. Din contră, contextul arată că n-a avut credinţă — că nici măcar nu L-a cunoscut pe Domnul şi n-a aflat până după aceea cine a fost cel care l-a vindecat.

… remarcăm că aşa cum Domnul nostru l-a întrebat pe cel pe care l-a vindecat, “Vrei să te faci sănătos?” şi aşa cum a lăsat problema să depindă de voinţa sa, aşa este şi cu cei care sunt acum vindecaţi de boli morale, cu cei care sunt acum luminaţi spiritual etc. — ajutorul depinde de ei. Dacă au ureche să audă şi ochi să vadă, să aprecieze, să înţeleagă darul lui Dumnezeu în Cristos, întrebarea este: “Vrei să te faci sănătos?”” R 3501:7-9

“… Numai cu acei care răspund la această întrebare afirmativ, merită să ne cheltuim efortul. Voinţa trebuie arătată faţă de Domnul, altfel binecuvântarea Sa nu poate veni asupra inimii şi vieţii; noi nu putem spera că Domnul va face o minune de îndurare în inimile celor bolnavi de păcat, dacă ei nu vor fi pregătiţi să răspundă afirmativ la această întrebare, “Vrei să te faci sănătos?” Numai cei care vreau aceasta pot beneficia în acest Veac, pentru că aceasta este ordinea divină — Domnul caută pe aceia şi numai pe aceia care să I se închine în duh şi în adevăr. Domnul nostru la prima Sa venire a dat mărturie tot mereu în aceste privinţe, spunându-le multora dintre cei care au auzit predicile Sale: “nu vreţi să veniţi la Mine ca să aveţi viaţa!”. A veni la Domnul înseamnă a accepta aranjamentele Sale, a răspunde la întrebarea Sa: Da, Doamne, vreau să mă fac sănătos.

Vindecarea acestora nu este instantanee, ci treptată. Ei cresc în har, în cunoştinţă şi în iubire, şi completarea lucrării harului va fi la “schimbare” prin învierea dintâi, pe care Domnul o promite tuturor celor care în prezent răspund afirmativ la această întrebare, şi arată că ei sunt serioşi în căutarea lor de a umbla de atunci încolo nu după trup, ci după spirit. Aceştia vin sub grija Medicului Bun, şi în cele din urmă El îi va face sănătoşi, compleţi, desăvârşiţi şi în asemănarea Sa.” R 3501:11, 12

“Făcând minunea, Domnul nostru i-a spus celui vindecat să-şi ia patul şi să umble, iar el a făcut astfel. Patul probabil a fost o saltea foarte uşoară sau un pled, după obiceiul acelui timp, şi nu era de fapt vreo osteneală în legătură cu porunca dată. De aceea n-a fost o încălcare a restricţiilor Legii Sabatului evreiesc, pe care Domnul nostru nici n-a încălcat-o, nici n-a învăţat pe alţii să o încalce, pentru că El a fost evreu şi deci supus tuturor termenilor şi condiţiilor acelei Legi, la fel ca oricare evreu. Scopul Său în faptul că i-a spus omului să-şi ducă patul a fost probabil dublu: —

1) Fapta în sine era o mărturie a acelei minuni; nu numai direct, ci

2) Indirect, aceasta atrăgea atenţia cărturarilor şi fariseilor asupra legii, deoarece ei formulaseră unele restricţii în ceea ce priveşte ziua (sabatului; nota traducătorului), care nu erau cerinţele legii mozaice. Domnul nostru folosea această ocazie pentru a da o învăţătură, nu numai în privinţa puterii Sale, ci şi în privinţa respectării corespunzătoare a legii — că era intenţionată de Domnul să fie în folosul omenirii şi nu un jug moral. Domnul nostru a explicat aceasta într-o împrejurare, spunându-le cărturarilor şi fariseilor că interpretarea legii dată de ei au făcut-o apăsătoare pentru masele poporului — că ei au exagerat pe nedrept micile aspecte ale legii, iar principiile mai mari ale ei, în ceea ce priveşte dreptatea, justiţia, iubirea şi mila le-au trecut în întregime cu vederea.

Din această relatare vedem că tocmai acest rezultat a fost obţinut. Cărturarii şi fariseii l-au mustrat pe om pentru că îşi ducea patul, dar el a răspuns că era pe deplin îndreptăţit să facă aceasta, pentru că persoana care îl vindecase de boala pe care o avea de treizeci şi opt de ani trebuia să fie destul de înţeleaptă şi destul de bună pentru a fi o autoritate în această problemă, iar el doar Îi urma îndrumările. Astfel minunea Domnului nostru a fost făcută proeminentă pentru clasa de care în mod special El a dorit să fie recunoscut, şi anume, conducătorii şi reprezentanţii naţiunii, care în mod special erau atunci în încercare dacă Îl vor primi sau nu; şi în al doilea rând, deosebirea între învăţăturile şi faptele Sale bune, şi învăţăturile şi lipsa de fapte a fariseilor era mai evidentă, pe de altă parte.

S-ar părea că omul vindecat a fost aşa de uimit de incidentele legate de eliberarea lui, încât pentru moment a uitat să caute sau să întrebe în mod deosebit despre cel care făcuse minunea: şi Domnul nostru, nedorind să refuze marea mulţime a celor bolnavi adunaţi acolo, S-a retras în linişte, aşa că atunci când minunea a ajuns să fie cunoscută, vindecătorul nu era de găsit. El făcuse minunea pentru gloria lui Dumnezeu, ca să atragă atenţia la noua dispensaţie şi la El Însuşi ca reprezentantul divin al ei, şi în legătură cu aceasta l-a vindecat, putem presupune, pe cel mai vrednic din acea mulţime. Faptul că Isus l-a întâlnit iarăşi pe acel om în Templu, unde probabil mersese să-I aducă mulţumiri şi laudă Domnului pentru eliberarea sa, sugerează că El văzuse în acel om ceva mai mult decât un caracter obişnuit, ceea ce nu numai că L-a determinat să-l vindece, ci şi să i Se descopere.

“De acum să nu mai păcătuieşti”

Salutul Domnului adresat omului vindecat în Templu, trebuie să fi fost foarte semnificativ, arătându-i acestuia că El a fost nu numai în stare să-l vindece, ci şi că a avut cunoştinţă de păcatele care au dus la îmbolnăvire înainte cu treizeci şi opt de ani. El i-a spus: “Iată, te-ai făcut sănătos; de acum să nu mai păcătuieşti, ca să nu ţi se întâmple ceva mai rău”. Este o lecţie valoroasă în sfatul Răscumpărătorului nostru — folositoare nu numai pentru acel biet om, dar încă mai valoroasă şi mai folositoare pentru cei care prin îndurarea Domnului au fost vindecaţi de boala păcatului, pentru cei care au fost îndreptăţiţi, cei care au fost acceptaţi în familia lui Dumnezeu, ca fii ai lui Dumnezeu. Pedeapsa pentru păcatul originar a fost severă şi i s-a aplicat fiecărui membru al rasei lui Adam; totuşi pentru acest păcat originar Dumnezeu a pregătit o mare ispăşire, şi în cele din urmă fiecare creatură va avea ocazie deplină să scape de toate pedepsele şi plăţile lui. Dar când suntem astfel eliberaţi, o nouă responsabilitate este asupra noastră. Aşa cum declară apostolul, dacă păcătuim cu voia după ce am primit o cunoştinţă a Adevărului, nu mai rămâne nici o jertfă pentru păcate, ci doar o aşteptare sigură şi înfricoşată a judecăţii şi văpaia unui foc care ne va mistui ca potrivnici (Evrei 10:26, 27). Plata păcatului originar pe care toată rasa a gustat-o este moartea, cu însoţitorii ei, durerea şi suferinţa — moartea. Plata păcatului voit, intenţionat, premeditat, după ce am fost îndreptăţiţi de toate păcatele — acea pedeapsă ar fi un lucru mai rău, cu foarte mult mai rău decât pedeapsa originară; pentru că, deşi ar fi aceeaşi pedeapsă a morţii, aceasta ar fi a doua moarte, pentru care Dumnezeu ne-a asigurat că n-a mai prevăzut nimic pentru recuperare — Cristos nu mai moare. Dacă păcătuim cu voia după ce am fost eliberaţi şi îndreptăţiţi, şi totuşi cu o măsură de slăbiciune şi imprefecţiune suntem ispitiţi, ne putem aştepta la lovituri; dar dacă păcătuim cu voia şi intenţionat, fără o ispită specială sau slăbiciune, nu ne putem aştepta la nimic mai departe în privinţa milei şi iertării divine, pentru că, după ce ne-am bucurat de acestea în legătură cu păcatul originar, am veni astfel sub o nouă şi personală condamnare, pentru o nouă şi de neiertat încălcare a dreptăţii, a cărei pedeapsă este moartea fără speranţă de recuperare.” R 3502:3-8

ÎNMULŢIREA PÂINILOR ŞI PEŞTILOR

IOAN 6:1-14: “… Isus S-a dus dincolo de Marea Galileii, numită Marea Tiberiadei şi o mare mulţime mergea după El, pentru că vedea semnele pe care le făcea cu cei bolnavi. Isus S-a suit pe munte şi stătea acolo cu ucenicii Săi. Dar Paştile, sărbătoarea iudeilor, era aproape. Isus deci Şi-a ridicat ochii şi a văzut că o mare mulţime vine spre El. Şi a zis lui Filip: “De unde avem să cumpărăm pâini ca să mănânce aceştia?” Spunea lucrul acesta ca să-l încerce, pentru că ştia ce avea să facă. Filip I-a răspuns “Pâinile pe care le-am putea cumpăra cu două sute de dinari n-ar ajunge ca fiecare să ia puţintel din ele”. Unul din ucenicii Săi, Andrei, fratele lui Simon Petru I-a zis: “Este aici un băieţel care are cinci pâini de orz şi doi peşti: dar ce sunt acestea la atâţia?” Isus a zis: “Spuneţi oamenilor să stea jos.” În locul acela era multă iarbă. Deci bărbaţii s-au aşezat, în număr de aproape cinci mii. Şi Isus a luat pâinile, a mulţumit, le-a împărţit ucenicilor, iar ucenicii le-au împărţit celor ce şedeau jos; de asemenea, le-a dat şi din peşti cât au voit. După ce s-au săturat, a zis ucenicilor Săi: “Strângeţi fărâmiturile care au rămas, ca să nu se piardă nimic.” Le-au adunat deci şi au umplut douăsprezece coşuri cu fărâmiturile care rămăseseră din cele cinci pâini de orz, după ce mâncaseră toţi. Oamenii aceia, când au văzut semnul pe care îl făcuse Isus ziceau: “Cu adevărat, acesta este Prorocul cel aşteptat în lume.””

“… Minunea hrănirii celor cinci mii … rămâne proeminentă pentru noi, ca minunea care este în mod particular descrisă în toate cele patru Evanghelii. Relatarea lui Ioan aduce în atenţia noastră unele aspecte care nu sunt atât de clar prezentate în celelalte.” R 3502:9

“… În acest sezon special, mulţi îşi făcuseră astfel aranjamente încât erau în călătorie suindu-se la Ierusalim pentru sărbătoare. În asemenea ocazii era o aglomeraţie neobişnuită pe toate drumurile care duceau la Ierusalim, şi oamenii — provocaţi de comportamentul lui Irod, şi nedumeriţi şi punându-şi întrebări în privinţa lui Mesia — s-au abătut de la călătoria lor ca să asculte mai mult de pe buzele acestui mare Profet, Isus, şi să vadă ei înşişi dacă în gândirea lor El poseda însuşirile care să-L facă potrivit pentru funcţia de Mesia, pentru eliberarea naţiunii lor, pentru stabilirea mult promisei Împărăţii a lui Dumnezeu. Isus stătea pe coasta muntelui cu ucenicii când a sosit această mare mulţime de oameni care Îl căuta; destul de probabil, El şi apostolii învăţaseră mulţimea cu un timp înainte de a fi făcut minunea hrănirii lor. Trebuie să ne amintim că relatările Evangheliei sunt foarte concise şi trec peste detaliile mici şi neînsemnate.

Domnul nostru, care plănuise deja minunea, îndrumase minţile ucenicilor până la acel punct întrebând: “De unde avem să cumpărăm pâini, ca să mănânce aceştia?” Această întrebare i-a fost adresată lui Filip, unul dintre aposoli, care locuia nu la mare depărtare. El era persoana potrivită în acea împrejurare, dar probabil că Domnul a avut alt motiv ca să-l întrebe pe el. Probabil că Filip avea mai degrabă o minte înclinată spre calcul şi afaceri, şi chiar dacă existenţa acestei dispoziţii printre ucenicii Domnului este excelentă, totuşi acea minte este înclinată să gândească mai degrabă la mijloace pământeşti decât să exercite credinţă în Domnul. Probabil că Domnul a vrut să trezească gândirea lui Filip şi în special să-i dea o învăţătură folositoare şi credinţă prin această minune. Răspunsul lui Filip, că ar fi nevoie de două sute de pâinişoare de un leu (cam 32 $), ca să ofere mulţimii chiar şi o mică gustare, arată însuşirea lui practică. În timp ce toate felurile de minţi se găsesc printre poporul Domnului, cea pentru afaceri este printre cele mai folositoare dacă este ţinută sub restrângerile potrivite, ale iubirii şi ale credinţei — iubirea, care nu poate permite instinctelor pentru afaceri să ia singure responsabilitatea afacerilor spirituale; şi credinţa, care este în stare să-şi dea seama că deşi metodele de afaceri sunt excelente în toate lucrurile vieţii, nu trebuie să li se permită să ignore credinţa în Domnul şi în puterea tăriei Lui, şi în interesul iubitor pe care El îl adoptă în toate afacerile bisericii Sale, noua creaţie.

Folosirea mijloacelor

Andrei, a cărui minte pare să fi fost mai puţin practică decât cea a lui Filip, a sugerat că cineva din mulţime avea cinci pâinişoare de orz şi doi peştişori, dar de-abia a spus aceasta, că s-a şi simţit ruşinat de cele spuse şi a adăugat: “Dar ce sunt acestea la atâţia?” Filip era prea practic, prea mult un om de afaceri ca să se şi gândească sau să menţioneze o asemenea cantitate mică de hrană, în legătură cu necestitatea pentru o aşa mare mulţime; dar Domnul nostru a folosit nu numai mintea mai largă a lui Filip, ci şi cea mai simplă şi mai puţin logică a lui Andrei, şi a folosit sugestia celui din urmă, cerând cantitatea mică. Este o lecţie pentru noi aici: ea ilustrează ceea ce mulţi dintre noi au văzut în legătură cu afacerile poporului Domnului, adică, toate sugestiile bune, toate sugestiile folositoare, toate acele sugestii care sunt în interesul bisericii, nu vin întotdeauna dintr-o singură parte — că Domnul adesea foloseşte buzele bâlbâite şi raţionamentele ilogice ale unora din urmaşii Săi ca bază pentru binecuvântarea lor şi a altora, întocmai cum în acest caz a folosit remarca aparent nechibzuită a lui Andrei.

Alt gând în legătură cu aceasta este că Domnul nostru se pare că întotdeauna S-a folosit de orice era la îndemână. El ar fi putut schimba pietrele în pâine şi astfel să fi hrănit mulţimea; ar fi putut să ignore mica rezervă pe care o avea la îndemână ca neînsemnată, dar nu aceasta a fost metoda Sa. Toţi urmaşii Săi trebuie să înveţe din aceasta, să nu dispreţuiască lucrurile mici, ci să le folosească atât cât este posibil. De asemenea este un principiu implicat aici — după cum îl exprimă Domnul nostru: “Cine este credincios în cele mai mici lucruri, este credincios şi în cele mari”. Altă lecţie este că minunile pot fi aşteptate numai după ce noi am făcut tot ce ne stă în putere cu mijloacele pe care le avem la îndemână. … Aşa este şi cu noi în toate afacerile vieţii: trebuie să fim siguri că suntem pe calea Domnului, că urmăm îndrumările Sale, şi atunci să lăsăm toate rezultatele în grija Lui, asiguraţi de capacitatea Sa de a face cele mai mari minuni. Cu toate acestea, cele mai mari minuni cu care cineva dintre noi are de-a face, sunt cele de felul liniştit şi neostentativ. În natură vedem aceste minuni în creşterea cerealelor, care prin grija Domnului servesc pentru nevoile noastre ca răsplată a muncii noastre. Înmulţirea celor cinci pâini de orz şi a celor doi peştişori, putem fi siguri, n-a fost o minune mai mare decât aceea pe care o vedem continuu în natură, numai că este de un fel diferit, cu care nu suntem obişnuiţi. Totuşi, aşa cum Domnul a folosit pâinile de orz şi peştii ca bază pentru minunea Sa, tot aşa în natură El foloseşte sămânţa de grâu ca bază pentru minunea recoltei adunată în seceriş. Cu alte cuvinte, El întotdeauna foloseşte mijloace pentru un scop, şi faptul că noi putem vedea şi înţelege mijloacele, nu face minunea mai mare sau mai mică. …

“După ce s-au săturat”

Ni se spune că mulţimea a stat jos în grupuri sau cete de câte cincizeci şi de câte o sută, şi ucenicii le-au împărţit cele cinci pâinişoare şi cei doi peştişori în bucăţi, care în mod vizibil creşteau pe măsură ce erau rupte, în mare măsură asemănător cu ulciorul de ulei al văduvei, care a curs neîncetat până când toate vasele s-au umplut. Tot aşa a crescut şi acea cantitate mică sub binecuvântarea Domnului, nu numai ca să dea o masă uşoară mulţimii, ci până când toţi “s-au săturat”, au fost mulţumiţi şi n-au mai dorit. A fost o minune care nu numai că i-a uimit pe ucenici, ci şi pe miile de oameni; aceasta a fost ceea ce Ioan a numit semn, mărturie şi dovadă a puterii şi a autorităţii supranaturale a Domnului nostru — o dovadă că El a fost într-adevăr Trimisul lui Dumnezeu, Mesia. Acesta a fost obiectivul minunii — nu hrănirea mulţimii. În acelaşi timp au fost fără îndoială oameni flămânzi în difertele părţi ale lumii, pe care Domnul i-ar fi putut hrăni fără nici un deranj pentru Sine; dar El n-a venit să hrănească lumea, n-a venit să oprească durerea şi suferinţa şi moartea, ci să răscumpere lumea şi să dea dovada care să le permită apostolilor şi tuturor israeliţilor adevăraţi în care nu era vicleşug, să-L accepte prin credinţă ca Mesia — de asemenea dovada care, venind la noi şi la alţii din acest Veac Evanghelic, a fost temelie pentru credinţa noastră.

Unii au zis, o, dacă am fi putut fi acolo şi să vedem minunea cu pâinile şi peştii! Credinţa noastră s-ar fi întărit atât de mult, încât am fi putut fi ucenicii lui Isus în orice împrejurări şi condiţii. Ce mirare este ca unii din cei cinci mii să se fi îndoit vreodată de faptul că Domnul a fost Mesia! Noi răspundem că acei care sunt într-adevăr poporul Domnului văd minuni asemănătoare astăzi, fiindcă El ne comunică prin Cuvânt, şi fiindcă mâncând din Cuvânt ne împărtăşim din spiritul Domnului, spiritul adevărului.

Având în vedere aceasta, cine din poporul Domnului poate nega faptul că în experienţele sale şi în experienţele altor creştini, El face continuu un miracol mai mare decât cel relatat în lecţia noastră? Cine din poporul Domnului, care a gustat că El este binevoitor, care a fost flămând şi însetat după dreptate — după adevăr — şi a avut tot mereu mângâierea acestuia spre ajutor, ar putea să mai simtă că ar fi preferat să fi trăit în zilele primei veniri a Domnului nostru şi să fi văzut şi simţit din minunile făcute atunci? În ceea ce ne priveşte, noi preferăm minunile mai mari, şi considerăm că avem o bază mai puternică pentru credinţă în acestea decât puteau avea bieţii evrei în toate favorurile acordate lor, mari cum au fost acele favoruri.

Bogăţia şi economia combinate

Chiar dacă Domnul nostru a fost bogat înainte de a veni în lume, şi chiar dacă Şi-a dat seama că prin puterea lui Dumnezeu din El a putut avea tot ce era necesar pentru binele Său, şi a putut să se îngrijească şi de urmaşii Săi, aşa cum este arătat nu numai în minunea pe care o avem în discuţie, înmulţirea pâinilor şi a peştilor, dar cum este arătat şi cu altă ocazie, când a făcut pentru ucenici marea captură de peşti chiar din lacul din faţa lor — cu toată această bogăţie la porunca Sa, Domnul nostru a fost un mare econom; din punctul Său de vedere nimic nu trebuie să fie irosit. În armonie cu aceasta, după ce mulţimea a fost bine hrănită, Domnul le-a spus apostolilor să adune fărâmiturile, pentru ca nimic să nu fie risipit, şi ei au adunat douăsprezece coşuri pline — fiecare din ei a umplut sacul sau traista sau raniţa sa, în textul nostru numite coşuri.

