NUMAI CEI UNȘI SUNT ÎMPUTERNICIȚI SĂ PREDICE

„Duhul Stăpânului Domnul este peste Mine, căci Domnul M-a uns să aduc vești bune celor blânzi: El M-a trimis să pansez pe cei cu inima zdrobită, să vestesc eliberarea robilor și deschiderea închisorii celor ce sunt în lanțuri; să vestesc anul de îndurare al Domnului și ziua de răzbunare a Dumnezeului nostru; să mângâi pe toți cei întristați; să dau celor întristați din Sion, frumusețe în loc de cenușă, un untdelemn de bucurie în locul plânsului, o haină de laudă în locul unui duh mâhnit, ca să fie numiți «terebinți ai dreptății», «un răsad al Domnului, ca El să fie slăvit».” Isaia 61:1-3.

R5536 W. T. 15 septembrie 1914 (pag. 277-279)

Când profetul Isaia a rostit aceste cuvinte, el vorbea prin puterea Spiritului sfânt. După cum ne spune apostolul Petru: „Oamenii sfinți ai lui Dumnezeu au vorbit conduși de Duhul Sfânt”. Mai departe el spune: „Privitor la mântuirea aceasta, prorocii care au vorbit despre harul rânduit vouă, cercetau și căutau cu stăruință, încercând să vadă ce timp și ce împrejurări avea în vedere Duhul lui Hristos, care era în ei, când vestea mai dinainte suferințele lui Hristos și slăvile care aveau să urmeze. Lor le-a fost descoperit că nu pentru ei înșiși, ci pentru voi spuneau ei aceste lucruri pe care vi le-au vestit acum cei care v-au predicat Evanghelia, prin Duhul Sfânt trimis din cer”. 2 Pet. 1:21; 1 Pet. 1:10-12.

În textul nostru cuvâtul „uns” este folosit în sensul rânduirii. Marii preoți ai lui Israel erau unși din tată în fiu, sau rânduiți de Dumnezeu, untdelemnul ungerii reprezentând Spiritul sfânt. Împărații lor erau unși să domnească peste împărăția tipică a lui Dumnezeu, untdelemnul de aici reprezentând de asemenea Spiritul sfânt. Și la fel Cristos, Marele Preot și Împărat, a fost rânduit de Dumnezeu prin ungerea Spiritului. Aceasta n-a fost o ungere a oamenilor sau de către oameni.

În cazul Domnului nostru știm exact când a fost împlinită această profeție. A fost când El a venit la Ioan pentru a fi botezat la Iordan și acolo S-a prezentat ca sacrificiu lui Dumnezeu. Acceptarea divină a acestui sacrificiu s-a manifestat prin acordarea Spiritului sfânt. Ioan Botezătorul a văzut Spiritul ca un porumbel coborându-se peste Domnul, semnul dat lui Ioan, dar alții nu l-au văzut. Isus a recunoscut că El primise o ungere și o învestire specială de la Tatăl — și alții de atunci au observat aceasta. Nu trebuie să presupunem că Isus a făcut miracole înainte de a fi uns, dar aceasta nu înseamnă că n-a spus cuvinte frumoase și n-a făcut fapte frumoase înainte de acel timp; deoarece El ca om perfect a posedat Spiritul lui Dumnezeu în deplina măsură pe care ar poseda-o un om în chipul lui Dumnezeu.

Faptul că Domnul nostru Isus a așteptat până a ajuns la vârsta de treizeci de ani înainte de a face consacrarea specială și de a primi rânduirea și însărcinarea de a predica, nu înseamnă că urmașii Lui trebuie să aștepte până când au treizeci de ani pentru a începe să predice. A fost necesar ca Isus să Se conformeze cerințelor legii lui Moise, dată de Dumnezeu evreilor; căci Isus ca om a fost evreu, născut sub Lege și supus, prin urmare, fiecărui aspect al ei. Maturitatea deplină sub Lege n-a fost atinsă până la vârsta de treizeci de ani. Domnul nostru a venit să-Și dea viața ca înlocuitor pentru viața pierdută a lui Adam. Adam a fost un om complet, perfect, și Domnul nostru trebuia să atingă maturitatea ca om perfect înainte de a putea fi un înlocuitor perfect, un preț corespunzător.

