DREPTATEA — NEPRIHĂNIREA — TEMELIA

CARACTERULUI CREȘTIN

„A practica dreptatea și judecata este mai plăcut Domnului decât o jertfă.” „Iată, ascultarea face mai mult decât jertfele și luarea aminte mai mult decât grăsimea berbecilor.”

Prov. 21:3; 1 Sam. 15:22.

R 5430 W. T. 1 aprilie 1914 (pag. 100-102)

Aceste cuvinte au fost adresate poporului ales al lui Dumnezeu, evreii. Națiunea lui Israel intrase în relație specială cu Dumnezeu. La Muntele Sinai intraseră în legământ cu El și se angajaseră să facă dreptate și judecată. Aceasta a fost o cerință a lui Iehova. Dar părea a fi o tendință să creadă că jertfele erau în mod special plăcute Domnului. Unii păreau înclinați să simtă că nu conta cât de nedrepți fuseseră, ei puteau oferi o jertfă și totul să fie bine. Dar Iehova a arătat că aceasta nu era de ajuns. Legea Lui era o cerință și trebuia să fie înainte de orice altceva, în timp ce aceste jertfe speciale de mulțumire pentru victorii etc., erau privilegii, prinosuri voluntare. Legea cerea loialitate deplină față de Dumnezeu.

Relația lui Israel cu Dumnezeu ca popor al Său era bazată pe Lege. Această Lege cuprindea dreptatea și judecata. Israeliții trebuiau să facă potrivit poruncilor ei — întâi în privința lui Dumnezeu, apoi în privința omului. Trebuiau să nu fure, să nu ucidă, să nu râvnească etc. Esența și substanța Regulii de Aur era întruchipată în ea.

A face dreptate înseamnă a face ceea ce este just, drept, echitabil; a face judecată ar fi a lua decizii drepte în minte, a hotărî just. O persoană ar putea fi foarte justă în afacerile sale cu alții. Ar putea fi foarte atentă să nu înșele pe nimeni nici măcar cu un bănuț, și totuși în mintea sa ar putea avea idei neiubitoare, necaritabile despre alții și să spună lucruri nedrepte despre ei. Acest sfat al Înțeleptului pare să păzească nu numai împotriva săvârșirii nedreptății, ci și împotriva nutririi gândurilor rele. Deciziile minții noastre, precum și acțiunile, trebuie să fie în armonie cu principiile dreptății.

Incapacitatea noastră de a judeca pe alții

Noi nu trebuie să judecăm, să decidem, într-un mod nefavorabil în cazul unora cu care avem de-a face, fără dovadă neîndoielnică. Dacă ei pretind că încearcă să facă bine, să considerăm că sunt sinceri oricând este posibil. Să nu-i numim fățarnici, căci nu le putem judeca inima. Domnul nostru a numit pe unii fățarnici în zilele Lui; dar El a avut putere superioară de a discerne inima, iar noi nu avem acea putere. Noi nu trebuie să judecăm motivele altora. Nu trebuie să trecem peste declarația lor, căci nu suntem competenți să facem aceasta.

Uneori putem judeca acțiunea exterioară ca greșită sau nepotrivită, dar nu trebuie să încercăm să judecăm inima, unde există posibilitatea de a judeca greșit. Noi ne-am angajat să ne străduim să respectăm Regula de Aur în fiecare acțiune, cuvânt și gând al nostru, și trebuie să ne amintim că Dumnezeu ar fi mai mulțumit de noi dacă nam sacrifica și am menține doar relația noastră după Regula de Aur, decât dacă am manifesta foarte mult zel în sacrificiu și totuși am încălca regula dreptății. Această regulă cere iubire pentru aproapele nostru ca pentru noi înșine. După cum ne amintește apostolul Pavel în capitolul acela fără pereche asupra Iubirii — 1 Corinteni 13: „Chiar dacă mi-aș împărți toată averea pentru hrana săracilor, chiar dacă mi-aș da trupul să fie ars, și nu aș avea dragoste, nu-mi folosește la nimic”.

Cursul potrivit pentru noi ca ucenici ai lui Cristos este să respectăm Regula de Aur în purtarea noastră, veghind asupra gândurilor și buzelor noastre, și de asemenea să prezentăm continuu tot ce avem și suntem în sacrificiu Domnului. Dar ascultarea, dreptatea, trebuie să vină mai întâi, fiindcă acestea sunt cerute de Legea lui Dumnezeu. Înainte de a ne dezvolta mult în cultivarea iubirii jertfitoare, trebuie să învățăm să iubim dreptatea, neprihănirea. Există un proverb comun și adevărat, că un om trebuie să fie drept înainte de a fi generos. Se cuvine copiilor lui Dumnezeu, ca membri ai Noii Creații, să studieze cu hărnicie acest subiect al dreptății stricte față de toți și să pună în practică zi de zi această calitate a caracterului care este absolut esențială dacă vrem să fim plăcuți lui Dumnezeu; căci stă la temelia caracterului creștin.