Pentru noi sunt două lecţii în aceasta, una o lecţie practică în ce priveşte economia, că niciuna din binecuvântările şi îndurările Domnului nu trebuie să fie risipite. Pentru unii această lecţie poate fi mai uşoară decât pentru alţii, dar este o experienţă obişnuită în viaţă că risipa voită aduce lipsă jalnică. Foarte probabil unii dintre ucenicii dragi ai Domnului din prezent au nevoie să înveţe lecţia economiei, la fel cum au învăţat-o ucenicii şi mulţimea cu această ocazie. Aceasta însă nu ne învaţă lecţia zgârceniei, pentru că Scripturile declară: «Unul care dă cu mână largă ajunge mai bogat; şi altul, care reţine mai mult decât trebuie, nu face decât să sărăcească» (Proverbele 11:24). Prima lecţie a fost generozitatea, a doua lecţie a fost economia. Aşa trebuie să fie şi cu noi: generozitatea noastră trebuie să fie egală cu dispoziţia noastră de a economisi. Domnul nu este zgârcit, ci generos; şi niciunul dintre urmaşii Săi nu trebuie să fie zgârcit. Domnul a fost econom şi la fel trebuie să fie şi ucenicii Săi.

Cei care au dat la alţii au fost cei care au avut coşurile pline la sfârşit şi au câştigat provizii pentru ei înşişi.

Putem aplica aceeaşi lecţie la lucrurile spirituale: poporul Domnului trebuie să fie distribuitori. Noi am primit gratuit din darul, îndurarea şi adevărul Domnului; noi trebuie să-l distribuim gratuit. Cei care îl distribuie vor avea privilegiul să-l adune pentru ei înşişi, încât fiecare va avea mai mult decât a dat. Cât de adevărat este că acei care sunt cei mai serioşi în a-i hrăni pe alţii cu pâinea vieţii sunt ei înşişi aprovizionaţi cel mai generos. Aşadar, să căutăm să fim generoşi în ceea ce priveşte hrana spirituală, ca şi în ceea ce priveşte hrana naturală. Să dăm altora cuvântul vieţii şi apa vieţii. Atâta timp cât facem aceasta din inimi bune, oneste, sincere, cu o dorinţă de a-L onora pe Domnul şi a-i binecuvânta pe oameni, şi fără egoism sau mândrie personală, putem fi siguri că El ne va da din ce în ce mai multă bogăţie pentru creşterea şi susţinerea noastră spirituală.

Mulţimea a luat cunoştinţă de miracol şi L-au aclamat pe Domnul nostru, marele Profet. Totuşi, de către mulţi dintre ei minunea a fost numai în parte apreciată. Fără îndoială ei au privit-o ca un semn că dacă Isus era proclamat împărat, El putea aproviziona soldaţii cu mâncare fără un departament însărcinat cu aceasta; şi dacă El a putut da mâncare susţinătorilor şi urmaşilor Lui, va fi în stare şi să le dea izbândă în toate împrejurările şi în toate condiţiile. Aceste lucruri sunt adevărate, dar nu în felul în care a presupus Israelul natural. Domnul nostru ne dă izbândă acum asupra păcatului şi egoismului, şi ne conduce de la o realizare la alta, după cum căutăm să umblăm în urmele paşilor Săi, şi pe tot parcursul căii El ne hrăneşte cu pâinea vie din cer. La timpul cuvenit El va deveni marele Împărat peste lume, şi puterea Sa de a stăpâni, de a hrăni şi de a-l nimici pe Satan şi toate puterile răului, va fi manifestată pe deplin. Atunci mulţi dintre ochii orbiţi vor fi deschişi — ochi care nu pot vedea lucrurile credinţei, urechi care nu pot auzi mesajul credinţei. Să-I mulţumim Domnului din ce în ce mai mult pentru că ochii noştri văd şi urechile noastre aud mesajul pe care până acum lumea nu-l vede, nu-l apreciază. …” R 3503:2-R 3504:4

PÂINEA DIN CER

IOAN 6:32-35: “… Isus le-a zis: “Adevărat, adevărat vă spun, nu Moise v-a dat pâinea din cer, ci Tatăl Meu vă dă adevărata pâine din cer. Căci Pâinea lui Dumnezeu este Acela care Se coboară din cer şi dă lumii viaţa”. “Doamne”, I-au zis ei, “dă-ne totdeauna această pâine.” Isus le-a zis: “Eu sunt Pâinea vieţii. Cine vine la Mine nu va flămânzi niciodată şi cine crede în Mine nu va înseta niciodată””.

“Noi nu mâncăm în mod literal, trupul lui Isus — noi îl mâncăm prin credinţă; ceea ce înseamnă că ne însuşim prin credinţă meritul, valoarea care a fost în trupul Său şi care El a dat-o la moarte în favoarea noastră. …

… Mâncarea trupului Domnului nostru trebuie să fie o chestiune individuală din partea tuturor celor care doresc să beneficieze de jertfa Sa. … Astfel, când cineva ajunge la o înţelegere a răscumpărării şi crede în ea şi merge la Dumnezeu în rugăciune şi prin credinţă primeşte iertarea păcatelor şi împăcarea cu Dumnezeu, acesta făcând aşa, mănâncă trupul Fiului Omului; el se împărtăşeşte din foloasele sau avantajele pe care le asigură trupul sau sacrificiul Domnului nostru.

… În plus, aceia care sunt influenţaţi cum se cuvine prin mâncarea acestuia — aceia care sunt atraşi mai aproape de Domnul şi sunt conduşi să-I consacre Lui pe deplin tot ce au — aceia primesc o invitaţie specială în timpul Veacului Evanghelic să bea din sângele Său. Sângele în limbaj biblic este viaţa, şi de aceea evreii în mod obişnuit nu trebuiau să bea sânge; dacă făceau, aceasta îi făcea vinovaţi sau răspunzători pentru moartea persoanei sau a fiinţei. Aşa au spus evreii despre Domnul nostru: “Sângele Lui să fie asupra noastră şi asupra copiilor noştri!” — noi ne asumăm responsabilitatea morţii Sale.

Şi de asemenea aşa explică apostolul, că acei care se împărtăşesc în mod simbolic de sângele lui Cristos din paharul părtăşiei, se reprezentă pe ei înşişi ca fiind vinovaţi de sângele lui Cristos, vinovaţi de moartea lui Cristos — dacă nu se împărtăşesc din el în înţelesul cuvenit, intenţionat. Care este înţelesul intenţionat? Răspundem că Domnul nostru a explicat chestiunea la ultima Cină, spunându-le ucenicilor Săi: “Beţi toţi din el, căci acesta este sângele Meu, al legământului celui nou”. Acest pahar din rodul viţei reprezintă sângele Meu, moartea Mea; prin aceasta va fi sigilat în cele din urmă Legământul Nou, şi vă invit pe voi care credeţi în Mine, să vă împărtăşiţi din acesta cu Mine, să vă împărtăşiţi din acesta nu ca aceia care mi-au cauzat moartea, ci ca aceia care în mod voluntar au renunţat la viaţa lor şi s-au unit cu Mine în această moarte, în acest sacrificiu de sine. Când vă împărtăşiţi cu Mine din acest pahar, înseamnă că vă predaţi viaţa aşa cum Mi-am predat-o Eu şi că deveniţi perticipanţi cu Mine la acest pahar, care spune, care înseamnă marele sacrificiu, marea viaţă dată, prin care va fi stabilit Noul Legământ, sub care vor fi binecuvântate toate familiile pamântului.” R 4147:1-4

VINDECAREA ORBULUI DIN NAŞTERE

IOAN 9:1-34: “Şi pe când trecea, Isus a văzut pe un orb din naştere. Ucenicii Lui L-au întrebat zicând: “Învăţătorule, cine a păcătuit: omul acesta sau părinţii Lui, de s-a născut orb?” Isus a răspuns: “N-a păcătuit nici omul acesta, nici părinţii lui, ci s-a născut aşa ca să se arate în el lucrările lui Dumnezeu. Cât este ziuă, trebuie să împlinesc lucrările Celui care M-a trimis; vine noaptea, când nimeni nu mai poate să lucreze. Cât sunt în lume, sunt Lumina lumii.” Spunând acestea, a scuipat pe pământ şi a făcut tină din scuipat şi i-a uns ochii cu tina aceasta şi i-a zis: “Du-te şi spală-te în scăldătoarea Siloamului” (care înseamnă: Trimis). El s-a dus şi s-a spălat şi s-a întors văzând … fariseii l-au întrebat … cum şi-a căpătat vederea. Şi el le-a zis: “Mi-a pus tină pe ochi, m-am spălat şi văd” … Ei l-au insultat şi i-au zis: … “Tu eşti născut cu totul în păcat … şi tu ne înveţi pe noi?” Şi l-au dat afară.””

“În diferitele aspecte ale acestei întâmplări, noi găsim astăzi o lecţie pe un plan mai înalt. Unii dintre noi au fost născuţi orbi — orbi faţă de Domnul şi adevăratul Său caracter, orbi faţă de adevărul cuvântului divin. Orbirea noastră n-a fost nici din vina noastră, nici din vina părinţilor noştri. Ei şi noi am fost cinstiţi în inimă faţă de Domnul. Orbirea noastră, prin urmare, nu a fost o pedeapsă pentru păcate. Întunericul, orbirea care atâta vreme s-a răspândit peste creştinătate, ne-a prins în cursă şi pe noi ca şi pe alţii, dar Domnul a avut milă de noi, a trecut pe drumul nostru şi a făcut pentru noi unguentul şi alifia pentru ochi. El a luat din lutul uman şi l-a amestecat cu Cuvântul Său, rodul buzelor Sale, şi din acea combinaţie ne-a uns ochii înţelegerii şi ne-a spus să ne spălăm în apele Siloamului, Cuvântul adevărului şi harului Său. Noi i-am urmat recomandarea şi acum vedem. Înaintea noastră s-a deschis o lume nouă, “Lucruri minunate vedem în Biblie!”. Cărturarii şi fariseii din zilele noastre se miră, critică şi încearcă să-şi explice binecuvântarea care ne-a venit, şi desigur vor găsi cusur pentru fiecare mijloc pe care Domnul l-a folosit în legătură cu binecuvântarea noastră, pentru că inimile lor nu sunt într-o atitudine corespunzătoare pentru a aprecia lumina favorii lui Dumnezeu.

Acum noi trebuie să luăm o poziţie asemănătoare aceleia pe care a luat-o acest orb, să mărturisim adevărul, să mărturisim lumina, să mărturisim minunea pe care Domnul a făcut-o cu ochii înţelegerii noastre şi să-I dăm Lui inimile noastre. Şi de asemenea, noi trebuie să constatăm că aceasta va aduce împotriva noastră mânia, întristarea, răutatea cărturarilor şi a fariseilor zilelor noastre. Noi trebuie să constatăm că aceasta îi va face pe oameni să ne separe de compania lor, să ne scoată afară din sinagogile lor. Prin profet, Domnul a prezis aceasta spunând: “Iată ce zic fraţii voştri, care vă urăsc şi vă izgonesc … : “Domnul să fie slăvit şi să vă vedem bucuria!” înoi riscăm această alungare pentru binele cauzei Domnului, ca să-L putem glorifica pe Elş. Dar ei vor rămâne de ruşine!” (Isaia 66:5). Câţi din poporul Domnului au găsit că cea mai mare parte a binecuvântării lor a venit după ce au recunoscut adevărul, l-au apărat şi au îndurat unele persecuţii pentru el! Apoi Domnul îi găseşte pe aceştia, El ştie unde sunt ei şi totul despre ei şi întotdeauna, dar apoi li Se descoperă în mod special, ca să-L poată cunoaşte, ca să poată avea părtăşie cu El, ca să poată primi de la El o binecuvântare, ca în cazul acestui om orb.” R 4150:3, 4

PĂSTORUL CEL BUN

IOAN 10:7-18: “Isus, deci le-a zis iarăşi: “Adevărat, adevărat vă spun, Eu sunt uşa oilor. Toţi cei care au venit înainte de Mine sunt hoţi şi tâlhari; dar oile n-au ascultat de ei. Eu sunt uşa. Dacă intră cineva prin Mine, va fi mântuit, va intra şi va ieşi şi va găsi păşune. Hoţul nu vine decât să fure, să înjunghie şi să distrugă. Eu am venit ca oile să aibă viaţă şi s-o aibă din belşug. Eu sunt Păstorul cel bun. Păstorul cel bun Îşi dă viaţa pentru oi. Dar cel plătit, care nu este păstor şi ale cărui oi nu sunt ale lui, când vede lupul venind, lasă oile şi fuge; şi lupul le răpeşte şi le împrăştie. Cel plătit fuge, pentru că slujeşte pentru plată şi nu-i pasă de oi. Eu sunt Păstorul cel bun. Eu cunosc pe cele ce sunt ale Mele şi sunt cunoscut de cele ce sunt ale Mele, aşa cum Tatăl Mă cunoaşte pe Mine şi cum Eu cunosc pe Tatăl; şi Eu Îmi dau viaţa pentru oi. Mai am şi alte oi, care nu sunt din staulul acesta; şi pe acelea trebuie să le aduc. Ele vor asculta de glasul Meu şi va fi o singură turmă, un singur Păstor. Din pricina aceasta Tatăl Mă iubeşte: pentru că Îmi dau viaţa, ca iarăşi s-o iau. Nimeni nu Mi-o ia, ci o dau Eu de la Mine Însumi. Am putere s-o dau şi am putere s-o iau iarăşi. Această poruncă am primit-o de la Tatăl Meu."

“… Domnul este “uşa” oilor — uşa prin care oile adevărte au intrat în staulul adevărat. Toţi care au fost înainte de Isus, care au pretins a fi păstori ai oilor au fost înşelători (hoţi şi tâlhari). Cuvântul tradus aici hoţi conţine ideea de şiretenie, delapidare, în timp ce cuvântul tâlhari conţine gândul de violenţă deschisă, jaf. Combinând aceste două cuvinte, Domnul nostru îi descrie pe duşmanii turmei, unii ditre ei fiind vicleni, lupi “în haine de oi” şi unii dintre ei sunt vizibil obraznici, agresivi. Atacurile adversarului au fost întotdeauna pe amândouă liniile, şi oile au nevoie încă să se păzească împotriva ambelor clase de înşelători, dar în principal împotriva duşmanilor înşelători care-şi ascund intenţiile lor ambiţioase sub haina de slujitor, adoptând o atitudine de îngrijitor al turmei, în timp ce în realitate conduita lor arată că interesul egoist îi stăpâneşte.” R 3527:4

“Păstorul prefăcut, egoist, este numit un hoţ pentru că nu numai că fură sau denaturează titlul de Păstor sau de Pastor, dar în lăcomia lui carieristă este dispus să rişte distrugerea vieţii spirituale a oilor pentru ca liniile sectare să fie păstrate, pentru ca interesele sale personale să poată fi servite. Vedem lucrul acesta ilustrat astăzi. Câţi dintre Păstorii Protestanţi ai turmei Domnului din toate denominaţiile par dispuşi să denatureze mesajul secerişului şi pe oricine şi orice în legătură cu acesta, pentru a-şi putea păstra stăpânirea asupra oilor, a-şi menţine poziţia şi influenţa în denominaţie, şi prin acesta să primească părţi bune din lâna de aur a turmei.

Păstorul cel bun este opusul tuturor acestora — tot gândul Lui este pentru oi, pentru bunăstarea lor. Domnul nostru Însuşi a fost Păstorul adevărat şi El Şi-a demonstrat devotamentul faţă de slujba Sa prin sacrificarea a tot ce a avut, însăşi viaţa, pentru oi. Domnul ar vrea ca oile Sale adevărate să recunoască deosebirea între păstorii adevăraţi şi falşi, şi ar vrea ca oile Sale de azi în mod asemănător să-i recunoască pe cei numiţi de El, reprezentanţi în turmă, prin aceleaşi semne. Acei bătrâni care astăzi în biserică manifestă o dispoziţie necontrolată în vorbire trebuie să fie evitaţi, să nu fie încurajaţi, să fie mustraţi; în timp ce acei a căror credincioşie faţă de Domnul şi de turmă este continuu demonstrată, trebuie să fie recunoscuţi, şi datorită asemănării lor cu adevăratul Păstor ei trebuie să fie iubiţi “pentru lucrarea lor”, ca şi pentru valoarea lor intelectuală. Spiritul jertfirii de sine împreună cu umilinţa trebuie recunoscute de toate oile, ca spiritul adevăratului Păstor, şi numai de la unii ca aceştia trebuie să se aştepte conducerea pe care Bunul Păstor a promis-o turmei de-a lungul Veacului Evanghelic.

Domnul nostru a apărat interesele oilor împotriva spiritelor false şi a lupilor din zilele Sale, şi aceasta L-a costat viaţa. Şi la fel urmaşii credincioşi ai Domnului de-a lungul acestui Veac Evanghelic au fost obligaţi fie să lupte cu lupii în piei de oi şi astfel şi-au atras ura, răutatea, opoziţia lor în sinoade, tribunale bisericeşti, concilii etc., sau altfel, în faţa lor să scape în mod înjositor prin tăcere şi permiţând ca oile să fie înfometate şi induse în eroare. Domnul nostru ar fi putut să urmeze acest curs: ar fi putut să Se abţină de la a Se opune cărturarilor şi fariseilor şi mai marilor preoţilor. El ar fi putut spune: “De ce M-aş expune la dispreţ şi persecuţie şi la toate felurile de ruşine şi la moarte, împotrivindu-Mă acestor conducători orbi ai orbilor”? Să fi făcut aşa, ar fi fost pentru El să fugă de responsabilitate şi de datorie. Iubirea Sa pentru oi nu I-a permis aceasta, şi credincioşia Sa L-a dovedit a fi adevăratul Păstor ai turmei. Prin aceasta a arătat clar că nu a fost unul “plătit”, nici nu a servit numai de dragul lânii de aur, ci dintr-o inimă adevărată, cu iubire adevărată pentru oi.

Păstorul adevărat se recomandă astfel tuturor celor care sunt oi adevărate, şi aceştia admiră spiritul Învăţătorului lor oriunde îl găsesc. Cu alte cuvinte, oricine este oaie adevărată va iubi şi va aprecia un asemenea spirit şi nu altul, şi va deosebi astfel pe cei care sunt numai urmaşi ai oamenilor, partizani, sectari. Domnul îi cunoaşte pe cei care sunt ai Săi şi ei Îl cunosc. Domnul apreciază pe cei care astfel recunosc principiul, şi aceea clasă recunoaşte, cunoaşte pe Domnul din ce în ce mai apropiat zi de zi, şi găseşte iubirea şi devotamentul lor pentru El crescând continuu. Cuvintele Domnului nostru în această chestiune sunt mai clar prezentate în versiunea revizuită (a Bibliei în limba engleză; nota traducătorului), adică, “Eu le cunosc pe ale Mele, aşa cum Tatăl Mă cunoaşte pe Mine, întocmai cum Eu cunosc pe Tatăl”. Această intimitate a cunoaşterii, această părtăşie divină este ceva ce nu poate fi explicat altora, dar care desigur este apreciată de către toate oile adevărate care-L cunosc pe Păstorul adevărat, şi care au fost călăuziţi prin grija Sa, conduşi la păşuni verzi şi la ape liniştite şi de asemenea în staul pentru siguranţă.

Alte oi din alte turme

Când Domnul nostru a spus “Mai am şi alte oi, care nu sunt din staulul acesta; şi pe acelea trebuie să le aduc. Ele vor asculta de glasul Meu şi va fi o singură turmă, un singur Păstor”, El a spus acelaşi adevăr, care a fost după aceea detaliat de către apostolul Pavel sub conducerea Spiritului sfânt, spunând că Tatăl ceresc Şi-a propus ca în dispensaţia plinătăţii timpurilor să-Şi unească toate lucrurile în Cristos — lucrurile din cer şi de pe pământ — Efeseni 1:10.

Turma pe care Domnul o aduna la timpul acestei pilde, nu era Israelul natural, ci Israelul spiritual. Israelul natural existase sub Moise şi sub Lege timp de secole, dar Legea nu a făcut nimic perfect şi nu le-a putut da libertatea şi binecuvântarea necesare ajungerii la viaţă veşnică. Ei au fost “închişi” sub Legământul Legii, cum a spus apostolul Pavel. Au venit diferiţi prefăcuţi pretinzând că ei erau păstori cuveniţi ai oilor şi în stare să le conducă la hrana necesară, la păşunile verzi şi la apele liniştite ale adevărului, dar toţi au fost necredincioşi, hoţi şi tâlhari care au căutat onoare personală şi avantaje sociale pe socoteala oilor. Domnul nostru a devenit uşa (versetele 7, 9) staulului; cei care L-au acceptat au fost turma adevărată, El i-a cunoscut şi ei L-au cunoscut, şi I-au auzit vocea şi L-au urmat. Ei au fost într-adevăr o turmă mică, comparată cu sistemul mare nominal evreiesc, majoritatea cărora i-a urmat pe învăţătorii falşi, deoarece nu aveau spiritul adevărat al oilor.