„Trupul” lui Cristos nu contribuie cu nimic la răscumpărare

În privința ucenicilor Domnului Isus în timpul acestui Veac Evanghelic, chestiunea este total ((830)) diferită. Consacrarea este potrivită pentru oricine are maturitatea minții să-și dea seama în mod clar de ceea ce face — să-și dea seama de meritul morții lui Isus și de semnificația faptului de a deveni sacrificatori împreună cu El. În darea Răscumpărării nu participă urmașii lui Cristos. Aceea a fost numai lucrarea Lui. Dar ucenicilor Lui le este permis, prin bogăția favorii Sale, să fie socotiți împreună cu Isus ca parte din Jertfa pentru Păcat pentru lume, după ce meritul Lui le-a fost atribuit și au devenit membri ai Corpului Său, care dă jertfei lor o virtute pe care altfel n-ar putea-o avea. Meritul Său este cu totul suficient, și meritul Său este cel care cumpără lumea, prin Corpul Său, Biserica.

Ungerea care a fost peste Isus Cristos a continuat cu El de-a lungul întregii Sale misiuni pământești — plinătatea sau măsura completă a favorii lui Dumnezeu a fost peste fiecare cuvânt și faptă a Lui. Dumnezeu a fost arătat în trupul Său; căci El a fost reprezentarea umană perfectă a tuturor calităților caracterului glorios al lui Iehova. Aceasta a fost demonstrat în învierea Sa din morți după ce jertfa Sa a fost terminată. Altfel lucrarea Sa de sacrificiu ar fi fost o nereușită și El ar fi rămas în adunarea celor morți și n-ar fi rezultat nici un beneficiu pentru omenire din moartea Sa. Isus a fost conceput de Spirit sfânt și uns la botezul Său, și a fost născut o Ființă Spirituală desăvârșită de cel mai înalt rang la învierea Sa. Nici o altă ființă nu fusese vreodată creată pe acest plan de viață. Până atunci numai Iehova posedase viața divină, nestricăcioasă.

Textul nostru se aplică la Cristosul întreg

Am putea presupune fără vreo declarație directă că aceste cuvinte ale profetului din textul nostru se aplică la Domnul nostru Isus, dar în mintea noastră nu rămâne nici o îndoială când găsim că El însuși a citat aceste cuvinte în predica Sa ținută în sinagoga din Nazaret, unde a fost crescut. Acolo El S-a ridicat în picioare și a citit cu voce tare o parte din această profeție. Apoi închizând cartea a spus: „Astăzi s-a împlinit Scriptura aceasta, pe care ați auzit-o” (Luca 4:16-21). A arătat că El era acela la care se referea profetul. Și vedem potrivirea acestei aplicări în toate modurile.

Dar deși profeția a fost în primul rând împlinită în Isus și aplicată în special la El, noi înțelegem că aceasta se aplică și la membrii Cristosului. Aceștia, devenind Corpul Său, devin astfel o parte din El. Aceasta nu este datorită vreunui merit al lor propriu.

Această ungere care este peste Biserică ajunge la noi prin Cristos, curgând de la Cap peste toate membrele Corpului, după cum este arătat prin tipul marelui preot al lui Israel și după cum declară psalmistul (Psalm 133:2). Domnul nostru Isus este marele nostru Avocat la Tatăl și numai prin El avem o stare înaintea lui Dumnezeu. Noi suntem astfel primiți de Tatăl ca fii concepuți de spirit, întocmai cum a fost Capul nostru. Noi suntem concepuți de Spirit așa cum a fost El.

Unirea vitală cu Domnul nostru ca membri ai Corpului Său mai este arătată și de profetul Isaia. Citiți cu atenție capitolul 49, versetele 7-9, și interpretarea lor de către apostolul Pavel în 2 Corinteni 6:1, 2. Același apostol declară mai departe: „Căci, după cum trupul este unul și are multe mădulare, dar toate mădularele trupului, măcar că sunt mai multe, sunt un singur trup, tot așa este și Hristos”. Și iarăși: „Paharul binecuvântării, pe care-l binecuvântăm, nu este el o părtășie a sângelui lui Hristos? Pâinea pe care o frângem, nu este ea o părtășie a trupului lui Hristos? Pentru că noi, care suntem mulți, suntem o singură pâine, un singur trup”. „Voi sunteți trupul lui Hristos și fiecare în parte mădularele Lui.” 1 Corinteni 12:12; 10:16, 17; 12:27.