Toţi “cu adevărat israeliţi” au auzit şi au recunoscut vocea adevăratului Păstor şi au devenit urmaşii Lui. Domnul nostru ca “uşa” reprezintă toate privilegiile şi binecuvântările oilor adevărate. Prin El intrăm în odihnă în staul sau în locul de odihnă prevăzut pentru oile adevărate — odihna credinţei. Prin El, de asemenea, putem ieşi să ne bucurăm de libertăţile şi înviorările la care El, ca păstor al nostru, Îşi conduce turma. Noi intrăm şi ieşim continuu, bucurându-ne de libertăţile şi privilegiile asigurate nouă de către Păstorul nostru. Astfel ne bucurăm că “Hristos ne-a eliberat ca să fim liberi” — Galateni 5:1.” R 3527:8-R 3528:1

“Evident, aceste “alte oi” menţionate în această pildă sunt cei care vor deveni oile Domnului după ce “turmă mică” de acum va fi fost completată. Va fi nevoie de tot Veacul Milenar pentru a găsi oile adevărate ale Domnului în societatea neamului omenesc, incluzându-i pe acei israeliţi care, din cauză că au fost orbiţi de păcat şi eroare, au fost nevrednici să fie oi ale turmei din prezent şi au fost daţi la o parte şi orbiţi, dar a căror orbire va fi înlăturată la timpul cuvenit al Domnului.

Domnul se referă la această altă turmă de oi şi ne spune clar despre adunarea acelor oi în favoarea Sa, în subordinea Sa ca marele Păstor. El fixează precis timpul şi arată că pilda oilor şi caprelor nu aparţine de Veacul prezent, ci de Veacul Milenar, prin declaraţia cu care începe, şi anume: “Când va veni Fiul Omului în slava Sa, cu toţi sfinţii îngeri, va sta pe scaunul de domnie al slavei Sale. Toate popoarele vor fi adunate înaintea Lui. El îi va despărţi pe unii de alţii, cum desparte păstorul oile de capre”.” R 3528:5, 6

““Din pricina aceasta Tatăl Mă iubeşte:

pentru că Îmi dau viaţa, ca iarăşi s-o iau”

La iubirea specială a Tatălui pentru Fiul, mai mult decât faţă de toţi alţii, se face referire aici. Motivul acelei iubiri speciale a fost încrederea deplină a Fiului în Tatăl şi totala armonie şi supunere la voinţa divină. … Domnul nostru a fost întotdeauna supus Tatălui, dar El a învăţat semnificaţia supunerii, a învăţat să aprecieze cât de mult ar putea costa, prin lucrurile pe care le-a suferit — abnegaţia Sa, umilirea, moartea. Nu este de mirare că toate inimile nobile Îl iubesc pe acest nobil Păstor, şi ce este de mirare că noi care suntem oile Sale şi care primim aşa mare binecuvântare şi avantaj datorită sacrificiului Său pentru noi, Îl vom iubi în schimb.

… Apostolul ne îndeamnă să avem acelaşi gând care a fost în Cristos Isus — nu numai bătrânii bisericii, care sunt păstori subordonaţi, pastori care caută să apere interesele turmei pe toate căile, ci toată biserica, căutând să obţină, şi obţinând tot mai mult o asemănare cu marele Păstor — să aibă tot mai mult din spiritul Său. Apostolul îndeamnă astfel, spunând: “Noi trebuie să ne dăm viaţa pentru fraţi”. Acest spirit trebuie să fie manifestat în toate oile Domnului şi trebuie să fie considerat ca o condiţie esenţială pentru a fi recunoscut ca unul dintre păstorii subordonaţi.

Însărcinarea Domnului nostru a fost nu numai să-Şi dea viaţa, ci şi să o primească din nou. Evident, El a avut promisiunea Tatălui pentru o înviere din morţi. El a dat de înţeles aceasta în rugăciunea Sa, “Tată preamăreşte-Mă la Tine Însuţi cu slava pe care o aveam cu Tine înainte de a fi lumea”. Fără îndoială Învăţătorului I se promisese o glorie şi o onoare încă mai mari, dar a renunţat la toată răsplata şi a fost mulţumit să-I fie plăcut Tatălui şi să îndeplinească scopurile Sale pentru omenire. Tatăl nu a fost mulţumit să-I redea numai poziţia Sa înaltă de dinainte, ci L-a făcut participant la natura divină în cel mai deplin şi absolut sens. Aceeaşi promisiune, prin Domnul nostru, ne este deschisă dacă suntem credincioşi — “dacă suferim cu adevărat împreună cu El, ca să fim şi slăviţi împreună cu El”, împărtăşindu-ne de “slava, cinstea şi neputrezirea” Lui, natura divină. 2 Petru 1:4.

Domnul nostru a vrut să fie înţeles că viaţa Sa, care avea să fie dată nu peste mult timp, a fost prezentată de bună voie. A fost necesar ca ucenicii Lui să ştie aceasta, nu numai ca ei să-L poată aprecia pe Domnul lor mai mult, dar în special pentru a înţelege că El era Răscumpărătorul al cărui sacrificiu voluntar l-a răscumpărat pe tatăl Adam şi întreaga lui rasă. Pentru a avea încredere în rezultat, ei trebuiau să creadă în învierea Sa — că Tatăl aşa binevoise şi Îi dăduse aprobarea sau autoritatea sau puterea în acest scop. Domnul nostru a recunoscut că toată autoritatea, toată puterea în legătură cu învierea Sa a fost de la Tatăl. El S-a încrezut fără rezerve în Tatăl, şi făcând astfel a fost în stare să-Şi dea chiar şi viaţa pentru turmă. Acelaşi lucru va fi adevărat despre toţi cei care vor vrea să umble în urmele Sale. Pentru a fi credincioşi în depunerea vieţii, trebuie să avem credinţă în Tatăl şi în marele plan de mântuire care depinde de sacrificiul Domnului nostru. Cu aceste lucruri clar în mintea noastră putem avea har şi putere pentru orice timp de nevoie. R 3528:9-12

MOARTEA ŞI ÎNVIEREA LUI LAZĂR

IOAN 11:1-46: “Şi un oarecare Lazăr din Betania, satul Mariei şi al Martei, sora ei, era bolnav. Şi Maria era aceea care a uns pe Domnul cu mir şi I-a şters picioarele cu părul capului ei şi Lazăr cel bolnav era fratele ei. Surorile au trimis la Isus, spunând: “Doamne, iată că acela pe care-l iubeşti este bolnav.” Dar Isus, când a auzit a zis: “Boala aceasta nu este spre moarte, ci spre slava lui Dumnezeu, pentru ca Fiul lui Dumnezeu să fie slăvit prin ea”. Şi Isus iubea pe Marta şi pe sora ei şi pe Lazăr. Deci, când a auzit că Lazăr este bolnav, a mai rămas două zile în locul în care era şi apoi a zis ucenicilor: “Hai să ne întoarcem în Iudeea!” “Învăţătorule”, I-au zis ucenicii, “acum de curând, iudeii cătau să Te ucidă cu pietre şi Te întorci aolo?” … După aceste cuvinte le-a zis: “Lazăr, prietenul nostru doarme, dar Mă duc să-l trezesc din somn.” Ucenicii deci I-au zis: “Doamne, dacă doarme, se va face bine.” Isus vorbise despre moartea lui, dar ei credeau că vorbeşte despre odihna venită prin somn. Atunci Isus le-a spus pe faţă: “Lazăr a murit. Şi Mă bucur că n-am fost acolo, pentru voi, ca să credeţi. Dar hai să megem la el.” … Când a auzit Marta că vine Isus, I-a ieşit înainte … deci a zis lui Isus: “Doamne, dacă ai fi fost aici, n-ar fi murit fratele meu! Dar şi acum, ştiu că orice vei cere de la Dumnezeu, Îţi va da Dumnezeu.” Isus i-a zis: “Fratele tău va învia.” “Ştiu,” I-a zis Marta, “că va învia la înviere, în ziua de pe urmă.” Isus i-a zis: “Eu sunt învierea şi viaţa. … “Da, Doamne”, i-a zis ea, “eu cred că Tu eşti Hristosul, Fiul lui Dumnezeu, care trebuia să vină în lume.” Şi spunând aceste cuvinte, s-a dus şi a chemat în ascuns pe sora ei, Maria, şi i-a zis: “A venit Învăţătorul şi te cheamă.” Maria cum a auzit, s-a sculat repede şi a venit la El. … Maria, deci, când a ajuns unde era Isus şi L-a văzut, s-a aruncat la picioarele Lui şi I-a zis: “Doamne, dacă ai fi fost aici, n-ar fi murit fratele meu!” Deci Isus, când a văzut-o plângând, pe ea şi pe iudeii care veniseră cu ea, S-a înfiorat în duhul Lui şi S-a tulburat. Şi a zis: “Unde l-aţi pus?” “Doamne”, I-au răspuns ei, “vino şi vezi!” Isus plângea. Atunci iudeii au zis: “Iată cât de mult îl iubea!” Şi unii dintre ei ziceau: “El, care a deschis ochii orbului, nu putea face ca nici omul acesta să nu moară?” Isus S-a infiorat din nou în Sine şi a venit la mormânt. Şi era o peşteră şi o piatră era aşezată pe ea. “Daţi piatra la o parte!” a zis Isus. Marta, sora celui mort, I-a zis: “Doamne, miroase greu, căci este acolo de patru zile.” … Au luat deci piatra din locul unde zăcea mortul. Şi Isus a ridicat ochii şi a zis: “Tată Îţi mulţumesc că M-ai ascultat. Ştiam că totdeauna Mă asculţi, dar vorbesc astfel pentru mulţimea care stă împrejur, ca să creadă că Tu M-ai trimis.” După ce a zis aceste cuvinte, a strigat cu glas tare: “Lazăre vino afară!” Şi mortul a ieşit, fiind legat la mâini şi la picioare cu fâşii de pânză, şi faţa îi era înfăşurată cu un ştergar. Isus le-a zis: “Dezlegaţi-l şi lăsaţi-l să meargă!” Mulţi din iudeii care veniseră la Maria, când au văzut ce a făcut Isus, au crezut în El. Dar unii din ei s-au dus la ferisei şi le-au spus ce făcuse Isus”.

“Unii au presupus că tânărul bogat care a venit la Isus pentru sfaturi şi apoi a plecat foarte întristat, a fost prietenul Său Lazăr, cel care împreună cu surorile sale Marta şi Maria, locuia în Betania, aproape de Ierusalim, şi în a cărui casă Domnul nostru a fost de multe ori oaspete — un oaspete binevenit. Lazăr s-a îmbolnăvit pe neşteptate, probabil de o formă de febră obişnuită în acea parte a ţării, ca aceea de care Domnul nostru a vindecat-o pe soacra lui Petru. Boala a avansat foarte rapid, şi cam atunci când trimisul din Betania a ajuns la Domnul dincolo de Iordan, o distanţă de numai cam treizeci de mile, Lazăr a murit. Chiar şi atunci, Domnul nostru nu S-a grăbit să ajungă în Betania, ci din contră, a întârziat două zile. Conform declaraţiei Sale, această problemă a morţii lui Lazăr a făcut parte din programul divin, aşa cum a fost şi trezirea sa ulterioară din mormânt.

Mesajul trimis lui Isus a fost: “Acela pe care-l iubeşti este bolnav”. N-a fost o rugăminte să vină în ajutorul lui, nici să-Şi exercite puterea pentru însănătoşirea lui; a fost numai o declaraţie de fapte care Îi prezentau Domnului întreaga problemă. Acest mesaj doar ne spune despre o adâncă lucrare a harului divin în inimile familiei din Betania — că relaţiile lor cu Domnul au fost folositoare, că au învăţat de la El. Recomandăm cuvintele mesajului lor tuturor israeliţilor spirituali, ca formă potrivită pentru a aduce în atenţia Domnului diferitele noastre greutăţi şi necazuri. Noi nu suntem destul de înţelepţi ca să-I spunem Domnului ce ar trebui să se facă în privinţa problemelor noastre. Dacă I-am încredinţat Lui tot ceea ce este al nostru, o credinţă potrivită ne cere să ne încredem în El, ne cere să ne bazăm pe înţelepciunea, iubirea şi puterea divină, care promite să facă aşa încât toate lucrurile să lucreze împreună pentru binele nostru — mai bine decât am putea noi cere. A fost destul să spună,

“Acela pe care-l iubeşti, este bolnav”.

Să facă Domnul aşa cum I se pare Lui a fi cel mai bine. Şi aşa este chiar destul cu privire la cei dragi ai noştri care sunt bolnavi, să ne mângâiem inimile mergând la Domnul în rugăciune şi spunându-I faptele, chiar dacă suntem siguri că El le ştie. Poverile noastre să fie lăsate la picioarele Domnului şi credinţa noastră să se încreadă ferm în El, vie orice ar veni, şi să acceptăm rezultatele ca de la providenţa divină — între timp, desigur, făcând tot ceea ce ştim să facem în mod rezonabil şi potrivit spre ajutorul celor bolnavi, sau să îndreptăm necazurile, aşa cum suntem siguri că surorile întristate, în timp ce au trimis mesajul la Domnul, n-au neglijat să facă tot ce era în puterea lor pentru uşurarea fratelui lor de boală, pentru a-i linişti durerea.

Aceasta vorbeşte convingător în favoarea caracterului lui Lazăr, ca un om care a fost iubit de Domnul Isus. Ne amintim că în relatarea despre tânărul bogat este scris că după ce i-a spus Domnului că păzise cel puţin la exterior toate poruncile din tinereţea sa, Isus uitându-Se la el, l-a iubit — chiar dacă nu era în starea inimii să facă o deplină consacrare şi astfel să devină ucenic adevărat. Aşa trebuie şi noi să-i iubim pe toţi cei în care vedem frumuseţile unui caracter nobil, fie că sunt dintre consacraţi sau nu — dar desigur, iubirea şi stima noastră pentru ei creşte când îi vedem recunoscând “slujirea lor înţeleaptă” şi prezentându-şi corpurile sacrificii vii Celui care ne-a răscumpărat.

Să cultivăm cu toţii din ce în ce mai mult acele elemente ale caracterului care ne vor face iubitori şi demni de a fi iubiţi în aprecierea nu numai a fraţilor, care trec cu vederea imperfecţiunile noastre şi le acoperă cu haina dreptăţii lui Cristos, ci şi în aprecierea lumii, ca ei să poată vedea caracterele noastre bune şi să-L preamărească pe Tatăl nostru din ceruri pentru noi. Aceasta ne-a făcut să deducem că mai târziu Lazăr a devenit un urmaş consacrat deplin al Domnului.

“Lazăr, prietenul nostru doarme”

Deşi mesagerul a adus vestea că Lazăr era bolnav, Domnul nostru a comunicat vestea ucenicilor Săi în conformitate cu împrejurarea reală a cazului, fiindcă Lazăr deja murise. El a spus: “Lazăr, prietenul nostru doarme”. Ucenicii la început n-au înţeles semnificaţia acestor cuvinte şi au gândit că El se referea la faptul că Lazăr se odihnea dormind; şi apoi exprimând pe înţelesul lor, Isus le-a spus pe faţă: “Lazăr a murit”. Aici avem cele două moduri în care se poate privi moartea: de fapt, “pe faţă”, moartea este încetarea completă sau întreruperea vieţii, a fiinţei, şi această întrerupere ar fi fost moarte veşnică, inexistenţă veşnică pentru întreaga familie umană, dacă n-ar fi fost favoarea divină care a dat preţul de răscumpărare pentru Adam, şi în acelaşi timp pentru toată rasa lui, prin Cristos Isus Domnul nostru.

În vederea acestui scop al lui Dumnezeu ca în cele din urmă să-i cheme pe morţi afară din mormânt, El îi vorbeşte în mod constant poporului Său despre moarte ca despre un somn — o stare în care încetează a fi conştienţi dar care nu va fi veşnică, ci din care îşi vor reveni la viaţă şi conştienţă în glorioasa dimineaţă a învierii, pe care Tatăl a hotărât-o în Sine Însuşi de la început. Toţi aceia care au arătat credinţă deplină şi încredere în învierea promisă au vorbit din punctul de vedere al Domnului, şi de aceea peste tot în Scripturi găsim că moartea este menţionată în mod repetat ca un somn — Avraam a adormit cu părinţii săi, la fel şi profeţii şi împăraţii lui Israel, acea naţiune având mare avantaj în toate privinţele faţă de alte naţiuni, prin aceea că Domnul le-a descoperit prin făgăduinţele şi profeţiile legământului că deşi plânsul durează o noapte, dimineaţa vine veselia.

Întârziind două zile pentru ca minunea să poată fi mai convingătoare, Domnul nostru şi apostolii au petrecut părţi din două zile până să ajungă în Betania. Marta aflând despre venirea Sa, I-a ieşit în cale ca să-L întâlnească mai repede. În timp ce-L saluta, greutatea salutului ei arăta o măsură de dezamăgire. Ea era încă supărată pentru pierderea fratelui său, şi inima ei era îndurerată în plus la gândul că Domnul ar fi putut împiedica această nenorocire, totuşi nu făcuse aceasta. Ea a spus: “Doamne, dacă ai fi fost aici, n-ar fi murit fratele meu!” Cât de iscusiţi suntem cu toţii, în timp ce suferim sub greutatea întristării, a dezamăgirii şi a încercării, să privim la Domnul şi să ne întrebăm de ce puterea Sa atotputernică nu intervine în favoarea noastră ca să ne salveze de unele experienţe obişnuite, comune lumii — considerând că, deoarece suntem prietenii Săi speciali, ar fi trebuit să primim grijă specială.

“Nu fi necredincios, ci credincios”

Să învăţăm o lecţie la acest punct, din experienţa Martei şi a Mariei. Să învăţăm să ne încredem în Domnul chiar şi acolo unde nu putem discerne providenţele Sale în toate afacerile noastre. Să ne amintim de iubirea divină care a făcut deja aşa de mult pentru noi, răscumpărându-ne şi introducându-ne în favoarea divină, şi dându-ne promisiuni nespus de mari şi scumpe în privinţa lucrurilor nevăzute încă. “Crede numai” a fost cuvântul cheie din răspunsului Domnului nostru dat Martei. Şi tot aşa, fiecare dintre noi, în multele experienţe care afectează interesele noastre, trebuie să învăţăm lecţia credinţei, încrederii în înţelepciunea, iubirea şi puterea Domnului. Lecţia învăţată în cele din urmă de Marta şi de Maria a fost mai mult decât compensatoare pentru toată suferinţa lor, şi aşa va fi şi cu noi dacă vom permite credinţei noastre să se încreadă cu tărie în El. La sfârşit vom fi mai puternici în credinţa noastră, mai aproape de Domnul şi mai plini de apreciere a favorurilor Sale.

În răspunsul la expresia de încredere a Martei în puterea Domnului nostru de a-l fi ferit pe fratele său de moarte, Domnul nostru a sugerat marea consolare pe care a avut-o de oferit, nu numai surorilor îndurerate, ci întregului neam omenesc, şi anume, că puterea divină din El era nu numai de aşa natură încât putea menţine bolnavii să nu moară şi putea să-i vindece, ci o putere a învierii — o putere de a-i aduce din mormânt şi, mai mult decât atât, o putere de a-i ridica din toate imperfecţiunile stării căzute, sus, sus, sus la perfecţiunea originară, la plinătatea vieţii care era înainte ca blestemul morţii să vină asupra rasei noastre.

Toate acestea se află în cuvintele: “Eu sunt învierea şi viaţa” …” R 3529:1-12

“S-a presupus că între Domnul nostru şi Maria exista o părtăşie specială a inimii, şi este în acord deplin cu acest gând faptul că ea a rămas în casă până când a primit mesajul că Domnul a întrebat de ea. … ea a venit la Domnul şi s-a aruncat la picioarele Lui, inima ei împovărată exprimând acelaşi gând pe care Marta l-a spus: “Doamne, dacă ai fi fost aici, n-ar fi murit fratele meu”. Dacă aceste cuvinte au conţinut o măsură de dojană sau o sugestie de speranţe rănite, acea sugestie a fost foarte delicată.” R 3529:14

“Când Isus a privit scena de durere, putem bine presupune că I-a adus viu în minte suferinţa şi disperarea cumplită a creaturii gemânde — “Isus plângea.” Desigur, putem presupune că, fiind perfect, toate împrejurările şi condiţiile omenirii decăzute erau mult mai grele şi mai accentuate pentru Domnul decât pentru cei ale căror minţi erau mai puţin pătrunzătoare în privinţa situaţiei respective. Suntem bucuroşi pentru aceste cuvinte care constituie cel mai scurt verset din toată Biblia — “Isus plângea”. Ele ne spun, aşa cum nici o explicare amănunţită nu ne-ar fi putut spune, despre sentimentele inimii Învăţătorului nostru; ne spun că avem un Mare Preot care poate simţi, care a simţit, care încă poate simţi cu slăbiciunile noastre, un simţământ compătimitor. Cât de diferit este cu toţi cei mari din această lume, a căror mărime adesea este reprezentată prin răceala, indiferenţa lor, şi care de fapt reprezintă lipsa lor de iubire, lipsa lor de compătimire. Domnul prezentat nouă în Scripturi este singurul Emanuel mare şi compătimitor, cunoscut lumii — “Pentru noi El este preţios”.

Este totuşi vrednic de notat, că acest cuvânt grecesc tradus plângea, când se referă la Domnul nostru nu este acelaşi cuvânt folosit în legătură cu plânsul surorilor îndurerate şi al prietenilor evrei. Plânsul lor a fost o tânguire sau emoţie, al Domnului nostru au fost lacrimile de compătimire tăcută. Prietenii surorilor, care încă nu credeau în Isus ca Mesia, au observat lacrimile Lui şi au spus: “Iată cât de mult îl iubea!”, şi s-au întrebat de ce nu intervenise cumva ca să-l salveze de la moarte.

Lacrimile de compătimire nu trebuie înţelese ca un semn de slăbiciune. Lacrimile Învăţătorului nostru au dovedit aceasta, şi în plus avem îndemnul Său că noi trebuie să fim mişcaţi de compătimire pentru alţii în necazurile lor, ca şi în bucuriile lor. El Însuşi ne-a spus să plângem cu cei ce plâng şi să ne bucurăm cu cei ce se bucură. Inimile indiferente, reci, care nici nu plâng nici nu se bucură, nu sunt după exemplul marelui nostru Model. Să fim din ce în ce mai mult asemenea Lui şi să permitem sentimentelor noastre să se exprime într-o măsură rezonabilă. Totuşi, să ne amintim că tânguirea şi plângerea mare nu sunt potrivite pentru noi, căci, aşa cum spune apostolul, “noi să nu ne întristăm ca ceilalţi, care n-au nădejde”; speranţa noastră binecuvântată, încrederea, moderează expresia atât a întristărilor cât şi a bucuriilor noastre pământeşti.

“Daţi piatra la o parte!”

Ni se spune că mormântul lui Lazăr era o grotă, a cărei uşă a fost închisă cu o piatră mare, pe care Domnul nostru a cerut să o dea la o parte. Ca răspuns la chemarea Sa, Lazăr a ieşit afară, învelit în pânza de înmormântare sau în fâşiile obişnuite pe vremea aceea. El era într-o oarecare măsură legat, deşi nu era strâns tare — ceea ce am putea numi înfăşurat. Domnul nostru a cerut celor prezenţi să-l dezlege. Această minune uimitoare, prin care Domnul Isus a fost dovedit a fi trimisul special şi reprezentantul Tatălui ceresc şi autorizat să folosească puterea divină, n-a fost nicidecum micşorată, ci mai degrabă intensificată prin faptul că a permis celor din jurul Lui să facă tot ceea ce puteau în legătură cu minunea — mai întâi să răstogolească piatra şi apoi să dezlege fâşiile de pânză. Fără îndoială, aceeaşi putere care a putut să-i redea mortului viaţa putea mult mai uşor să rostogolească piatra şi apoi să-i dezlege fâşiile de pânză.

O lecţie pentru noi în acest caz este să nu cerem nici să nu aşteptăm intervenţia divină în lucrurile pe care noi suntem în stare să le stăpânim. Pentru noi este să facem orice ne stă în putere pentru protecţia noastră rezonabilă în ce priveşte boala şi sărăcia şi nenorocirea. De asemenea este pentru noi să facem orice ne stă în putere în legătură cu revenirea din oricare din acestea, dar şi să privim la Domnul şi să ne încredem în Domnul în privinţa tuturor experienţelor noastre, şi să ne dăm seama că El este în stare să facă aşa încât toate lucrurile să lucreze împreună pentru binele nostru; căci cu El limitele noastre devin ocaziile favorabile ale Domnului, aşa cum poporul Său a constatat adesea prin experienţă. În plus, credinţa adevărată se întipăreşte şi se dezvoltă în felul acesta — o credinţă care nu este numai credulitate.

“Recunoaşţe-L în toate căile tale”

Înainte de a face minunea, Domnul nostru a ridicat ochii spre cer în recunoaşterea puterii Tatălui şi că El a acţionat ca agentul şi reprezentantul Tatălui. Ce manifestare a adevăratei umilinţe avem în aceasta. Aşa a fost în toate declaraţiile Domnului nostru; El a recunoscut fără rezerve că a venit să facă voia Tatălui, nu a Sa proprie; că Tatăl era mai presus de toţi, şi că ceea ce a făcut El în lucrările minunate a fost numai puterea Tatălui. Rugăciunea Sa a fost de felul unei conversaţii, ca între un Fiu şi Tatăl Său: “Ştiam că totdeauna Mă asculţi, dar vorbesc astfel pentru mulţimea care stă împrejur”.

Din aceasta putem presupune că ar fi fost cu totul potrivit din partea Domnului nostru să înceapă a vorbi ca reprezentantul Tatălui fără a Se ruga, dar că El a făcut cererea prin recunoaşterea puterii Tatălui pentru ascultători, ca ei să ştie că El nu făcea nimic de la Sine Însuşi, că nu pretindea nimic a fi de la Sine. Noi, ucenicii Lui, avem în aceasta un minunat exemplu de felul cum trebuie să fie comportamentul nostru în fiecare ocazie. În toate căile noastre trebuie să-L recunoaştem pe Domnul — nu numai dacă mâncăm sau bem sau facem orice altceva trebuie să facem spre slava Domnului şi într-un mod plăcut Lui, ci trebuie să fim atenţi să-L slăvim, să facem cunoscut că nu pretindem nimic a fi de la noi, fie înţelepciune sau talent în expunerea planului divin. Comportamentul nostru să fie simplu, modest, fără laudă, manifestând în orice lucru umilinţa şi simplitatea inimii.” R 3530:7-13

“Aşa cum ne-am fi putut aştepta, această minune extraordinară, învierea unui om mort de mai mult de trei zile, a provocat mare agitaţie. Nu este mirare când cititm că mulţi dintre evrei văzând aceste lucruri au crezut. Ar fi surprinzător într-adevăr ca ei să nu fi crezut în asemenea condiţii. Ne amintim, de asemenea, că după aceea evreii au căutat mai mult să-I ia viaţa lui Isus datorită faimei acestei minuni. Într-adevăr, adevărul lui Dumnezeu este fie o mireasmă de la viaţă spre viaţă, fie de la moarte spre moarte. Tot ceea ce ştim despre puterea şi bunătatea divină ne afectează fie favorabil, fie nefavorabil, să ne atragă mai aproape de Domnul sau să ne despartă mai mult de El, dacă nu suntem dispuşi din inimă pentru dreptate, ci suntem stăpâniţi de motive invidioase sau răutăcioase.

“Toţi cei din morminte … vor ieşi din ele”

Lazăr n-a fost înviat — a fost numai trezit din somnul morţii — învierea ar însemna ridicarea completă din stările păcatului şi morţii la stările perfecţiunii şi vieţii. Prin urmare, chemarea afară a lui Lazăr este o bună imagine a ceea ce se poate aştepta devreme în domnia Milenară, după ce naţiunile în viaţă vor fi fost în oarecare măsură luminate şi aduse sub influenţa Împărăţiei cereşti. Atunci toţi cei care sunt în mormintele lor, rând după rând, clasă după clasă, generaţie după generaţie, vor veni ca şi Lazăr la o măsură de sănătate şi de putere, dar nu la perfecţiune a fiinţei. Cazurile lor vor fi însă diferite de cel al lui Lazăr, prin aceea că eliberarea lui din moarte a fost numai temporară: mai târziu el a murit din nou. Cei din Veacul Milenar, dimpotrivă, care vor veni afară sub noile condiţii ale Împărăţiei Milenare, nu va mai fi nevoie să moară, dar în schimb, auzind vocea Fiului Omului, supunându-se acesteia, mergând înainte pas cu pas, ei vor ieşi treptat din toată greutatea blestemului, din toate slăbiciunile şi imperfecţiunile condiţiei muribunde prezente, la viaţă şi perfecţiune deplină şi la bucuria condiţiei vieţii veşnice, la sfârşitul Veacului Milenar.” R 3530:15, 16

Învierea lor va fi prin judecată, prin disciplinări, prin corecţii în dreptate — prin ajungerea lor treptată, sub sistemul răsplăţilor şi a pedepselor atunci în vigoare — la toate perfecţiunile slăvite ale naturii umane, aşa cum a declarat Domnul nostru, “chiar dacă ar fi murit, vor trăi” …” R 3531:1

MULTE LOCUINŢE

IOAN 14:2: “În casa Tatălui Meu sunt multe locuinţe. Dacă n-ar fi aşa, v-aşi fi spus, căci Eu Mă duc să vă pregătesc un loc."

“Casa Tatălui este de fapt universul, şi, figurativ vorbind, cerul este tronul Său, pământul aşternutul picioarelor Sale. Providenţa divină a făcut un aranjament abundent pentru fericirea veşnică a tuturor fiilor lui Dumnezeu. În aranjamentul divin a fost făcută o pregătire pentru om când era în armonie cu Dumnezeu, înainte de cădere, dar din cauza păcatului toate drepturile omului la un loc în casa veşnică a celor drepţi au fost pierdute, şi pe timpul predicii Răscumpărătorului nostru drag, El era în lume chiar pentru scopul răscumpărării omului şi a tuturor drepturilor şi posesiunii pierdute (Luca 19:10, Efeseni 1:14). Cumpărarea nu era încă dusă la bun sfârşit — Domnul nostru a intenţionat, prin urmare, să termine planul, pentru ea, peste câteva ore la Calvar. Dar aceasta Îl va costa jertftirea Sa — deplina predare a omului Isus Cristos ca om, şi nu mai putea fi cu ei ca om. Speranţa era că omul Isus Cristos, prin ascultare de voinţa divină, nu numai îl va răscumpăra pe Adam şi rasa Lui prin jertfa Sa, dar că va fi înviat din moarte la o natură nouă, pe un plan mai înalt — natura divină. Astfel a fost necesar ca El să plece de la ei ca omul Isus Cristos, şi ei să nu-L mai vadă ca om, dar la timpul cuvenit, la a doua venire a Sa, şi ei să fie “schimbaţi” din condiţiile umane la cele spirituale, şi “să fie ca El, pentru că Îl vor vedea aşa cum este.” — 1 Ioan 3:2. R 2454:4

VIŢA

IOAN 15:1-11: “Eu sunt adevărata viţă şi Tatăl Meu este viticultorul. Pe orice mlădiţă care n-aduce roadă în Mine, El o taie; şi pe orice mlădiţă care aduce roadă, o curăţeşte, ca să aducă şi mai multă roadă. Acum voi sunteţi curaţi din cauza cuvântului pe care vi l-am spus. Rămâneţi în Mine şi Eu voi rămâne în voi. După cum mlădiţa nu poate să aducă roadă de la sine, dacă nu rămâne în viţă, tot aşa nici voi nu puteţi, dacă nu rămâneţi în Mine. Eu sunt viţa, voi mlădiţele. Cine rămâne în Mine şi în cine rămân Eu, aduce multă roadă; căci despărţiţi de Mine nu puteţi face nimic. Dacă cineva nu rămâne în Mine, este aruncat afară ca mlădiţă şi se usucă; şi ele sunt strânse, aruncate în foc şi ard. Dacă rămâneţi în Mine şi cuvintele Mele rămân în voi, cereţi orice veţi vrea şi vi se va da. În aceasta Tatăl Meu este preamărit: să aduceţi roadă multă şi să fiţi ucenici ai Mei. Cum M-a iubit pe Mine Tatăl, aşa v-am iubit şi Eu pe voi. Rămâneţi în dragostea Mea! Dacă păziţi poruncile Mele, veţi rămâne în dragostea Mea, după cum şi Eu am păzit poruncile Tatălui Meu şi rămân în dragostea Lui. V-am spus aceste lucruri, pentru ca bucuria Mea să fie în voi şi bucuria voastră să fie deplină. Aceasta este porunca Mea: să vă iubiţi unul pe altul, aşa cum v-am iubit Eu."

“Domnul nostru S-a prezentat pe Sine ca Viţa adevărată şi pe Tatăl Său ca Viticultorul care a plantat viţa adevărată, iar pe ucenicii Săi ca mlădiţele adevărate ale acestei viţe. Expresia “adevărata viţă” sugerează că este şi o vie falsă, iar acest gând este accentuat şi dezvoltat în ultimul mesaj al Domnului nostru către poporul Său în simbolurile Apocalipsei. Acolo El vorbeşte despre strângerea roadelor “viei pământului” şi aruncarea lor în teascul mâniei lui Dumnezeu la sfârşitul acestui veac (Apocalipsa 14:19). Prin urmare, a existat un sens mai adânc în cuvintele Domnului nostru, “adevărata viţă”, decât au putut înţelege din ele apostolii. Noi care trăim într-un timp când s-au dezvoltat atât via adevărată, plantată de Tatăl, cât şi via falsă a pământului, via pământească, avem ocazia să observăm deosebirea dintre aceste două vii, şi să observăm de asemenea că via pământului este o contrafacere a viei cereşti. În măsura în care vedem clar această chestiune, ne va ajuta nu numai să înţelegem pilda Domnului, ci şi s-o aplicăm în viaţa noastră zilnică. Noi vom fi în mai mic pericol de a înţelege greşit, de a interpreta greşit şi de a fi amăgiţi de via falsă, sau de mlădiţele false şi de principiile false reprezentate în legătură cu dezvoltarea ei, deoarece ea nu este sub îngrijirea Viticultorului divin.

Via pământului

Via pământului este sistemul creştinătăţii nominale, organizat după înţelepciunea pământească. Coardele ei sunt diferitele secte şi partide ale creştinătăţii. Roadele ei sunt catedralele, templele, tabernacolele, capelele, orfelinatele, spitalele etc., puterea politică, onoarea oamenilor, bogăţia, poziţia socială. Ea este mare şi influentă în lume şi are spiritul lumii, care curge prin toate mlădiţele ei şi guvernează toate afacerile ei, şi produce roadă care nu este cu totul rea, dar care este cu totul pământească, şi care este savurată şi apreciată pentru că este pământească şi practică, mai degrabă decât cerească. Această vie a crescut minunat şi are cam trei sute de mlădiţe şi pretinde patru sute de milioane de aderenţi, şi prin averea şi proprietatea ei nespusă şi prin aderenţii ei se poate spune că practic controlează bogăţia lumii.

Mare este via pământului, minunată în ochii oamenilor. Dar timpul secerişului va arăta că aceste sisteme nominale nu sunt via plantată de dreapta lui Iehova (Isaia 60:21), şi de aceea este sistemul despre care Domnul declară că îl va dezrădăcina cu totul şi-l va distruge, şi a cărui distrugere este atât de viu descrisă în Apocalipsa. …

Să analizăm cu grijă “Viţa adevărată” şi relaţia noastră ca şi coarde ale ei, şi caracterul roadelor pe care le aşteaptă marele Viticultor, pentru ca această ultimă pildă a Domnului nostru să ne poată fi de mare folos, să ne întărească, să ne încurajeze, să ne ajute, aşa cum a fost intenţionat.

Via adevărată

În Via adevărată coardele nu sunt secte, partide, şi numai prin amăgirile Adversarului unii din poporul Său recunosc aceste sisteme ale oamenilor. După cum apostolii n-au fost presbiteriani, metodişti, luterani etc., tot aşa nici unul din poporul Domnului să nu fie aşa, şi numai fiindcă au fost orbiţi de învăţăturile greşite ale Adversarului unii dintre copiii adevăraţi ai lui Dumnezeu sunt în astfel de eroare, şi aşa înţelegem noi această pildă şi alte învăţături din Cuvânt. Apostolii nu s-au ataşat unii altora, ci fiecare apostol a fost unit în inimă, în credinţă, în speranţă, în iubire, în devotare cu Domnul Însuşi. Şi astfel noi nu trebuie să ne ataşăm apostolilor, nici să nu spunem, eu sunt al lui Pavel, eu sunt al lui Petru etc., ci fiecare în mod individual trebuie să se ataşeze Domnului ca membru, ca mlădiţă; fiecare trebuie să aibă seva viţei dacă doreşte să aducă roade. Seva sectară este fără valoare în producerea roadelor adevărate pe care le doreşte Domnul — este numai o piedică. Prin aceasta nu înţelegem că nici una din mlădiţele Viei adevărate nu este asociată din greşeală cu sistemul bisericii nominale, via pământului. Recunoaştem că este aşa, şi de asemenea recunoaştem vocea Domnului — “Ieşiţi din mijlocul ei, poporul Meu, ca să nu fiţi părtaşi la păcatele ei şi să nu primiţi din pedepsele ei!” — din marile necazuri care vin asupra ei, a mamei şi a ficelor.

După cum mlădiţele nu reprezintă denominaţii şi secte, ci indivizi care sunt uniţi cu Domnul, tot aşa învăţătura pildei este că Domnul nostru nu curăţă sectele şi denominaţiile, ci pe creştinii individuali, pe oricine şi de oriunde ar fi ei — “Domnul cunoaşte pe cei care sunt ai Săi”. Cuvântul Domnului nostru în legătură cu acest subiect este: “Pe orice mlădiţă care n-aduce roadă în Mine El o taie; şi pe orice mlădiţă care aduce roadă, o curăţeşte, ca să aducă mai multă roadă”. Totul din Scripturi ne învaţă că mântuirea noastră şi relaţia noastră cu Domnul sunt probleme individuale, personale; că noi nu suntem mântuiţi prin adunări şi secte şi partide şi familii, ci că individual şi personal trebuie să fim uniţi cu viţa, dacă vrem să avem sevă, dacă vrem să avem viaţă, dacă vrem să fim socotiţi membri ai Bisericii, care este corpul Său.” R 3544:3-8

În măsura în care primim Spiritul sfânt în inimi bune şi oneste, rezultatul va fi o tendinţă de a aduce roade, dar ilustraţia pe care o dă Domnul nostru învaţă că unii pot deveni mlădiţe adevărate în viţă şi totuşi să neglijeze şi să nu aibă dispoziţia de a produce roade. Uneori o mlădiţă sănătoasă, puternică se dezvoltă dintr-un butuc bun şi o rădăcină bună, dar nu are calităţi de producere a roadei. Viticultorul cu un ochi încercat face deosebire între mugurii care vor produce ciorchini de struguri şi mugurii care vor avea numai frunze. Cei care nu au muguri de fruct sunt cunoscuţi ca “sterpi” — pentru că ei numai sug sucurile viţei şi nu aduc nici o roadă aşa cum cere viticultorul. Acestea sunt curăţate sau tăiate, aşa încât puterea viţei să nu fie risipită numai în asemenea splendoare exterioară, ci să fie păstrată pentru scopul ei de a produce roadă. În mod evident, o clasă din aceia care se declară că practică credinţa se aseamănă cu aceste mlădiţe sterpe, care în mod egoist îşi atrag cât este posibil de mult din dreptatea Viţei şi fac o frumoasă impresie exterioară în lume, cu frunze sau declaraţii, dar nu se gândesc deloc să producă roada pe care o cere Domnul şi care poate fi produsă numai prin sacrificiu.

Scopul curăţării

Pe lângă mlădiţele sterpe sunt unele care, deşi au muguri de fruct, nu ar duce niciodată rodul la o dezvoltare bună, la coacere, dacă ar fi lăsate să-şi urmeze cursul lor şi să se dezvolte numai ca mlădiţe, şi de aceea viticultorul înţelept, observând mugurul, este mulţumit de el şi scurtează lăstarul viţei care depăşeşte mugurul, nu pentru a-i dăuna mlădiţei, ci pentru a o face mai roditoare. Aşa este şi cu noi, care nu numai că ne-am unit cu Domnul prin credinţă şi consacrare şi am fost acceptaţi ca mlădiţe, ci ca mlădiţe dorim să producem roadă bună, ceea ce Domnul caută în noi — avem nevoie de grija Viticultorului ca să putem aduce roada cea multă, aşa încât roada pe care o producem să fie mai mult spre plăcerea Lui, roadă mare, roadă bogată, roadă bună, roadă valoroasă. Metodele curăţării Domnului trebuie să fie înţelese de către toate mlădiţele, altfel ele pot fi descurajate şi se pot veşteji, şi pot să n-aducă roada cuvenită.

S-ar părea că marele Viticultor curăţă mlădiţele Cristosului uneori luându-le bogăţia sau proprietatea pământească, sau uneori împiedicându-le proiectele şi planurile îndrăgite. Uneori El ne curăţă permiţând persecuţii şi pierderea renumelui şi faimei, iar uneori El ne curăţă permiţând pierderea prieteniilor pământeşti către care cârceii inimilor noastre se întind prea puternic, şi care ne-ar împiedica de la aducerea rodului cel mult pe care El îl doreşte. Uneori El poate permite să ne mâhnească boala, ca una dintre aceste curăţări, după cum a declarat profetul: “Până când n-am fost adânc mâhnit rătăceam” (Psalm 119:67). Mulţi alţii din poporul drag al Domnului au găsit unele dintre cele mai valoroase lecţii pe patul suferinţei.