Din nou apostolul Pavel declară despre Biserică: „Iată la ce v-a chemat El îDumnezeuș prin Evanghelia noastră: ca să căpătați slava Domnului nostru Isus Hristos”. Cât de luminoase devin cuvintele adânci ale Mântuitorului în lumina revărsată peste ele de apostoli după ce au fost unși de Spirit! Cum a împlinit Învățătorul față de ei promisiunea făcută chiar înainte de răstignirea Sa! El a spus, după cum ne amintim: „Mai am să vă spun încă multe lucruri, dar acum nu le puteți purta. Când va veni Mângâietorul, Duhul Adevărului, vă va călăuzi în tot Adevărul; căci El nu va vorbi de la Sine, ci va vorbi tot ce va fi auzit și vă va vesti lucrurile viitoare” (Ioan 16:12, 13). Acestea erau lucrurile adânci ale lui Dumnezeu, pe care numai copiii lui Dumnezeu concepuți de spirit, învățați de spirit le pot înțelege.

Dacă suntem credincioși vom fi făcuți asemenea Lui și vom avea parte de gloria Sa nespus de mare. Nu este de mirare că apostolul triumfând de bucurie a declarat: „Lucruri pe care ochiul nu le-a văzut, urechea nu le-a auzit și la inima omului nu s-au suit, așa sunt lucrurile pe care le-a pregătit Dumnezeu pentru cei ce-L iubesc. Nouă însă Dumnezeu ni le-a descoperit prin Duhul Său; căci Duhul cercetează totul, chiar și lucrurile adânci ale lui Dumnezeu”. 1 Corinteni 2:9, 10.

Aplicarea textului nostru acum

Apostolul Ioan spune că „ungerea pe care am primit-o de la El rămâne în noi”. Iarăși: „Cunoaștem că rămânem în El îDumnezeuș și că El rămâne în noi, prin faptul că ne-a dat din Duhul Său”. Apostolul Petru declară că Isus „primind de la Tatăl făgăduința Duhului Sfânt îpentru Bisericăș, a turnat ce vedeți și ce auziți” (1 Ioan 2:27; 4:13; Fapte 2:33). Este de la Tatăl și prin Fiul. Aceasta întărește afirmația sf. Pavel că toate lucrurile sunt de la Tatăl și toate lucrurile sunt prin Fiul (1 Corinteni 8:6). Scripturile ne spun că noi am fost concepuți și unși de Dumnezeu.

Ungerea Bisericii este pentru o lucrare încă în viitor. Lucrarea lui Cristos și a Bisericii nu va fi împlinită în acest veac de acum. Dar Dumnezeu dă acelora pe care i-a acceptat ocazia să folosească în serviciul Său în viața de acum talentele pe care li le-a încredințat. Ei trebuie, în măsura în care sunt capabili, să panseze inimile zdrobite și să dea „untdelemnul bucuriei în locul plânsului”, și astfel să ajute la alinarea suferințelor altora, în special a Casei Domnului, deși ei trebuie să ajute pe oricine când au ocazia potrivită. Dar lucrarea lor specială în binecuvântarea și mângâierea lumii ((831)) va fi în împărăție. Toată omenirea va fi adusă din mormânt și va avea toate ajutoarele binecuvântate ale Domniei lui Mesia. Orice rău va fi smuls din rădăcină și orice bine va fi cultivat și binecuvântat.

În timp ce unșii lui Dumnezeu sunt de această parte a vălului, ei trebuie, ca ambasadori ai Lui, să vestească laudele Lui spunând și altora despre Împărăția care vine și despre binecuvântările care se vor revărsa atunci peste toți, când favorurile Domnului vor fi turnate peste toți oamenii. Ei trebuie să spună că aceste binecuvântări sunt atât pentru cei care trăiesc acum, cât și pentru cei care au coborât în mormânt. Marele plan al lui Dumnezeu pentru lume este mult mai larg și mai mare decât am gândit noi odată. Este demn de un Dumnezeu ca al nostru! Să spunem deci tuturor celor care au urechi de auzit că Domnul revarsă acum Spiritul Său peste servitorii și servitoarele Sale și în curând îl va turna peste toată carnea — toată omenirea.

Noi suntem învățați că această clasă unsă trebuie să predice celor „blânzi”. Ei nu trebuie să predice celor răzvrătiți sau celor indiferenți; cu aceștia se va lucra în curând. Judecățile Domnului le vor zdrobi inimile cu forța și se va lucra eficient cu toți. Ambasadorii Domnului trebuie să caute în mod special pe toți de pretutindeni care „dau dovadă că-L caută pe Domnul”, care nu sunt satisfăcuți cu lucrurile lumii, ci tânjesc după lucruri mai bune, mai nobile, care au și arată o dispoziție de învățăcel.