… Deci, departe ca adevăratele mlădiţe să considere aceste curăţări ale Viticultorului ca lezări şi răniri, ei trebuie să tragă concluzia că, în conformitate cu promisiunile bune ale Cuvântului, toate lucrurile lucrează împreună spre binele celor care Îl iubesc pe El — al mlădiţelor cu adevărat producătoare de roadă din Viţa adevărată. Aceste curăţări, în loc să producă descurajări, trebuie să fie pentru noi, dacă sunt bine înţelese, surse de încurajare. Noi înţelegem că lumea este lăsată în voia ei; că via pământului nu are curăţări speciale din partea Domnului, şi că atunci când noi avem aceste curăţări speciale, este un semn că Tatăl Însuşi ne iubeşte şi că Se îngrijeşte de cele mai bune interese ale noastre.

… Lucrul necesar să fie amintit este că binecuvântarea şi acceptarea noastră finală de către Tatăl va depinde de rămânerea noastră continuă în această binecuvântată relaţie strânsă de mlădiţe în Viţă.

Dacă nu aducem roadă, nu putem rămâne în această relaţie; dacă aducem roadă, dacă avem acel spirit şi dispoziţie, şi dorim harul şi puterea şi ajutorul Domnului, harul Său ne va fi de ajuns pentru fiecare timp de nevoie şi vom ieşi biruitori şi mai mult decât biruitori prin Cel care ne-a iubit şi ne-a cumpărat cu sângele Său preţios. Producerea roadelor pe care le doreşte Tatăl nu poate fi îndeplinită, noi nu putem să-I fim plăcuţi decât dacă suntem înrudiţi cu Cristos şi dacă roada Lui este produsă în noi prin relaţia noastră cu El şi prin puterea Spiritului Său şi a Cuvântului Său care lucrează în noi ca să voim şi să facem buna Sa plăcere. Asigurarea este că, dacă rămânem în El vom aduce multă roadă şi că fără El nu putem face nimic, nu avem roada pe care Tatăl s-o accepte.

Care este natura acestor roade? Cum putem cunoaşte roada pe care o caută Tatăl? Răspundem că mulţi, sub conducerea greşită şi exemplul greşit al viei pământului, înclină să creadă că marile temple pământeşti, orfelinate etc. sunt roadele pe care Domnul doreşte să le vadă bine dezvoltate. Noi răspundem, nu. Dacă acestea ar fi roadele, atunci Isus şi apostolii n-au produs deloc roade: ei n-au construit biserici sau catedrale sau temple, nici n-au construit, nici n-au fondat orfelinate sau aziluri sau spitale. Dacă acestea ar fi roadele pe care le caută Tatăl, atunci Domnul şi apostolii au greşit total. Dar noi susţinem că ei n-au greşit, că eroarea a venit mai degrabă din altă parte; că via pământului condusă de spiritul lumii a luat o direcţie utilitară şi produce roadele pe care le aprobă lumea.” R 3545:2-8

… Spiritul Viţei trebuie să pătrundă toate mlădiţele şi roada Viţei trebuie să fie în fiecare mlădiţă. Aceste roade ale spiritului sunt enumerate — dragostea, bucuria, pacea, îndelunga răbdare, bunătatea, facerea de bine, credincioşia, blândeţea, stăpânirea de sine; dacă avem din belşug în noi aceste lucruri, apostolul spune că ele nu ne vor lăsa să fim nici leneşi, nici neroditori în cunoaşterea Domnului şi Mântuitorului nostru.” R 3545:10

… Vedem deci, ideea este că trebuie să cultivăm în inimile noastre harurile Spiritului sfânt: blândeţea, amabilitatea, răbdarea etc., dragostea, şi că trebuie să le avem pe acestea în măsură îmbelşugată ca să fim plăcuţi Domnului, să aducem “multă roadă”. Dovada acestor roade, prin urmare, va fi făcută fără îndoială prin diferite canale, poate acela de a da averea săracilor, poate printr-o astfel de credincioşie în prezentarea Adevărului care ne-ar putea duce la martiraj, încât corpurile să ne fie arse. Dacă arderea corpurilor sau pierderea întregii noastre averi vine în astfel de mod prin credincioşia noastră faţă de principiile dreptăţii, prin iubirea şi loialitatea noastră faţă de Domnul, atunci suntem într-adevăr fericiţi.

Mlădiţele veştejite sunt arse

Declaraţia că acelea care nu vor aduce roada Viţei vor fi tăiate ca să nu mai fie mlădiţe şi se vor veşteji şi în cele din urmă vor fi arse, pare să implice Moartea a Doua, distrugerea completă a clasei indicate. Aceasta nu este clasa lumească, pentru că cei lumeşti niciodată n-au fost uniţi cu Cristos, niciodată n-au fost mlădiţe în Viţă şi prin urmare niciodată n-au fost în încercare în această privinţă. Declaraţia se referă numai la cei care au mers până acolo încât au făcut o deplină consacrare Domnului, o deplină unire cu El, o deplină consacrare şi o concepere de Spirit sfânt. Aceste cuvinte deci, par să corespundă cu declaraţia apostolului: “Înfricoşător lucru este să cazi în mâinile Dumnezeului Celui viu!”.

Lumea nu este “în mâinile Dumnezeului Celui viu”, ci este socotită a fi în prezent moartă în Adam, sub sentinţa adamică, nefiind judecată de Domnul. Numai Biserica este socotită a fi liberă de condamnarea adamică şi pusă la încercare sau judecată, şi prin urmare numai aceştia ar putea cădea din mâinile lui Cristos, Mijlocitorul* şi în mâinile Tatălui în sensul indicat aici. Fiind excluşi din Cristos, cazul lor este fără speranţă; pentru unii ca aceştia nu putem aştepta în continuare nimic mai bun decât Moartea a Doua. Chiar şi în acest caz, suntem bucuroşi că teoria chinului veşnic nu este adevărată; că atunci când mor cu moartea stingerii complete, ei vor fi suferit tot ce a pronunţat Dumnezeu, îngrozitoare cum va fi acea pierdere pentru cei care apreciază viaţa veşnică.” R 3546:2-4

Roadele celor ce sunt membri în Viţă

Domnul nostru continuă să ne spună care vor fi unele din roadele acestei uniri cu El: —

Întâi, aceştia pot cere orice doresc şi li se va îndeplini cererea. Există numai o condiţie sau limitare, şi anume, că înainte de a fi astfel pregătiţi să ceară, ei trebuie să caute să dea atenţie Cuvântului Domnului ca să poată recunoaşte care este voinţa Lui şi ce pot cere potrivit voinţei Lui. Cei care rămân în Cristos nu trebuie să aibă voinţa lor proprie, voinţa lor trebuie să fie voinţa Capului lor, şi Capul lor a declarat deja că voinţa Sa este voinţa Tatălui. Acestea sunt deci limitările, ca noi să avem voinţa Tatălui în inimile noastre şi promisiunile Tatălui în inimile noastre; atunci cererile noastre vor fi în conformitate cu acestea şi Domnul va binevoi să ni le acorde pe toate.

A doua roadă sau al doilea rezultat va fi că Tatăl va fi glorificat cu atât mai mult cu cât roadele noastre se înmulţesc, şi în aceste condiţii situaţia

noastră de ucenici va continua, şi anume, că noi în mod obişnuit vom căuta să cunoaştem şi să facem voia Tatălui şi să-L glorificăm şi onorăm pe El prin vieţi ascultătoare de voinţa Sa. Orice mai puţin de atât ne va pierde starea de ucenici. Nu înseamnă că se va pierde instantaneu, ca şi cum Domnul S-ar folosi de ocazie ca să ne respingă repede, dar că parte din relaţia noastră de legământ este ca noi să creştem în har, să creştem în cunoştinţă, să creştem în armonia cu Dumnezeu, să creştem în roadele Spiritului, şi dacă ne întoarcem de la acest angajament sau contract, nu putem fi consideraţi că ne păstrăm relaţia ca ucenici, ca membri.

Al treilea rod sau dovadă a acestei calităţi de membru în Viţă şi a creşterii noastre continue ca mlădiţe este enunţat în versetul 9, şi anume, că aşa cum Tatăl L-a iubit pe Domnul Isus, Viţa, tot aşa Răscumpărătorul nostru ne iubeşte pe noi, mlădiţele Sale sau membrii Săi. Ce gând minunat este acesta, că Învăţătorul nostru are faţă de noi acelaşi fel de iubire cum are Tatăl faţă de El! Dacă credinţa noastră ar putea pătrunde întotdeauna acest gând şi l-ar putea menţine, noi într-adevăr n-am avea nimic ce să dorim sau de ce să ne fie frică — vara noastră ar dura tot anul. Următorul gând sugerat este că, după ce am ajuns, după ce am obţinut această poziţie înaltă în favoarea Domnului, dacă suntem ucenicii Lui şi într-adevăr apreciem ceea ce a făcut El pentru noi în această privinţă, noi vom dori să continuăm în iubirea Lui. Apoi vin la rând termenii şi condiţiile pe baza cărora putem continua în acea iubire, şi anume, ca noi să păzim poruncile Sale.

Arătându-ne că aceasta nu este o propunere neraţională, Domnul nostru a declarat că acestea sunt aceleaşi condiţii pe baza cărora Tatăl lucra cu El, şi anume, “după cum şi Eu am păzit poruncile Tatălui Meu şi rămân în dragostea Lui”. Noi nu putem aştepta să rămânem în dragostea Domnului şi să fim nepăsători faţă de poruncile Sale. Măsura credincioşiei noastre faţă de El va fi indicată prin supunerea noastră faţă de El, după cum măsura iubirii Lui pentru Tatăl a fost indicată prin supunerea Lui faţă de Tatăl. Apostolul sugerează acest gând şi adaugă puţin la el, zicând: “Căci aceasta este dragostea de Dumnezeu, să păzim poruncile Lui. Şi poruncile Lui nu sunt grele” (1 Ioan 5:3). Nu este destul să păzim poruncile, ci să le păzim cu iubire şi cu loialitate, din plăcere, să nu le considerăm apăsătoare, ci mai degrabă să fim bucuroşi a fi în acord, în armonie cu toate prevederile şi aranjamentele drepte ale Domnului. Să căutăm tot mai mult acest spirit al deplinei armonii a inimii cu toate principiile dreptăţii aşezate de către Domnul nostru Isus — cu poruncile Lui.

Poruncile Domnului nostru nu sunt cele zece porunci ale lui Moise, decât mai mult sau mai puţin după punctul de vedere al expresiei. Ele sunt mai puţin în sensul cerinţelor asupra cărnii noastre; ele sunt mai mult în privinţa cerinţelor asupra inimilor noastre. În rezumat, El ne spune că legea Sa este iubirea cu toată inima, mintea, sufletul şi puterea noastră pentru Tatăl şi pentru aproapele nostru ca pentru noi. Acest lucru este posibil pentru inimile noastre regenerate, deşi nu este posibil pentru carnea noastră imperfectă. Cerinţa Domnului este deci, ca noi să servim cu inimile această lege a lui Dumnezeu şi cu trupurile să facem cum putem mai bine, şi avem asigurarea că la înviere vom avea corpurile noi în care vom fi capabili să-I servim Domnului în toate amănuntele, complet, satisfăcător.

Bucuria Mea rămâne, bucuria voastră va fi deplină

Domnul nostru a încheiat această lecţie mică, atât de scurtă şi totuşi atât de plină de sens şi de profunzime, printr-o ilustraţie a motivului pentru care a dat-o, spunând: “V-am spus aceste lucruri, pentru ca bucuria Mea să fie în voi şi bucuria voastră să fie deplină”. “Aceasta este porunca Mea: să vă iubiţi unul pe altul, aşa cum v-am iubit Eu.” Minunate cuvinte ale vieţii sunt acestea care au ajuns la noi după secole, care au ajutat să învioreze şi să încurajeze pe aşa de mulţi urmaşi ai Domnului pe calea îngustă!” R 3546:6-12

… Acei care într-adevăr au făcut un legământ cu Domnul, care într-adevăr L-au acceptat, care într-adevăr şi-au sacrificat vieţile la picioarele Lui şi au devenit urmaşii Lui în sinceritate, sunt plini de bucuria Lui, care zi de zi, an de an, ajunge tot mai aproape de împlinire — o bucurie care însă nu va fi completă până când va veni ceea ce este desăvârşit şi ceea ce este în parte se va sfârşi, până când în starea învierii vom vedea aşa cum suntem şi noi văzuţi şi vom cunoaşte aşa cum suntem şi noi cunoscuţi, şi vom aprecia deplin bucuriile Domnului nostru, auzind invitaţia Sa de bun venit: “Intră în bucuria stăpânului tău!”.

Noi intrăm acum în acele bucurii prin credinţă, prin anticipare, prin odihna inimii, dar în curând vom intra în ele în sensul real. Între timp lumea, care nu s-a supus Domnului, care nu are aprecierea bucuriilor Domnului, care este plină de egoism şi ambiţie, conflicte şi invidie, nu ne cunoaşte după cum nu L-a cunoscut nici pe El; nu cunoaşte bucuriile noastre în serviciul Învăţătorului, întocmai cum n-a apreciat niciodată bucuriile pe care le avea Domnul nostru când făcea voinţa Tatălui, chiar cu sacrificiul vieţii Sale.” R 3547:1, 2

MÂNGÂITORUL … VA DOVEDI LUMEA VINOVATĂ

IOAN 16:7-11: “Mângâitorul … când va veni El va dovedi lumea vinovată în ce priveşte păcatul, dreptatea şi judecata. În ce priveşte păcatul: fiindcă ei nu cred în Mine; în ce priveşte dreptatea: fiindcă Mă duc la Tatăl şi nu Mă veţi mai vedea; în ce priveşte judecata: fiindcă Prinţul lumii acesteia este judecat.”

“… Biserica, concepută de Spirit sfânt şi astfel iluminată, trebuie să lase lumina lor să strălucească înaintea oamenilor aşa încât să dovedească lumea vinovată. Sfinţenia Bisericii este cea care dovedeşte lumea vinovată …

… aceasta va face lumea conştientă de starea sa păcătoasă; va arăta lumii tot mai mult gravitatea peste măsură a păcatului. Mulţi din lume au pierdut atât de mult din chipul lui Dumnezeu şi sunt atât de lipsiţi de conştiinţă, încât nu pot să deosebească foarte clar între cinste şi necinste, între adevăr şi falsitate, între dreptate şi păcat …

… lumea … trebuie să înţeleagă ceva despre dreptate, opusul păcatului; că o măsură considerabilă de dreptate este posibilă şi că dificultatea în atingerea ei se datorează naturii căzute. Lumea trebuie să fie convinsă că dreptatea este standardul cuvenit, singurul pe care Dumnezeu îl poate recunoaşte, şi că în minunatul Său plan El a aranjat ca viaţa veşnică să le fie dată numai celor drepţi …

… Spiritul Domnului în cei din poporul Său îi va convinge pe semeni, pe toţi cei care vin în sfera luminii şi a mesajului lor, că viaţa prezentă nu este tot ce există, că în aranjamentul lui Dumnezeu este intenţionată o încercare pentru întreaga lume, o judecată, o probă. Oricine aude acest mesaj trebuie să încuviinţeze caracterul lui raţional … . Cei care sunt corect şi bine deprinşi prin aceste convingeri, vor căuta pe Domnul şi diferitele Sale mijloace de har în viaţa prezentă, pentru ca şi ei să fie judecaţi şi încercaţi ca parte a Bisericii. Dar cei care nu sunt astfel deprinşi sau influenţaţi trebuie să fie instruiţi prin Biserică; dar în măsura în care au lumină sau cunoştinţă, au şi responsabilitate. În planul Său, Dumnezeu a pregatit o zi de judecată în viitor pentru omenire, în care toţi vor avea ocazie deplină să fie judecaţi, să fie încercaţi în privinţa loialitaţii lor faţă de Domnul. Totuşi, comportamentul lor din viaţa prezentă are de-a face cu acea judecată sau încercare viitoare. În măsura în care îşi calcă conştiinţa şi nu urmează îndrumările adevărului în viaţa prezentă, vor avea lovituri, dificultăţi de biruit în viitor, şi în măsura în care ei caută acum să trăiască în acord cu dreptatea, îşi vor aduna o binecuvântare care-i va ajuta în acea zi de judecată.” R 4165:9-R 4166:3

PILDE ŞI PROFEŢII DIN VECHIUL TESTAMENT

MIELUŞEAUA SĂRACULUI

2 SAMUEL 12:1-7: “Şi Domnul a trimis pe Natan la David. Şi Natan a venit la el şi i-a zis: “Într-o cetate erau doi oameni, unul bogat şi altul sărac. Bogatul avea foarte multe turme şi foarte multe cirezi. Săracul n-avea nimic, decât o mieluşea, pe care o cumpărase; o hrănea şi o creştea la el, împreună cu copiii lui; ea mânca din aceeaşi bucată de pâine cu el, bea din acelaşi pahar cu el, dormea la sânul lui şi o privea ca pe fiica lui. A venit un călător la omul acela bogat. Şi bogatul nu s-a îndurat să se atingă de oile sau de boii lui, ca să pregătească un prânz călătorului care venise la el; ci a luat mieluşeaua săracului şi a gătit-o pentru omul care venise la el.” Atunci mânia lui David s-a aprins foarte tare împotriva omului acestuia şi el i-a zis lui Natan: “Viu este Domnul că omul care a făcut lucrul acesta este vrednic de moarte. Şi să dea înapoi patru miei, pentru că a făcut fapta aceasta şi pentru că n-a avut milă. Şi Natan i-a zis lui David: “Tu eşti omul acesta!”"

“… Cu greu ne putem închipui cum cineva cu loialitatea împăratului David faţă de principiu a putut face un astfel de plan, sau cum a putut avea pace în aceste împrejurări. …

… Profetul Natan … aducând cu înţelepciune mustrarea lui în forma unei pilde … împăratul a fost ultragiat şi a spus că omul care a făcut fapta aceea trebuia să restituie de patru ori mai mult şi trebuia de asemenea să fie omorât. … Profetul Natan, indicând spre împărat, a spus: “Tu eşi omul acesta!” şi a dus prompt lecţia până la capăt. Aceasta a necesitat curaj; dar oricine are un mesaj de la Domnul trebuie neapărat să aibă curajul să îl transimtă — cât de înţelept posibil, bineînţeles, dar cu credincioşie.” R 5681:5, 6

“Aici observăm un principiu de guvernare divină cu privire la cei care sunt poporul lui Dumnezeu şi sunt în relaţie de legământ cu El. S-ar fi cerut dreptate în privinţa păcatelor; dar sufletului care se pocăia îi era acordată totuşi favoarea Domnului. Mulţi creştini au avut experienţă în această direcţie. Dumnezeu nu continuă să-i trateze ca păcătoşi, ci, acceptând căinţa inimii lor, El îi iartă în acel sens al cuvântului; dar credincios aranjamentului Său, “Ce seamănă omul, aceea va şi secera”. În acest aranjament divin nu există nimic care să încurajeze păcatul, ci dimpotrivă, totul ca să încurajeze dreptatea; şi dacă cineva cade în păcat, ca să-l încurajeze pe păcatos să accepte iertarea divină şi să-şi reformeze viaţa, chiar dacă va fi obligat să suporte unele pedepse aspre — probabil pănă la mormânt.” R 5681:8

BEŢIVUL

PROVERBELE 23:29-35: “Ale cui sunt vaietele? Ale cui sunt oftările? Ale cui sunt neînţelegerile? Ale cui sunt plângerile? Ale cui sunt rănile fără motiv? Ai cui sunt ochii roşii? Ale celor ce întârzâie la vin şi se duc să golească paharul cu vin amestecat. Nu te uita la vin când curge roşu şi face mărgăritare în pahar; el alunecă uşor, dar pe urmă muşcă întocmai ca un şarpe şi înţeapă ca o viperă. Ochii ţi se vor uita după femei străine şi inima îţi va vorbi lucruri stricate. Vei fi ca un om culcat în mijlocul mării, ca un om culcat pe vârful unui catarg. “M-au lovit … dar nu mă doare! … M-au bătut … dar nu simt nimic! Când mă voi trezi? Mai vreau vin!”"

“Deşi nu se poate spune că Biblia impune o abţinere totală de la băuturile îmbătătoare, se poate spune că peste tot, de la Genesa la Apocalipsa, ea dezaprobă beţia şi indică spre efectele ei degradante, ca fiind dăunătoare atât fizic cât şi spiritual. Noi ne gândim că probabil condiţiile climatice din centrele civilizaţiei şi tensiunea nervoasă a zilelor noastre, fac relele lipsei de cumpătare deosebit de supărătoare în acest timp. Aceste fapte ne-ar îndreptăţi pe deplin, ca urmaşi ai lui Isus şi ai apostolilor, dacă am merge chiar mai departe şi am îndemna la abţinere totală în privinţa tuturor băuturile alcoolice. Urgenţele şi condiţiile speciale cer a fi în mod special tratate.