Cine poate vorbi În numele Domnului

Textul lasă să se înțeleagă că nimeni nu trebuie să vorbească în numele lui Dumnezeu decât aceia care sunt împuterniciți divin să facă astfel. Alții pot să spună istoria așa cum au învățat-o, dar nu sunt autorizați să vorbească în numele Domnului. Suntem înclinați să gândim că aceștia fac mai mult rău decât bine, amestecând eroarea cu Adevărul; căci aceia care nu înțeleg Mesajul n-au fost însărcinați de Domnul să fie ambasadorii Lui. Pentru Dumnezeu rânduirea omenească nu valorează nimic. În rânduirea omenească, fiecare denominație își califică propriii ei slujitori. Dar slujitorii rânduiți de Dumnezeu sunt slujitori ai lui Dumnezeu și nu ai erorii. Ei sunt slujitori ai Adevărului Lui, nu ai tradițiilor oamenilor.

Ceea ce am spus în privința vorbirii în numele Domnului nu înseamnă că trebuie să ducem problema atât de departe încât să spunem că nimeni în afară de cei care văd Planul adevărat al lui Dumnezeu nu trebuie nici măcar să cânte o cântare. De fapt, copiii lui Dumnezeu nu trebuie să se străduiască să împiedice pe nimeni să expună Adevărul. Isus a dat o bună ilustrație a acestui principiu când ucenicii I-au spus că au găsit pe unii care făceau o lucrare în numele Său și că ei le-au interzis pentru că nu-L urmau pe El. Domnul a răspuns: „Nu-i opriți”. Așa este și cu noi. Noi nu trebuie să ne opunem nimănui care predică Evanghelia, chiar din duh de ceartă, căci ei ar putea face ceva bun. Nici nu trebuie să încercăm să oprim pe acei care predică ceea ce ei cred că este Evanghelia. Nu este misiunea noastră actuală și nici vreo parte din ea. Noi nu suntem încă judecătorii lumii; dar trebuie să recunoaștem deosebirea între aceștia și cei care sunt adevărații ambasadori sau slujitori ai lui Dumnezeu.

Dumnezeu spune despre unii care pretind a fi purtătorii Lui de cuvânt, dar pe care El îi numește „răi”: „Ce tot înșiri tu legile Mele și ai în gură legământul Meu, când tu urăști mustrările și arunci cuvintele Mele înapoia ta?” (Psalmul 50:16, 17). De ce și-ar lua unii sarcina să răspândească Mesajul lui Dumnezeu când El nu i-a recunoscut prin acordarea ungerii Spiritului sfânt, când ei n-au fost învățați de El și nu fac voia Lui? Să facă toți ceilalți ce le place în cooperare cu Adevărul, dar numai cei care au fost rânduiți de Dumnezeu în acest unic mod ar trebui să predice Evanghelia. Toți cei care au primit împuternicirea divină trebuie să se bucure în privilegiul lor minunat de vestire a Veștilor Bune.

Unul din aspectele împuternicirii noastre ca ambasadori ai Domnului este să „mângâiem pe toți cei întristați”. Copiii lui Dumnezeu, care au aflat adevărata Sursă a mângâierii, sunt singurii calificați să fie mângâietori adevărați, în sens scriptural. Inimile acestora le-au fost pansate și vindecate de marele Medic, și în consecință ei știu unde să îndrume inimile care tânjesc și au nevoie de balsamul pe care numai Dumnezeu îl poate da. După cum spune Apostolul: „Binecuvântat să fie Dumnezeu și Tatăl Domnului nostru Isus Hristos, Părintele îndurărilor și Dumnezeul oricărei mângâieri, care ne mângâie în toate necazurile noastre, pentru ca, prin mângâierea cu care noi înșine suntem mângâiați de Dumnezeu, să putem mângâia pe cei care se află în orice necaz” (2 Corinteni 1:3, 4). Astfel deci, fie că suntem încă în carne sau după ce am intrat în moștenirea noastră dincolo de văl, noi trebuie să fim mângâietori, să ridicăm pe acei care sunt apăsați de suferință și grijă, să le aducem „untdelemnul bucuriei”, Mesajul harului.