Ca exemplu, în timp ce copiii lui Adam fiind aproape de perfecţiune au putut şi s-au căsătorit între rude, nimic de acest fel n-ar fi înţelept sau nu s-ar justifica acum, pentru că marea depravare a rasei noastre prin ereditate a pătruns astfel natura noastră pe anumite linii ale slăbiciunilor noastre, încât chiar căsătoria a doi verişori este periculoasă în privinţa sănătăţii urmaşilor lor. Cu alte cuvinte, împrejurările modifică situaţiile. Fără îndoială, în intervalul de aproape nouăspezece secole, mari schimbări au avut loc în unele privinţe, şi cei mai înţelepţi şi mai nobili din omenire sunt în mod practic de acord, că, cel puţin în zilele noastre, băuturile alcoolice sunt extrem de neînţelepte, extrem de dăunătoare. Ele sunt periculoase pentru cei tari în caracter, şi sunt ispite îngrozitoare, irezistibile pentru cei slabi care ar trebui să aibă încurajarea celor tari în purtarea poverii slăbiciunilor moştenite. Numărul nelegiuirilor şi al păcatelor care sunt direct sau indirect puse pe seama influenţei alcoolului să-i facă pe toţi oamenii buni să se îngrozească de el şi să-şi folosească influenţa împotriva acestuia. Prin aceasta noi nu condamnăm pe toţi care mai mult sau mai puţin participă la valul de crime şi de păcate produse de alcool. Fără îndoială printre cei care fabrică şi distribuie aceste băuturi, ca şi printre cei care deţin acţiuni în distilerii şi fabrici de bere, sunt persoane nobile, care mai degrabă ar face bine decât rău. Prin ceva proces de gândire, pe care noi nu-l înţelegem pe deplin, ei aruncă responsabilitatea de pe umerii lor pe umerii fraţilor lor mai slabi şi ai surorilor lor mai slabe din familia umană. Indiscutabil, banii sunt la baza acestui comerţ. Aşa cum declară apostolul, “iubirea de bani este o rădăcină a tot felul de rele”.

Imaginea beţivului

… Înţeleptul Solomon ne dă imaginea beţivului — roşaţa ochilor; vaiul; regretul; cearta; plângerea. El recomandă: “Nu te uita la vin când curge roşu şi face mărgăritare în pahar; el alunecă uşor, dar pe urmă muşcă întocmai ca un şarpe şi înţeapă ca o viperă”. Se pare că este un farmec sau momeală legate de stimulentele alcoolice, care treptat distrug pe cei tari şi înrobesc repede pe cei cu voinţă slabă. Înţeleptul asociază puterea diabolică a băuturii alcoolice cu sora lui geamenă, dorinţa carnală şi imoralitatea generală spunând: “Ochii ţi se vor uita după femei străine şi inima îţi va vorbi lucruri stricate”. El adaugă: “Vei fi ca un om culcat în mijlocul mării îasemenea resturilor unui vas care plutescş ca un om culcat pe vârful unui catarg” — în pericol iminent de distrugere. El descrie starea celor care devin beţivi îngrozitori. Ei sunt inconştienţi de rău şi se pare că plăcerea lor principală este în inconştienţă, aşa că revenindu-şi dintr-o beţie, dorinţa lor este să caute din nou stimularea. Acestea sunt lanţurile robiei la un obicei foarte degradant care s-a făurit treptat şi a înrobit treptat natura umană, şi perspectivele pământeşti, să nu spunem speranţele cereşti, dispar pâlpâind.

Este scris în Scripturi că “beţivii … nu vor moşteni împărăţia lui Dumnezeu”, deci nici un beţiv nu poate spera să fie un membru al corpului lui Cristos, al bisericii alese. Îi mulţumim lui Dumnezeu că aceasta nu va mai însemna pentru noi pierzarea absolută, dar înseamnă mare pierdere. Totuşi, să nu uităm niciodată că o dată ce unul a fost beţiv şi s-a întors de la aceea condiţie deplorabilă, individul nu va mai fi beţiv. Să ne amintim că numai “învingătorilor” li se promite o parte la tronul şi la Împărăţia Sa milenară. Cel care îşi pierde stăpânirea asupra cărnii sale până acolo încât este beţiv, în mod sigur nu este un învingător şi în timpul acela nu este în poziţia de a fi împreună moştenitor cu Cristos. …” R 4600:5-8

VIA NEROITOARE

ISAIA 5:1-12 “Voi cânta Preiubitului meu, cântarea Preiubitului meu despre via Lui. Preaiubitul meu avea o vie, pe un deal foarte roditor. I-a săpat pământul, l-a curăţit de pietre şi a sădit în el viţele cele mai alese. A zidit un turn în mijlocul ei şi a săpat un teasc; aştepta să-I facă struguri buni, dar a făcut struguri sălbatici. “Acum, locuitori ai Ierusalimului şi bărbaţi ai lui Iuda, judecaţi, vă rog, între Mine şi via Mea. Ce aş mai fi putut face viei Mele şi nu i-am făcut? Pentru ce a făcut ea struguri săbatici, când Eu mă aşteptam să producă struguri buni? Vă voi spune acum ce voi face viei Mele: îi voi smulge gardul, ca să fie păscută de vite; îi voi surpa zidul ca să fie călcată în picioare; o voi pustii; nu va mai fi curăţită, nici săpată, spini şi mărăcini vor creşte în ea! Voi porunci şi norilor să nu mai dea ploaie peste ea.” Via Domnului oştirilor este casa lui Israel, şi bărbaţii lui Iuda sunt planta plăcerii Lui. El Se aştepta la judecată şi iată, sânge vărsat; la dreptate şi, iată, strigăte de apăsare! Vai de cei ce înşiră casă lângă casă şi lipesc ogor lângă ogor, până nu mai rămâne loc, ca să fiţi voi singuri în mijlocul ţării! La urechile mele, Domnul oştirilor a zis: “Hotărât aceste case multe vor fi pustiite, aceste case mari şi frumoase nu vor mai fi locuite. Chiar zece pogoane de vie nu vor produce decât un bat, şi un omer de sămânţă nu va produce decât o efă. Vai de cei care aleargă dis-de-dimineaţă după băuturi ameţitoare şi stau până noaptea târziu şi se înfierbântă de vin! Harpa şi lira, toba, flautul şi vinul sunt în ospeţele lor; dar nu iau seama la lucrarea Domnului şi nu văd lucrul mâinilor Lui”".

“… avem o cheie inspirată divin, pentru că cuvintele au fost citate de marele Învăţător şi aplicate de El naţiunii evreieşti, aşa cum de fapt explică profetul însuşi. Ceea ce profetul numeşte “Cântare”, noi o putem numi în mod potrivit pildă sau istorioară. Dumnezeu este reprezentat ca Acela care a sădit naţiunea lui Israel ca propria Sa vie. El a adunat pietrele, sau a îndepărtat dificultăţile, şi a sădit în ea cea mai aleasă vie, cele mai bogate promisiuni — promisiunile Împărăţiei Mesianice şi binecuvântarea lui Israel şi a tuturor familiilor pământului. El a făcut un turn de strajă pentru ea în profeţii şi un gard în jurul ei, în lege şi în profeţi, şi în toate aranjamentele făcute pentru acel popor sfânt. Era potrivit ca El să caute roade alese de la o vie aşa de favorabil situată, dar rezultatele au fost nemulţumitoare. Roadele n-au fost în armonie cu promisiunile pe care El le sădise, ci au fost struguri sălbatici, acri, mici.

Această stare a predominat până la timpul lui Isus. Deşi din când în când au fost permise de Domnul necazuri asupra poporului, ramurile au fost întotdeauna vindecate şi poporul a fost protejat. Zidurile protecţiei şi îndrumării divine şi turnul de strajă au fost menţinute. Ioan Botezătorul a fost ultimul dintre profeţi. Domnul, începând din zilele Sale, a îndeplinit pentru Israelul natural lucrurile menţionate în această profeţie. Gardurile au fost dărâmate. A fost pustiit. Nimeni n-a mai avut grijă de el. Fiarele câmpului, neamurile, au devastat această vie şi prin intenţie divină n-a mai venit peste poporul evreu nici o ploaie de binecuvântare divină, de mângâiere, încurajare şi rodire în tot acest timp de mai bine de optsprezece secole.

Rodul potrivit

Care a fost rodul potrivit pe care Domnul a avut dreptul să-l aştepte de la această vie şi de ce nu l-a găsit? El ne spune chiar în această profeţie: “Via Domnului oştirilor este casa lui Israel, şi bărbaţii lui Iuda sunt planta plăcerii Lui. El Se aştepta la judecată şi iată, sânge vărsat; la dreptate şi, iată, strigăte de apăsare!” Cu alte cuvinte, Legământul lui Dumnezeu cu Israel a fost ca ei să aibă privilegiul binecuvântat de a fi poporul Său, şi posesia favorii divine depindea de respectarea cu credincioşie a legii divine. El a ştiut că ei nu vor putea să ţină legea perfect. El a ştiut că ei nu vor produce struguri perfecţi, dar a avut dreptul să aştepte mult mai bine decât a găsit — să aştepte străduinţa inimii, chiar dacă au fost imperfecţiuni ale cărnii.

Cerinţele Legii au fost iubire perfectă faţă de Cel Atotputernic, stăpânirea fiecărui gând, cuvânt şi faptă, şi o iubire pentru aproapele ca pentru sine însuşi — o iubire neegoistă. Cerinţa a fost respectarea acestei legi, în spiritul ei cel puţin, în măsura posibilităţii trupului. Dacă ar fi fost asemenea roade în Israel în timpul când Isus S-a prezentat la ei cu optsprezece secole în urmă, ei ar fi fost pregătiţi să constituie împărăţia spirituală, care ar fi fost stabilită atunci şi acolo, conform promisiunii divine. Dar faptul că n-au fost pregătiţi a dus la distrugerea întregului lor sistem. Ei n-au avut destulă iubire pentru Dumnezeu, nici destulă iubire pentru semenii lor.

Nu trebuie să înţelegem din aceasta că Israel a fost mai decăzut decât restul lumii. Credem că tocmai contrariul este adevărat. Dar să înţelegem că celelalte popoare n-au fost în mod special sădite, în mod special împrejmuite şi în mod special udate şi în mod special păzite. De unde s-a dat mai mult s-a cerut mai mult. Şi când nu s-a găsit mai mult, puţinii credincioşi au fost adunaţi de acolo şi via a fost pentru un timp părăsită. Suntem într-adevăr fericiţi să observăm din Scripturi că vine timpul când aceeaşi vie va fi restaurată sub condiţii încă mai favorabile, în timpul domniei Mesianice de slavă şi putere cerească. Dar această vie este încă în dezordine.

Versetele care urmează în lecţie deplâng dispoziţia israeliţilor de a profita unul de altul; şi rezultatul acesteia a fost mari bogăţii pe de-o parte şi mare sărăcie pe de altă parte. Această profeţie ne aminteşte de cuvintele Marelui Învăţător, când a spus: “Vai de voi cărturari şi farisei făţarnici! Pentru că voi mâncaţi casele văduvelor” — voi puneţi stăpânire pe proprietăţile săracilor, poate uneori printr-un procedeu legal. Nu sunteţi plini de acea iubire pentru aproapele vostru ca pentru voi, care v-ar face să-l ajutaţi pe sărac, pe văduvă şi pe orfan şi să fiţi generoşi faţă de toţi. Păcatul egoismului, al zgârceniei, indică o lipsă a spiritului Domnului şi al bunăvoinţei către toţi. Majoritatea evreilor din zilele Domnului nostru Isus erau atinşi de astfel de egoism şi prin urmare nu erau într-o stare a minţii acceptabilă pentru Domnul ca să constituie clasa spirituală, clasa miresei — cu excepţia a puţini, “rămăşiţa” menţionată de profet.

Domnul a indicat cum îi va pedepsi pe cei egoişti. Ruina va veni peste marile proprietăţi şi pământul nu-şi va da rodul pentru muncă. Astfel egoismul îşi va avea mustrarea şi pedeapsa în ceea ce priveşte lucrurile vremelnice, precum şi pierderea privilegiilor spirituale.

Aplicarea la Israelul spiritual

Relaţiile lui Dumnezeu cu Israelul după trup reprezintă nu numai principiile guvernării şi a cerinţelor divine, ci şi cerinţele serviciului Israelului natural, aşa cum arată Scripturile, şi acesta simbolizează Israelul spiritual. Aşa cum Israelul natural n-a fost pregătit să-L accepte pe Isus la prima Sa prezenţă — exceptând “rămăşiţa” — tot aşa Israelul spiritual, numit “Creştinătate”, nu va fi pregătit să-L primească în calitate de marele Mesia la stabilirea împărăţiei Sale. Să observăm grija cu care Domnul a sădit biserica Sa, îndepărtând toate piedicile la timpul stabilirii ei. Să observăm promisiunile cereşti, spirituale, nespus de mari şi scumpe, cu care El a înconjurat biserica, în calitate de vie a Sa. Să observăm că este din sădirea dreptei Tatălui. Să observăm turnul de strajă al harului şi al adevărului stabilit de apostoli. Să observăm binecuvântarea Spiritului sfânt.

La sfârşitul acestui Veac vine un timp de seceriş pentru Israelul spiritual, aşa cum la sfârşitul Veacului Iudeu a fost un timp de seceriş pentru Israelul natural. Aici, ca şi acolo, numai “o rămăşiţă” va fi găsită vrednică de împărăţie — marea masă nominală va fi găsită nevrednică. Şi de ce? Pentru că spiritul lumesc şi egoist este cel care predomină, în locul spiritului Domnului, spiritului blândeţii, amabilităţii, iubirii. Numai pentru puţini Dumnezeu este mai întâi. Numai la puţini este un spirit al deplinei consacrări de a face voia divină. Numai la puţini este iubire frăţească şi o dispoziţie de a-şi da viaţa unul pentru altul (Ioan 15:13). Numai la puţini este cinste, dreptate chiar şi în afaceri. Astăzi egoismul îngrămădeşte comori, şi rezultatele, putem fi siguri, vor fi nesatisfăcătoare — “un timp de strâmtorare, cum n-a mai fost de când sunt popoarele” (Daniel 12:1).

Pe lângă acestea, aşa cum profetul continuă să arate, acumularea bogăţiei are în general un efect dăunător asupra celor bogaţi — inactivitate, muzică şi vin şi nesocotirea lucrurilor divine. “Rămăşiţa” acum va fi un număr suficient să completeze “aleşii”. Împărăţia slavei va fi stabilită şi toate familiile pământului vor începe, la scurt timp după timpul de mare strâmtorare, să recunoască binecuvântarea promisă de mult timp. De fapt, “timpul de strâmtorare” va fi folosit de Domnul să umilească lumea — să pregătească neamul omenesc pentru a primi cum se cuvine binecuvântarile împărăţiei. R 4794:8-R 4795:7

PLUGARUL

ISAIA 28:23-29: “Plecaţi-vă urechea şi ascultaţi glasul meu! Fiţi cu luare aminte şi ascultaţi cuvântul meu! Cel care ară pentru semănătură, ară oare necontenit? Toată ziua îşi brăzdează şi îşi grăpează el pământul? Oare după ce a netezit faţa pământului, nu aruncă el măzăriche şi nu seamănă chimen? Nu pune el grâul în rânduri, orzul într-un loc anumit şi secara pe margini? Dumnezeul lui l-a învăţat să facă aşa, El i-a dat aceste învăţături. Măzărichea nu se treieră cu leasa şi roata carului nu trece peste chimen; ci măzărichea se bate cu băţul şi chimenul cu nuiaua. Grâul se bate, dar nu se bate necontenit; se împinge peste el roata carului şi caii, dar nu-l sfărâmă. Şi lucrul acesta vine de la Domnul oştirilor; minunat este planul Lui şi mare este înţelepciunea Lui."

“Din cauza miopiei lor oamenii sunt în stare să creadă că lucrările lui Dumnezeu nu au nici un scop, şi nici un obiectiv şi un timp definit; dar profetul ne arată că timpurile şi perioadele şi planurile lui Dumnezeu sunt definite şi sistematice. Aici el prezintă scenele familiare ale vieţii la ţară, spunând că aşa cum Dumnezeu îl învaţă pe ţăran să respecte întocmai succesiunea în munca sa, tot aşa şi El respectă aceeaşi ordine în planurile şi metodele Sale. El întâi pregăteşte pământul omenirii şi-l sfărâmă şi-l pregăteşte pentru sămânţa adevărului. Apoi urmează semănarea seminţei şi secerişul fiecăreia în sezonul ei.

Acest Veac Evanghelic a fost un timp de semănat. Cel ce a semănat sămânţa bună este Fiul Omului (Matei 13:37), iar ucenicii Săi au ajutat sub îndrumarea Sa. Acesta va fi urmat de un “seceriş” aşa cum a fost precedat de un veac de sfărâmare şi pregătire a oamenilor pentru plugul şi grapa experienţelor amare cu păcatul şi Legea. Tot aşa, sunt tot atâtea secerişuri câte feluri de seminţe (1 Corinteni 15:38-44), dar ordinea guvernează totul.

Dar, deşi toţi recunosc că este un timp potrivit pentru semănat, uită în general că va veni un timp de recoltat, un seceriş. Dar pentru acelaşi motiv pentru care Dumnezeu nu a pregătit veşnic pământul, El nu va semăna veşnic sămânţa, ci la timpul cuvenit se va concentra asupra recoltatului şi treieratului.

Aceasta este punctul ilustraţiei: timpul de strâmtorare care vine asupra Bisericii trebuie să fie recunoscut ca secerişul, timpul treieratului, timpul pentru separarea grâului adevărat de pleavă şi neghină. Secerişul scoate în evidenţă două clase generale, cu unele varietăţi în fiecare. Măzărichea şi chimenul (versetul 27) erau seminţe mici aromatice, folosite uneori pentru hrană, dar mai obişnuit pentru scopuri medicinale. Acestea creşteau în păstăi mici foarte uşor de zdrobit, şi ca atare se cerea o treierare blândă, cu o nuia sau băţ pentru a le separa. Acestea, presupunem, reprezintă o clasă de sfinţi care, nefiind strâns ataşaţi de lume şi de sistemele ei, pot fi repede şi uşor separaţi de ele.

Celelalte cereale menţionate, din care cresc cantităţi mai mari, toate sunt lipite strâns de pleavă, unele mai mult ca altele; şi prin urmare era necesar să se folosească mijloace mai aspre pentru a le separa. Se trecea cu roţile carului peste ele de mai multe ori până se făcea separarea. Tot aşa, unii dintre copiii Domnului sunt lipiţi aşa de tare de lume, de formalităţile şi instituţiile ei, etc., încât trebuie trecuţi prin suferinţe grele; şi fiecare bob adevărat va fi salvat prin vreun anume proces (1 Corinteni 3:15).

Aceasta este arătat mai clar în altă traducere: “Pentru că măzărichea nu va fi treierată cu o unealtă de treierat îcu dinţi ca de ferăstrăuş, nici peste chimen nu va trece roata carului; ci măzărichea se bate cu un băţ şi chimenul cu o nuia. Dar grâul pentru pâine îmăcar că la urmăş se va sfărâma mărunt îsau măcinaş; îtotuşiş treierul nu-l va treiera veşnic, nici roata carului nu-l va strica, nici nu-l va sfărâma cu dinţii lui îai treieruluiş. Şi aceasta vine de la Domnul Dumnezeul oştirilor, să facă sfatul Său minunat şi să-I mărească dreptatea” (Versetele 28, 29).

Aceasta ne arată că deşi Domnul va folosi măsuri mai aspre şi mai puternice ca să separe pe unii din copiii Săi decât este necesar pentru alţii, totuşi nu este intenţia Sa ca timpul de strâmtorare să-i distrugă, ci mai degrabă să-i binecuvânteze, pregătindu-i prin acestea pentru serviciul Său viitor.

Dacă ne dăm seama că astfel este planul ordonat al lui Dumnezeu, aceasta ne permite să înţelegem treieratul şi cernerea prezentă printre copiii lui Dumnezeu, şi prin aceasta să fim conlucrători cu El, în loc să fim găsiţi luptând împotriva lucrării Sale, cuvenite acum şi în progres. Dacă înţelegem aceasta, înseamnă de asemenea a prinde o sclipire din bunătatea şi dreptatea lui Dumnezeu.” R 576:2-9

PĂSTORII LUI ISRAEL

EZECHIEL 34:1-26: “Şi cuvântul Domnului a venit la mine zicând: “Fiu al omului, proroceşte împotriva păstorilor lui Israel! Proroceşte şi spune-le lor, păstorilor: “Aşa vorbeşte Stăpânul Domnul: “Vai de păstorii lui Israel, care se pasc pe ei înşişi! Nu trebuie păstorii să pască turma? Voi mâncaţi grăsimea, vă îmbrăcaţi cu lâna, tăiaţi ce e gras, dar nu paşteţi turma. Nu întăriţi pe cele slabe, nu vindecaţi pe cea bolnavă, nu legaţi pe cea rănită; n-aduceţi înapoi pe cea rătăcită, nu căutaţi pe cea pierdută, ci le stăpâniţi cu asuprire şi cu asprime. Astfel ele s-au risipit, pentru că nu aveau păstor; au ajuns hrana tuturor fiarelor câmpului şi s-au risipit. Turma Mea rătăcea pe toţi munţii şi pe toate dealurile înalte; oile Mele au fost risipite pe toată întinderea ţării şi nimeni nu îngrijea de ele, nici nu le căuta.” “De aceea, păstorilor ascultaţi cuvântul Domnului!” “Viu sunt Eu,“ zice Stăpânul Domnul pentru că oile Mele au ajuns de jaf şi sunt de pradă tuturor fiarelor câmpului, din lipsă de păstor, pentru că păstorii Mei n-au avut grijă de oile Mele, ci s-au păscut numai pe ei înşişi şi n-au păscut turma Mea, de aceea, păstorilor, ascultaţi cuvântul Domnului! Aşa vorbeşte Stăpânul Domnul: “Iată sunt impotriva păstorilor. Îmi voi cere înapoi oile din mâinile lor, nu îi voi mai lăsa să-Mi pască turma şi nu se vor mai paşte nici pe ei înşişi; căci Îmi voi scăpa oile din gura lor, să nu le mai fie hrană.” Căci aşa vorbeşte Stăpânul Domnul: “Iată Mă voi îngriji Eu Însumi de oile Mele şi le voi căuta. Cum îşi îngrijeşte un păstor turma când este în mijlocul oilor sale împrăştiate, aşa Îmi voi îngriji Eu oile şi le voi strânge din toate locurile pe unde au fost risipite în ziua plină de nor şi de negură. Le voi scoate dintre popoare şi le voi strânge din diferite ţări şi le voi aduce înapoi în ţara lor; le voi paşte pe munţii lui Israel, de-a lungul râurilor şi în toate părţile locuite ale ţării. Le voi paşte pe o păşune bună şi stâna lor va fi pe munţii cei înalţi ai lui Israel; acolo se vor odihni într-un staul plăcut şi vor avea păşuni grase pe toţi munţii lui Israel. Eu Însumi Îmi voi paşte oile, Eu le voi duce la odihnă,” zice Stăpânul Domnul. “Voi căuta pe cea pierdută, voi aduce înapoi pe cea rătăcită, voi pansa pe cea rănită şi voi întări pe cea bolnavă. Dar voi nimici pe cele grase şi pline de vlagă: le voi paşte cu dreptate.” “Şi voi oile Mele, aşa vorbeşte Stăpânul Domnul: “Iată voi judeca între oaie şi oaie, între berbeci şi ţapi. Este prea puţin pentru voi că paşteţi în păşunea cea bună, de mai călcaţi în picioare şi cealaltă parte a păşunii voastre? că beţi o apă limpede, de mai tulburaţi şi pe cealaltă cu picioarele? Şi oile Mele trebuie apoi să pască ce aţi călcat voi cu picioarele voastre şi să bea ce aţi tulburat voi cu picioarle voastre!” De aceea aşa vorbeşte Stăpânul Domnul: “Iată Eu voi judeca între oaia grasă şi oaia slabă. Pentru că aţi izbit cu coasta şi cu umărul şi aţi împuns cu coarnele voastre toate oile slabe, până le-aţi risipit, Eu voi veni în ajutorul oilor Mele ca să nu mai fie de jaf şi voi judeca între oaie şi oaie. Voi pune peste ele un singur păstor care le va paşte, pe slujitorul Meu David; El le va paşte, El va fi păstorul lor. Eu, Domnul, voi fi Dumnezeul lor şi slujitorul Meu David va fi un prinţ în mijlocul lor. Eu, Domnul, am vorbit! Voi încheia cu ele un legământ de pace şi voi îndepărta din ţară toate fiarele sălbatice; ele vor locui în siguranţă în deşert şi vor putea dormi în mijlocul pădurilor. Le voi face, pe ele şi împrejurimile dealului Meu, o binecuvântare; le voi trimite ploaie la timp: vor fi ploi de binecuvântări.””

“… este o pildă care se aplică, credem noi, timpului prezent. Ea începe cu o acuzare a păstorilor, a pastorilor turmei Domnului. Îi acuză că au neglijat oile în favoarea lor. Declară că ei îşi însuşesc lâna şi că devorează ce este mai bun în turmă, dar că neglijează să pască turma — neglijează să o conducă la “păşunile verzi” ale Cuvântului lui Dumnezeu şi la “apele liniştite” ale Adevărului divin. Pilda ilustrează turma Domnului, risipită pe ici şi colo, unele oi rănite, altele sfâşiate, altele slabe şi înfometate, toate neglijate din partea păstorilor falşi.

Nu putem înţelege că aceasta îi ilustrează pe creştinii nominali, ci pe adevăraţii sfinţi ai lui Dumnezeu. Creştinătăţii nominale îi merge destul de bine, dar Domnul nu recunoaşte pe creştinii nominali ca turmă a Sa. Ei sunt neghina, nu grâul; ei sunt caprele, nu oile. Păstorii care neglijează îngrijirea oilor, aprovizionarea lor cu hrană spirituală şi ajutorarea lor ca să o găsească, să şi-o însuşească, sunt adesea destul de ocupaţi cu caprele — membrii pământeşti ai adunărilor lor …

Dar păstorii nu au fost stabiliţi de Domnul pentru a avea grijă de capre şi de clasa neghină, ci pentru a avea grijă de grâu, de oile Domnului. Aceştia sunt pastori sau păstori necredincioşi; şi această profeţie este o mustrare pentru ei. Adevărata turmă a Domnului este împrăştiată, unii aici, alţii dincolo, în multe denominaţii şi în afara tuturora. Ei ajung prada celor din lume cu caracter de fiară şi sunt prinşi în capcana diferitelor doctrine false, dar păstorii “n-au avut grijă de oile Mele, ci s-au păscut numai pe ei înşişi şi n-au păscut turma Mea, de aceea, păstorilor, ascultaţi cuvântul Domnului! Aşa vorbeşte Stăpânul Domnul: “Iată, sunt împotriva păstorilor. Îmi voi cere înapoi oile din mâinile lor, nu îi voi mai lăsa să-Mi pască turma şi nu se vor mai paşte nici pe ei înşişi; căci Îmi voi scăpa oile din gura lor, să nu le mai fie hrană.”

Păstorul adunându-şi turma

Mulţi din cei care studiază Biblia cred că această scriptură este în curs de împlinire — că trăim în Parousia lui Cristos şi că El este prezent în lume de câţiva ani, căutând pe adevăraţii consacraţi din poporul Său şi adunându-i din toate sistemele sectare şi din lume, la Sine. Cu siguranţă este adevărat că păstorii încetează a hrăni turma; pentru că foarte puţini din turma poporului consacrat al Domnului mai caută încă hrană spirituală la ei. Ei rătăcesc într-o stare de înfometare şi în mare pericol de a cădea în diferitele curse ale Adversarului.

Totuşi, Marele Păstor Însuşi este cu turma Sa şi face ca glasul Lui să fie auzit; şi oile vor fi adunate la El din fiecare popor şi din fiecare denominaţie. Într-adevăr, Isus a spus: “Oile Mele ascultă glasul Meu; Eu le cunosc şi ele vin după Mine”; şi “ele nu merg după un străin, ci fug de el, pentru că nu cunosc glasul străinilor” (Ioan 10:27, 5). Glasul Domnului, al Marelui Păstor printre oile Sale trebuie să fie auzit acum pentru că este timpul prezenţei Sale a doua. El este pe punctul de a-Şi completa turma Sa din acest Veac Evanghelic şi de a-i glorifica împreună cu El în Întâia Înviere. Cu siguranţă, fericirea şi îndurarea îi vor însoţi; ei vor locui în casa Domnului pentru totdeauna.

“Căci aşa vorbeşte Stăpânul Domnul: “Iată, Mă voi îngriji Eu Însumi de oile Mele şi le voi căuta. Cum îşi îngrijeşte un păstor turma când este în mijlocul oilor sale împrăştiate, aşa Îmi voi îngriji Eu oile şi le voi strânge din toate locurile pe unde au fost risipite în ziua plină de nor şi de negură. Le voi scoate dintre popoare, le voi strânge din felurite ţări şi le voi aduce înapoi în ţara lor; le voi paşte pe munţii lui Israel, de-a lungul râurilor şi în toate părţile locuite ale ţării”. Versetele 11-13.

Patria oilor Domnului din acest Veac Evanghelic este însuşi cerul, şi aducerea lor acolo va însemna schimbarea învierii lor. Atunci ei vor fi în Împărăţie cu Isus Însuşi — tot ca oi ale Lui, tot ca turmă a Lui, tot ca Mireasă a Lui, tot ca membri ai Lui. Dar El spune de asemenea: “Mai am şi alte oi, care nu sunt din staulul acesta; şi pe acelea trebuie să le aduc. Ele vor asculta de glasul Meu şi va fi o singură turmă, un singur Păstor”. Ioan 10:16.

Cea de-a doua turmă şi staulul ei

Aceste alte oi ale Domnului, credem noi, vor include pe toţi din omenire care, în timpul Împărăţiei Milenare, vor fi bucuroşi să se folosească de marea pregătire pe care Domnul a făcut-o pentru ei în planul Său. Ei sunt alte oi în sensul că vor fi de natură diferită de a turmei pe care Domnul o alege pe parcursul acestui Veac Evanghelic …

Celelalte oi vor fi marea turmă a Domnului, marea familie a lui Adam, cumpărată de Isus. Timp de o mie de ani lucrarea de chemare şi adunare a omenirii şi de despărţire între oi şi capre va înainta, aşa cum este schiţată în Matei 25:31-46 …”. R 5693:9-R 5694:3

“Eu Însumi Îmi voi paşte oile, Eu le voi duce la odihnă”, zice Stăpânul Domnul. “Voi căuta pe cea pierdută, voi aduce înapoi pe cea rătăcită, voi pansa pe cea rănită şi voi întări pe cea bolnavă. Dar voi nimici pe cele grase şi pline de vlagă: le voi paşte cu dreptate”. Versetele 15, 16.

Turma este de asemenea criticată

Nu numai păstorii, pastorii, predicatorii, slujitorii sunt mustraţi de Domnul, ci şi unii din turma Lui care nu se află în poziţii oficiale. În Ziua prezenţei Domnului, şi de aceştia se va ocupa, după cum citim:

“Şi voi, oile Mele, aşa vorbeşte Stăpânul Domnul: Iată voi judeca între oaie şi oaie, între berbeci şi ţapi. Este prea puţin pentru voi că paşteţi în păşunea cea bună, de mai călcaţi în picioare şi cealaltă parte a păşunii voastre? că beţi o apă limpede, de mai tulburaţi şi pe cealaltă cu picioarele? Şi oile Mele trebuie apoi să pască ce aţi călcat voi cu picioarele voastre şi să bea ce aţi tulburat voi cu picioarele voastre!” De aceea, aşa vorbeşte Stăpânul Domnul: “Iată, Eu voi judeca între oaia grasă şi oaia slabă. Pentru că aţi izbit cu coasta şi cu umărul şi aţi împuns cu coarnele voastre toate oile slabe, până le-aţi risipit, Eu voi veni în ajutorul oilor Mele ca să nu mai fie de jaf şi voi judeca între oaie şi oaie”. Versetele 17-22.

Aici ne este adusă în atenţie Noua Ordine de lucruri inerentă Împărăţiei lui Mesia. Aceasta a început deja cu privire la Biserica Evangheliei. Unii care au fost consideraţi destul de proeminenţi în creştinătate, sprijinindu-i şi administrându-i afacerile, şi desconsiderând pe adevăratele oi ale Domnului ca popor deosebit, vor fi mustraţi de Domnul în această zi. Cei săraci, cei exilaţi, cei deosebiţi, sunt cei pe care El i-a numit turma Sa şi pe care El trebuia în mod deosebit să-i adune, să-i hrănească în mod deosebit şi să-i vindece în mod deosebit în prezent. Nu este oare aşa? Nu hrăneşte şi nu binecuvântează Domnul pe oile Sale fără a ţine seama de orice sectarism, oriunde ar fi ele, în orice ţară? Adevărat, El le adună şi le hrăneşte; şi în curând, odată ce timpul Secerişului va fi încheiat, aceştia vor fi adunaţi în staulul ceresc. Între timp, lucrarea bună începută cu oile Evangheliei va fi extinsă printre oameni.

Niciodată Domnul nu-Şi va mai lăsa oile fără păstor. Din aceasta nu trebuie să înţelegem că El a făcut o greşeală când a spus: “Mă duc şi voi veni la voi”, ci mai degrabă că lăsarea turmei Sale pentru un timp a fost legată de încercarea, probarea şi dezvoltarea lor, pentru ca cei loiali Domnului, principiilor dreptăţii şi învăţăturilor Cuvântului Său să se poată manifesta, chiar dacă erau împrăştiaţi, şi pentru ca şi alţii să se poată manifesta ca necredincioşi. Totuşi, este înviorător să ştim că de-a lungul întregului Veac Milenar, până când toată lucrarea de desăvârşire a oilor va fi fost împlinită, Păstorul va fi cu ei. Astfel citim:

“Voi pune peste ele un singur păstor care le va paşte, pe slujitorul Meu David; El le va paşte, El va fi păstorul lor. Eu, Domnul voi fi Dumnezeul lor şi slujitorul Meu David va fi un prinţîn mijlocul lor. Eu, Domnul, am vorbit! Voi încheia cu ele un legământ de pace şi voi îndepărta din ţară toate fiarele sălbatice; ele vor locui în siguranţă în deşert şi vor putea dormi în mijlocul pădurilor”. Versetele 23-25.

Nu trebuie să înţelegem din aceasta că profetul David din vechime va fi făcut reprezentantul lui Iehova şi că i se va da grija oilor în viitor. Cuvântul David înseamnă preaiubit, şi credem că este vorba despre antitipul lui David. Isus este cu precădere preaiubit de Tatăl; iar clasa Mireasă, Biserica, vor fi membri ai Cristosului, Capul lor — membri ai Celui Preaiubit. Astfel Domnul Isus a spus despre poporul Său: “Căci Tatăl Însuşi vă iubeşte”.

Vedem atunci că Cristosul, Cap şi Corp — Isus şi Biserica — vor fi David cel antitipic, sau Cel Preaiubit al lui Dumnezeu, în grija căruia vor fi încredinţaţi toţi care sunt oile Sale sau care doresc să devină oile Sale în timpul Veacului Milenar. Fiarele sălbatice, reprezentându-i pe făcătorii de rău, cei care ar devora, ar nimici şi ar face rău, vor fi oprite; şi întreaga lume va deveni “staulul”. Nu va mai fi nevoie să se facă un staul special, să se construiască garduri împotriva duşmanilor, pentru că oile vor fi într-o stare de linişte şi odihnă — “în păduri”.

Cu alte cuvinte, sfârşitul Mileniului va fi martorul celor declarate de Domnul nostru, că nu se va face nici un rău şi nici o pagubă în întrega Sa Împărăţie sfântă (Isaia 11:9). Va fi de asemenea martorul celor spuse de Isus; şi anume, că de atunci înainte nu va mai fi suspin, nici plâns, nici moarte, nici blestem, pentru că lucrurile dintâi vor fi trecut. “Cel care stătea pe scaunul de domnie a zis: “Iată, Eu fac toate noi” (Apocalipsa 21:3-5). Chiar Satan va fi legat, ca să nu mai înşele lumea până când Mesia îşi va fi îndeplinit complet lucrarea desăvârşirii turmei.” R 5694:6-14

VALEA OASELOR USCATE

EZECHIEL 37:1-22: “Mâna Domnului era peste mine şi Domnul m-a luat în Duhul şi m-a pus în mijlocul unei văi pline de oase. M-a făcut să trec pe lângă ele, de jur împrejur; şi iată, erau foarte multe pe faţa văii şi erau foarte uscate. El mi-a zis: “Fiu al omului, vor putea oare oasele acestea să trăiască?” Şi eu am răspuns: “Stăpâne Doamne, Tu ştii lucrul acesta!” Şi El mi-a zis: “Proroceşte despre oasele acestea şi spune-le: “Oase uscate, ascultaţi cuvântul Domnului! Aşa vorbeşte Stăpânul Domnul, către oasele acestea: “Iată voi face să intre în voi un duh şi veţi trăi. Vă voi pune tendoane, voi face să crească pe voi carne, vă voi acoperi cu piele, voi pune un duh în voi şi veţi trăi. Şi veţi şti că Eu sunt Domnul.” Am prorocit cum mi se poruncise. Şi, pe când proroceam, a fost un vuiet şi iată, s-a făcut o mişcare şi oasele s-au apropiat unele de altele, os de os. M-am uitat şi iată, li s-au pus tendoane, carnea a crescut şi le-a acoperit pielea pe deasupra; dar nu era duh în ele. El mi-a zis: “Proroceşte şi vorbeşte duhului! Proroceşte, fiu al omului, şi zi duhului: “Aşa vorbeşte Stăpânul Domnul: “Duhule, vino din cele patru vânturi, suflă peste morţii aceştia ca să trăiască!” Am prorocit, cum îmi poruncise El. Şi duhul a intrat în ei şi ei au prins viaţă şi au stat în picioare: o armată foarte mare. Şi El mi-a zis: “Fiu al omului, oasele acestea sunt întreaga casă a lui Israel. Iată, ei zic: “Ni s-au uscat oasele, ni s-a dus nădejdea; suntem pierduţi!” De aceea, proroceşte şi spune-le: “Aşa vorbeşte Stăpânul Domnul: “Iată vă voi deschide mormintele, vă voi scoate din mormintele voastre, poporul Meu, şi vă voi aduce în ţara lui Israel. Şi veţi şti că Eu sunt Domnul, când vă voi deschide momintele şi vă voi face să ieşiţi din mormintele voastre, poporul Meu! Voi pune Duhul Meu în voi şi veţi trăi; vă voi aşeza iarăşi în ţara voastră şi veţi şti că Eu, Domnul, am vorbit şi am făcut,” zice Domnul. Cuvântul Domnului a venit la mine zicând: “Fiu al omului, ia o bucată de lemn şi scrie pe ea: “Pentru Iuda şi pentru fiii lui Israel, însoţitorii lui”, ia apoi o altă bucată de lemn şi scrie pe ea: “Pentru Iosif, toiagul lui Efraim, şi pentru toată casa lui Israel, însoţitorii lui.” După aceea împreună-le una cu alta, într-o singură bucată, aşa încât să fie una în mână ta. Şi când îţi vor zice fiii poporului tău: “Nu vrei să ne lămureşti ce înseamnă lucrul acesta?”, să le răspunzi: “Aşa vorbeşte Stăpânul Domnul: “Iată voi lua toiagul de lemn al lui Iosif care este în mână lui Efraim şi al seminţiilor lui Israel, însoţitorii lui, le voi uni cu toiagul lui Iuda şi voi face un singur lemn, şi vor fi una în mâna Mea.” Bucăţile de lemn, pe care vei scrie, să le ţii astfel în mâna ta, sub ochii lor. Şi să le spui: “Aşa vorbeşte Stăpânul Domnul: “Iată voi lua pe fiii lui Israel din mijlocul popoarelor la care s-au dus, îi voi strânge din toate părţile şi-i voi aduce în ţara lor. Voi face din ei un singur popor în ţară, pe munţii lui Israel; toţi vor avea un singur împărat şi nu vor mai fi două popoare, nici nu vor mai fi împărţiţi în două împărăţii”."

“Pasajul din Scriptură … i-a fost adresat de către Domnul prin profet Israelului natural când era în captivitatea Babilonului. Oasele uscate i-au reprezentat pe israeliţi. Ca popor îşi pierduseră inima, îşi pierduseră speranţa şi au zis: “Ni s-au uscat oasele, ni s-a dus nădejdea; suntem pierduţi!” — de la toată unitatea seminţiilor şi a naţiunii. Dacă se uitau la starea lor de atunci, ei erau străini într-o ţară străină, înstrăinaţi, fără ocazie pentru manifestarea simţămintelor patriotice, dacă priveau în urmă şi îşi aminteau intervenţia divină în favoarea lor, eliberarea din Egipt, favoarea lor ca naţiune sub David şi Solomon etc., ei se puteau gândi la acestea numai ca lucruri trecute, binecuvântări şi ocazii pierdute; dacă priveau înainte, nu puteau vedea nici o speranţă posibilă ca să mai devină iarăşi o naţiune; şi în privinţa tuturor aşteptărilor mari pe care le nutriseră cândva referitor la naţiunea lor, ca popor favorizat al lui Dumnezeu şi moştenitor al promisiunilor făcute lui Avraam, că ei vor conduce şi vor binecuvânta toate familiile pământului — aceste speranţe erau moarte, trecute, nu mai puteau avea nimic de felul acesta în viitor. Starea lui Israel, împrăştiat peste tot în Babilon, a fost într-adevăr bine ilustrată prin viziunea oaselor uscate.