În acest timp special noi trebuie să fim mâgâietori ai „celor întristați din Sion”. Aceasta este o lucrare pe care sfinții de astăzi, care au fost luminați și binecuvântați prin Mesajul Adevărului Prezent, sunt calificați în cel mai înalt grad să-o facă. Mulți dintre noi am fost dintre cei întristați din Sion înainte ca acest Mesaj împrospătător să ajungă la noi, am fost întristați din cauza confuziei, a caracterului lumesc și a foametei care predominau în sistemele nominale în care eram legați. Dar acum suntem liberi și „harpele noastre nu mai atârnă în sălciile Babilonului”. Ele sunt acordate după armoniile cerului și acum putem cânta cu spiritul și cu înțelegerea glorioasa „cântare a lui Moise și a Mielului”. Să fim deci zeloși în ducerea acestor vești bune tuturor celor întristați din Sion care nu sunt încă eliberați, pentru ca ei să se poată uni cu noi în această cântare de bucurie.

Întregul mesaj așa cum este dat în textul nostru este potrivit acum să fie vestit. Ne amintim că în împrejurarea când Domnul nostru a citit din profeție în sinagogă, El a omis cuvintele „și ziua de răzbunare a Dumnezeului nostru”. Această parte a profeției nuși avea timpul să fie vestită; și Isus nu putea să spună despre aceste cuvinte, „Astăzi s-a împlinit Scriptura aceasta, pe care ați auzit-o”; pentru că El nu trebuia să vestească atunci că Ziua de Răzbunare ((832)) era aproape. Astfel că El a citit numai acele părți ale profeției a căror împlinire își avea timpul să înceapă atunci.

Dar astăzi acest pasaj își are timpul să fie dat în întregime. Noi suntem chiar în ajunul acestei mari Zile de Răzbunare. Noi acum vestim cuvintele profetului Țefania: „Ziua cea mare a Domnului este aproape, este aproape și vine în graba mare! Glasul zilei Domnului: omul viteaz va scoate strigăte pline de amărăciune. Ziua aceea este o zi de mânie, o zi de necaz și de suferință, o zi de ruină și de nimicire ... o zi de nori și de întunecime, o zi în care va răsuna cornul de berbec și strigătele de război împotriva cetăților întărite și a turnurilor înalte îguvernelor puternice și bine înrădăcinateș. Atunci voi pune pe oameni la strâmtoare și vor bâjbâi ca niște orbi, pentru că au păcătuit împotriva Domnului; de aceea le voi vărsa sângele ca praful și carnea ca gunoiul. Nici argintul, nici aurul lor nu va putea să-i scape, în ziua mâniei Domnului; ci toată țara va fi mistuită de focul geloziei Lui”. Țefania 1:14-18.

În acea zi de teroare și întuneric oamenii vor ajunge să afle că au nevoie de un braț puternic să-i elibereze. Mândria lor și încrederea în sine vor fi umilite până la țărână. Dar omenirea va ieși din acel necaz îngrozitor pedepsită și zdrobită și va fi gata să fie condusă afară din ruina și înfrângerea planurilor și speranțelor ei proprii, afară din întunericul și haosul pe care în ignoranță și egoism și l-a adus asupra ei, afară de sub puterile îngerilor răi, la lumina, binecuvântarea și eliberarea adusă ei atunci prin stabilirea Împărăției dragului Fiu al lui Dumnezeu, demult promisă pentru binecuvântarea tuturor familiilor pământului.

Va fi o lecție care nu va fi uitată niciodată. Fiii lui Dumnezeu, atunci înălțați la conducerea Împărăției, își vor începe lucrarea de vindecare și binecuvântare, de pansare a inimilor strivite și zdrobite ale oamenilor. Experiența lor din viața actuală îi va fi învățat cum să compătimească cu biata lume bolnavă de păcat; și ei vor fi în stare să toarne pe rănile omenirii binecuvântatul balsam din Galaad, „să dea frumusețe în loc de cenușă”, să șteargă toate lacrimile și să-i conducă pe toți care vor dori pas cu pas în sus pe marea Cale a Sfințeniei croită atunci pentru oameni. „Cei răscumpărați ai Domnului se vor întoarce și vor merge spre Sion cu cântece de biruință. O bucurie veșnică le va încununa capul; vor căpăta veselie și bucurie, iar durerea și gemetele vor fugi” (Isaia 35:10). Numai asupra celor incorigibili se va pronunța din nou pedeapsa cu moartea — Moartea a Doua, distrugere totală. „Și aceștia vor merge în pedeapsă veșnică, iar cei drepți în viață veșnică.” Matei 25:46.