Mâna (puterea) Domnului a fost asupra lui Ezechiel, făcându-l să vadă această viziune — nu a fost in mod literal dus în vreo vale literală a oaselor uscate. În viziune a fost pus să treacă printre oasele uscate, ca să poată avea o vedere completă a situaţiei, aşa cum erau împrăştiate peste toată valea, foarte uscate. Apoi vine explicaţia Domnului, că acele oase uscate sunt, sau reprezintă, întreaga casă a lui Israel. Ele nu reprezintă numai pe cele două seminţii care au mers ultimele în robie, nici numai pe cele zece seminţii care au mers mai devreme, ci întreaga casă a lui Israel, cele douăsprezece seminţii. Ei nu mai trebuiau să fie consideraţi ca două naţiuni distincte, aşa cum s-au considerat în timpul celor patru sute de ani precedenţi. Ei trebuiau să înţeleagă că în providenţa divină erau de atunci înainte o naţiune reunită, şi reunirea este descrisă în acest capitol (versetele 15-22) prin unirea miraculoasă a celor două lemne într-unul, în mâna profetului.

Şi a fost aşa: de când Cir a dat decretul ca toţi copiii lui Israel să fie eliberaţi, şi să se poată întoarce în ţara lor dacă voiau, împărţirea în două popoare n-a mai fost recunoscută. Oamenii care s-au întors, cu toate că erau în principal din seminţia lui Iuda, i-au reprezentat pe toţi aceia din diferitele seminţii care au avut credinţă în promisiunile Domnului şi au dorit să se întoarcă în Palestina. Numele Israel a fost aplicat la cei întorşi şi restabiliţi, nu numai în timpul celor mai bine de cinci sute de ani dinaintea primei prezenţe a Domnului nostru, ci de asemenea au fost recunoscuţi astfel de către Domnul nostru în tot timpul misiunii Sale şi de către apostoli în toate scrierile lor, care constituie Noul Testament. Nu există zece seminţii pierdute, la care se referă continuu unii oameni bine intenţionaţi dar induşi în eroare, şi în care se pare că îşi pun speranţa, în locul speranţei puse în faţa noastră în Evanghelie.

Domnul a pus întrebarea: Este posibil să mai aibă vreodată viaţă aceste oase uscate? Există speranţă pentru poporul împrăştiat al lui Israel care nu numai în inimă, ci şi cu voce a spus: Suntem împrăştiaţi şi nu mai suntem un popor omogen, suntem amestecaţi şi combinaţi cu cei care ne-au luat robi, care sunt păgâni, în relaţii de afaceri, sociale şi de căsătorie — nu este nici o speranţă de restaurare a naţiunii lui Israel?

Profetul, cu o încredere vie în Cel Atotputernic, Îi transmite întrebarea lui Dumnezeu, sugerând astfel că orice speranţă ar putea fi de o reorganizare a lui Israel trebuie să vină de la Dumnezeu — n-ar putea fi aşteptată din altă parte.

Domnul l-a îndrumat pe Ezechiel să profeţească, adică, să declare mesajul divin, şi mesajul divin era o prezicere a lucrurilor care se vor întâmpla, sub providenţa divină. Mesajul care trebuia să fie declarat a fost că Dumnezeu avea putere şi o va exercita, prin care aceştia care erau morţi şi uscaţi în privinţa speranţelor lor naţionale, vor fi reînsufleţiţi treptat, vor deveni treptat un popor omogen, o naţiune în propria lor ţară. Acest lucru nu se va face dintr-o dată, ci treptat, şi aceasta prin atenţia dată mesajului divin, pe care profetul l-a dat. Mai întâi, cei uscaţi şi fără speranţă se vor aduna, apoi vor începe să se asocieze unul cu altul şi treptat îşi vor asuma existenţă naţională, şi în cele din urmă li se va insufla spiritul Domnului, ca respiraţia sau energia vieţii naţionale, concepută de credinţa în promisiuni, şi vor fi din nou o naţiune.

Speranţele oamenilor, care au fost astfel moarte, au fost reprezentate de Domnul ca fiind îngropate în diferitele provincii ale Babilonului, şi deci această ilustraţie este combinată cu ilustraţia oaselor uscate, şi Domnul transmite mesajul: “Iată vă voi deschide mormintele, vă voi scoate din mormintele voastre, poporul Meu, şi vă voi aduce în ţara lui Israel. Şi veţi şti că Eu sunt Domnul”. Ca o parte în continuare a acestei descrieri simbolice, profetului i se arată în viziune procesul prin care oasele uscate vor fi adunate, reorganizate şi reînsufleţite. El spune că “a fost un vuiet şi iată, s-a făcut o mişcare”. Versiunea revizuită (engleză; nota traducătorului) se pare în mod potrivit, redă aceasta prin “bubuit şi cutremur”. După această demonstraţie oasele s-au apropiat unele de altele.

Fără îndoială un lucru care a contribuit la deznădejdea lui Israel a fost puterea imperiului care i-a luat captivi. Babilonul în acel timp a fost cel mai mare imperiu cunoscut vreodată printre oameni. Răsturnarea lui părea imposibilă şi scăparea de puterea lui nu putea fi imaginată. Bubuitul şi marele cutremur de pământ din ilustraţie reprezintă fără îndoială zguduirea care a însoţit căderea Babilonului şi transferarea imperiului la Mezi şi Perşi. Ca rezultat al acestui fapt, speranţele lui Israel în promisiunile divine au început să se însufleţească şi nu după mult timp au fost eliberaţi.” R 2505:3-10

“În timp ce recunoaştem această primă împlinire a profeţiei, nu trebuie să uităm a doua împlinire pe o scară mult mai mare, care este în progres în prezent. Speranţele stinse ale lui Israel, împrăştiaţi prin toate provinciile Babilonului, înlăturaţi de la părţile lor, unul de altul, de la unitatea seminţiilor şi de la coeziune naţională, a fost numai o prefigurare a unei împrăştieri mai generale a acelei naţiuni printre toate naţiunile lumii civilizate (Babilonul mistic) în timpul acestui Veac Evanghelic. Pentru marea majoritate toate speranţele împlinirii promisiunii lui Avraam muriseră, se stinseseră şi nu aveau mai multă vitalitate decât un os uscat. Dar acum, la sfârşitul acestui Veac Evanghelic, a venit timpul cuvenit pentru ca aceste oase uscate, împrăştiate prin Babilonul mistic, să fie adunate parte cu parte, restaurate şi readuse la viaţă cu speranţa în promisiunile făcute părinţilor. Zgomotul mare este “trâmbiţa a şaptea” care a început să sune; cutremurul de pământ este marea revoluţie viitoare în care Babilonul mistic va cădea înaintea marelui Prinţ pe care Cirus L-a simbolizat într-o măsură. Între timp, uitându-ne la oasele uscate ale lui Israel, observăm că ele sunt deja în mişcare, că ele deja se apropie unele de altele şi se organizează ca “Sionişti” în vederea reorganizării naţionale şi a întoarcerii în ţara promisiunii. Probabil că speranţele israeliţilor au început să reînvie imediat ce au aflat că armata lui Cir a început cucerirea Babilonului, astfel că acum speranţele lui Israel reînvie când văd mersul evenimentelor, şi îşi dau seama că o zi mare de necaz vine peste naţiunile creştinătăţii. Speranţele lor se îndreaptă tot mai mult spre Palestina şi spre reorganizare naţională, pe măsură ce tulburările zilei de mânie se apropie.

De asemenea s-ar putea lua o lecţie din această scriptură pentru israeliţii spirituali. Să ne amintim că Israelului spiritual de asemenea i s-a permis să meargă în Babilon ca să fie înghiţit de spirit lumesc, aşa cum este reprezentat în pilda Domnului nostru cu ţarina de grâu înăbuşit de “neghină”. Ţarina a devenit de fapt o ţarină de neghină, deşi cu numele era ţarină de grâu, deoarece promisiunile trebuiau să fie pentru “grâu”. Timp de veacuri “Evanghelia Împărăţiei” pe care Domnul nostru a anunţat-o, sămânţa bună pe care El a semănat-o (Matei 13:37-42), a fost pierdută din vedere şi speranţele împărăţiei şi-au pierdut vigoarea, şi multele promisiuni ale Scripturilor legate de Împărăţia lui Dumnezeu, de comoştenire cu Cristos şi de o binecuvântare viitoare a lumii, au devenit speranţe moarte, promisiuni moarte; şi în ceea ce priveşte aceste promisiuni, Israelul spiritual a fost îndepărtat de la părţile lui şi a fost amestecat cu babilonienii, şi a ajuns să fie interesat de speranţele Babilonului mai degrabă decât de împărăţia lui Dumnezeu, în care s-au concetrat şi s-au dezvoltat toate speranţele şi promisiunile originare.

Dar acum, la sfârşitul acestui Veac, a venit timpul pentru ca Dumnezeu să-Şi cheme poporul afară din Babilon, şi vocea Unuia mai mare ca Cirus este auzită de toţi care au urechi de auzit, spunând: “A căzut, a căzut Babilonul cel mare! … Ieşiţi din mijlocul ei, poporul Meu, ca să nu fiţi părtaşi la păcatele ei şi să nu primiţi din pedepsele ei!” (Apocalipsa 18:2-4) În legătură cu acest mesaj este o agitaţie printre oasele uscate, printre cei care sunt israeliţi cu adevărat, ale căror speranţe în împărăţie pieriseră, şi speranţele împărăţiei sunt reînviate şi promisiunile lui Dumnezeu legate de ea devin mai distincte. Totuşi, nu trebuie să aşteptăm ca clasa “neghinei”, babilonienii, să fie reprezentată în mişcarea oaselor uscate, ci numai adevăraţii israeliţi consacraţi într-adevăr. Babilonienii vor fi interesaţi de cealaltă parte a problemei — interesaţi în continuarea măreţiei Babilonului şi în continuarea robiei israeliţilor adevăraţi.

Speranţele împărăţiei nu au legătură numai cu cei în viaţă. Organizaţia credincioşilor Domnului va cuprinde adunarea nu numai a celor vii, ci a tuturor membrilor corpului lui Cristos, pentru că “întâi vor învia cei morţi în Hristos. Apoi, noi cei vii care rămânem, vom fi răpiţi împreună cu ei în nori, ca să întâmpinăm pe Domnul în văzduh” — în putere spirituală. Toţi câţi sunt în stare să facă aşa să-şi aplice acest aspect al lecţiei şi să se străduiască să fie din aceia care vor fi curând organizaţi ca “trup al lui Hristos”, “sămânţa lui Avraam”, Împărăţia lui Dumnezeu, să binecuvânteze lumea”. R 2506:1-4

RÂUL DIN TEMPLU

EZECHIEL 47:1-12: “După aceea (în traducerea K. J. sunt cuvintele “După aceea”; nota traducătorului) m-a dus înapoi la uşa casei. Şi iată, ieşea apă de sub pragul casei, dinspre răsărit; căci faţa casei era spre răsărit. Apa se cobora de sub partea dreaptă a casei, înspre partea de miazăzi a altarului. M-a scos pe poarta de miazănoapte şi m-a făcut să ocolesc pe dinafară până la poarta de răsărit. Şi iată, apa curgea din partea dreaptă. Când omul acela a înaintat spre răsărit, cu sfoara în mână, a măsurat o mie de coţi şi m-a trecut prin apă; apa era până la glezne. A mai măsurat o mie de coţi şi m-a făcut să trec prin apă; şi apa era până la genunchi. A măsurat iarăşi o mie de coţi şi m-a făcut să trec prin ea; şi apa era până la şolduri. A măsurat o mie de coţi: era un râu pe care nu-l puteam trece, căci apa era atât de adâncă încât trebuia să înot, era un râu care nu se putea trece. Şi el mi-a zis: “Ai văzut fiu al omului?” Şi m-a luat şi m-a dus înapoi pe malul râului. Când m-a dus înapoi, iată pe malul râului erau o mulţime de copaci pe amândouă părţile. Şi el mi-a zis: “Apa aceasta curge spre ţinutul de răsărit, şi coboară în câmpie şi se varsă în mare; şi vărsându-se în mare, apele mării se vor vindeca. Orice făptură vie, care se mişcă, va trăi pretutindeni pe unde vor curge cei doi torenţi şi vor fi o mulţime de peşti; căci pe oriunde va ajunge apa aceasta, apele se vor face sănătoase şi pretutindeni pe unde va ajunge râul acesta va fi viaţă. Pescarii vor sta pe malurile lui, de la En-Ghedi până la En-Eglaim, şi vor întinde mrejele; vor fi peşti de felurite specii, ca peştii Mării celei Mari, foarte mulţi. Mlaştinile şi gropile ei nu se vor vindeca, ci vor fi lăsate pradă sării. Dar lângă râul acesta, pe malurile lui, de amândouă părţile, vor creşte tot felul de pomi roditori. Frunza lor nu se va veşteji şi roadele lor nu se vor sfârşi; în fiecare lună vor fi roade noi, fiecare după luna lui, pentru că apele vor ieşi din sfântul locaş. Roadele lor vor fi ca hrană şi frunzele lor ca doctorie.”"

“… Ezechiel a avut libertate mare şi a profeţit pentru evreii din captivitatea Babilonului — exilaţii. Mărturia Domnului prin acest profet a fost fără îndoială intenţionată să încurajeze şi să mângâie pe aceia din poporul Său care erau adevăraţi israeliţi şi să aprindă scânteia credinţei care a mai rămas încă în inimile lor — să-i conducă, ca şi în cazul lui Daniel, la speranţa întoarcerii favorii lui Dumnezeu şi a sfârşitului captivităţii lor la terminarea celor şaptezeci de ani stabiliţi de pustiire a ţării.

Subiectul lecţiei noastre, aşa cum a fost auzit de către evreii din exil, fără îndoială a fost o descriere referitoare la Ierusalimul pământesc, iar binecuvântările au aparţinut evreilor ca naţiune. Restabilirea Ierusalimului şi a Templului sunt clar şi explicit prevestite şi fără îndoială inimile captivilor săltau de bucurie când se gândeau la binecuvântările viitoare, şi fără îndoială credinţa şi speranţa le-au fost de asemenea întărite. Dar după cum este sigur că profeţia lui Ezechiel a fost Cuvântul Domnului, tot aşa de sigur este că profeţia n-a fost legată de binecuvântările care să fie acordate acelui popor la timpul înapoierii lor din ţinutul Babilonului, căci prezicerile profeţiei lui Ezechiel n-au fost niciodată împlinite. Este tot aşa de sigur că ele aparţin viitorului. Israeliţii spirituali îşi pot da seama că profeţia nu avea legătură numai cu Israelul natural, ci şi cu Israelul spiritual, nu numai cu o eliberare din Babilonul literal, ci şi cu o eliberare din Babilonul mistic, “Babilonul cel mare, mama prostituatelor” a cărui putere va fi în curând răsturnată complet, ca un precedent al unei eliberări depline a tuturor celor care sunt israeliţi adevăraţi şi a stabilirii împărăţiei. — Apocalipsa 18.

… descrierea este în aşa strânsă armonie cu binecuvântările Veacului Milenar din Apocalipsa 21 şi 22 încât nu lasă nici o îndoială că se referă la acelaşi lucru. În Apocalipsa vedem că biserica este mireasa şi că biserica glorificată este simbolizată prin Ierusalimul ceresc şi prin râul a cărui apă este apa vieţii, apa vie şi prin pomul vieţii, ale cărui frunze sunt pentru vindecarea neamurilor, şi al cărui fruct este pentru menţinerea vieţii. Nu poate fi nici o îndoială că cele două râuri sunt identice. Şi deoarece biserica nu este încă completă şi prin urmare nu a fost încă glorificată, râul vieţii n-a pornit încă de la biserica glorificată, şi deci întregul subiect trebuie să fie în viitor.

În această lecţie este acelaşi gând cu cel pe care ni-l dă Ezechiel. El vede întâi Templul şi apoi priveşte gloria Domnului intrând în Templu prin poarta de răsărit, şi acea poartă s-a închis după Domnul. Aceasta reprezintă închiderea uşii la sfârşitul acestui Veac, aşa cum Domnul nostru a descris-o în pilda celor zece fecioare. Uşa va fi închisă, gloria Domnului va fi intrat în Templu. După această închidere a uşii, profetului i se arată ieşirea apei de sub prag. Lecţia, prin urmare, este clară şi explicită în sensul că numai când gloria Domnului va fi intrat în Templul Său, numai când biserica va fi glorificată, numai atunci uşa va fi închisă pentru totdeauna, numai atunci va ieşi apa vieţii.

Se arată că râul creşte repede. Ieşind ca un râuleţ, devine repede adânc până la gleznă, puţin mai departe până la genunchi, puţin mai departe până la brâu şi puţin mai departe întrece înălţimea unui om. Astfel este indicată creşterea rapidă a binecuvântărilor Domnului de îndată ce timpul Său va fi venit; dar cum am arătat până aici, nu există un asemenea râu al vieţii acum, Învăţătorul nostru Însuşi fiind autoritatea pentru aceasta în declaraţia Sa cu privire la ucenicii Săi: “Apa pe care i-o voi da Eu, se va face în el un izvor de apă, ţâşnind în viaţă veşnică”. Noi nu avem invitaţia să bem din râul vieţii, ci invitaţia ca din inimile noastre să iasă un izvor de apă a vieţii, prin împărtăşirea din Spirit sfânt. Aşa cum am arătat deja, după ce izvorul apei vieţii va curge de la biserica glorificată, Spiritul şi mireasa vor zice neamului omenesc: Vino. Atunci oricine va vrea va putea veni, în timp ce acum nimeni nu poate veni “dacă nu-l atrage Tatăl care M-a trimis”.

O ilustraţie înviorătoare

Astfel văzute lucrurile, Dumnezeu are în păstrare binecuvântări bogate pentru neamul omenesc, în general, în ziua când Împărăţia Sa va fi stabilită printre oameni, în ziua lui Emanuel. Restabilirea din acel timp este ilustrată prin frunzele pomilor; abundenţa instruirii şi hrănirii mintale, morale şi fizice este reprezentată prin roadele pomilor. Mai mult decât atât, oriunde a ajuns apa râului vieţii a produs viaţă, până când în cele din urmă s-a vărsat în Marea Moartă, având efectul că apele acesteia din urmă au fost vindecate. Peştilor le merge bine în apa mării, dar apa Mării Moarte este cam de cinci ori mai tare impregnată cu sare şi în consecinţă peştele luat din Marea Mediterană şi pus în Marea Moartă moare în câteva minuate — de aceea este numită Marea Moartă.

Nu ne va surprinde deloc dacă la începutul Veacului Milenar, nu numai naţiunea lui Israel va primi binecuvântarea Domnului pierdută la începutul Veacului Evanghelic şi va deveni poporul Său reprezentativ în lume — biserica fiind luată din lume, fiinţe spirituale glorificate — dar nici nu ne va surprinde dacă în providenţa Domnului s-ar face unele minuni prin care Marea Moartă va ajunge să comunice cu Marea Mediterană, poate împrospătată şi de vreun astfel de râu cum este descris aici de Ezechiel, o imagine a unui râu simbolic al vieţii curgând de la Noul Ierusalim. Dar oricât de interesaţi am putea fi de ideea unei asemenea împliniri literale a acestei profeţii, interesul nostru este încă mai mare în împlinirea ei ca un simbol în acord cu râul din Apocalipsa. Din acest punct de vedere simbolic, Marea Moartă reprezintă lumea moartă, şi venirea apelor dătătoare de viaţă ar reprezenta puterea învierii Domnului şi a bisericii exercitată printre oameni în timpul Veacului Milenar. Aşa cum exprimă apostolul, aceasta ar însemna pentru neamuri viaţă din morţi.

Dar în timp ce este înviorător şi înveselitor să privim în viitor şi să ne gândim la binecuvântările care vor veni, este important să luăm lecţii practice şi să ni le aplicăm nouă înşine, şi să căutăm să facem acum tot ce ne stă în putere ca să ne întărim chemarea şi alegerea, ca să putem fi din clasa Noului Ierusalim, mireasa glorificată, de la care va izvorî râul de apă a vieţii. Nu este nici o îndoială că acest lucru va fi împlinit, pentru că cuvântul Domnului a spus-o. Toată problema pentru noi este dacă noi sau alţii vom fi slujitorii, servitorii, agenţii onoraţi pentru a face ca binecuvântarea Domnului să umple tot pământul. Cu cât iubim mai mult glorioasele perspective puse înintea noastră în Cuvânt, cu atât mai mult ne vom strădui pentru participarea în prezent la suferinţele lui Cristos, dându-ne viaţa pentru fraţi, şi pentru participarea viitoare la gloriile lui Cristos, binecuvântând toate familiile pământului. R 3624:17-R 3625:5