Noi nu suntem în stare în timp ce ne aflăm în carnea decăzută să ținem perfect această Lege a dreptății stricte în faptă, cuvânt și gând. Dar străduința noastră serioasă trebuie să fie să facem astfel pe cât este posibil. Meritul lui Cristos va completa atunci pentru toate deficiențele noastre neintenționate și inevitabile. Numai cei care au această temelie a caracterului bine pusă pot face progres. O iubire care este bazată pe temelia nedreptății sau pe idei greșite despre dreptate, este înșelătoare și nu este iubirea pe care o poruncește Cuvântul Domnului și pe care El o va cere ca probă a adevăratei ucenicii. Ascultarea de Dumnezeu cere ca noi să ne străduim să fim drepți în faptă, în cuvânt și în gând.

Ascultarea, o probă a loialității

Lecția învățată în mustrarea lui Saul de către Domnul prin gura profetului Samuel, dată în al doilea text al nostru, se aplică cu mare forță la Israelul spiritual. Cât de adesea vedem astăzi nevoia acestui sfat printre urmașii declarați ai lui Isus Cristos! Mulți dintre aceștia sunt lucrători creștini în diferite denominații ale creștinătății și multe sunt sacrificiile lor de timp, putere și bani; dar în măsura în care nu sunt ascultători de Domnul, ei nu ajung la binecuvântarea pe care ar putea s-o aibă, și de fapt se privează singuri de privilegii și ocazii mai mari. Da, mulți dintre ei, ne temem, se privează singuri de Împărăție — de glorie și comoștenire cu Învățătorul în Împărăție. Noi ar trebui să învățăm din această lecție dată ((1013)) nouă în experiența lui Saul, că Tatăl nostru ceresc vrea să fim foarte atenți la Cuvântul Său și să nu ne gândim nici un moment că îl putem îmbunătăți, nici că vreo împrejurare sau condiție ne va scuza de ascultare de El.

Dacă împăratul Saul ar fi ascultat de Dumnezeu și rezultatele ar fi părut să se dovedească dezastruoase, el ar fi avut o conștiință curată. Ar fi fost ascultător și ar fi putut lăsa rezultatele în seama Domnului. Dumnezeu ar fi fost răspunzător de rezultate. Câți din poporul Domnului care sunt în Babilon ar fi binecuvântați prin urmarea instrucțiunilor din această lecție!

Mulți și-au spus tot mereu: Văd că aranjamentele și condițiile actuale din biserici sunt contrare simplității Evangheliei lui Cristos și practicii Bisericii timpurii. Văd că se practică și se învață mult ce nu este aprobat de Scripturi. Dar ce pot face? Sunt identificat cu acest sistem și sunt angajat să sacrific pentru zidirea lui. Dacă mă retrag, va însemna mai mult sau mai puțin dezastru sau pierdere pentru el și pentru mine. Aș dori să fiu liber de instituțiile umane și să mă ocup de lucrarea Domnului pe linia Cuvântului Său, dar nu pot pleca; se pare că sunt necesar. Acesta pare a fi cel mai convenabil loc pentru mine ca să lucrez și să sacrific.

Domnului nu-I plac astfel de argumente. Mesajul Său pentru noi este că ascultarea este mai bună decât jertfele, oricât de activi și de ocupați am putea fi. El ne spune clar că nici o jertfă pe care am putea-o oferi nu-I va fi plăcută decât dacă mai întâi suntem ascultători de Cuvântul Lui. El îi cheamă acum pe toți urmașii lui Cristos care sunt încă în Babilon: „Ieșiți din mijlocul ei, poporul Meu, ca să nu fiți părtași la păcatele ei și să nu primiți din pedepsele ei! Pentru că păcatele ei au ajuns până la cer; și Dumnezeu Și-a adus aminte de nedreptățile ei”. Apoc. 18:4, 5.

Roadele neascultării

Ne amintim că eroarea lui Saul a fost neducerea la îndeplinire a poruncii Domnului în fiecare amănunt. El a ucis pe toți amaleciții, bătrâni și tineri, cu excepția împăratului, pe care l-a păstrat în viață, probabil gândindu-se să-l expună în ceva marș triumfal. În privința turmelor și a cirezilor, el a consimțit ca oamenii săi să cruțe pe toate cele care arătau bine și de dorit, dar a distrus complet tot ce era fără valoare și de nebăgat în seamă.

Când studiem relatarea și observăm indignarea lui Samuel și declarația clară a neplăcerii Domnului și a pedepsei pe care i-a măsurat-o lui Saul, vedem clar că împăratul nu I-a înțeles greșit instrucțiunile, ci le-a încălcat cu apreciabilă deliberare. Prin urmare, trebuie să înțelegem cuvintele date de el ca explicație lui Samuel ca fiind în măsură considerabilă fățarnice. El l-a salutat întâi pe profet cu binecuvântări și cu asigurări că împlinise porunca Domnului. Dar Samuel a replicat: „Ce înseamnă behăitul acesta de oi care a ajuns la urechile mele și mugetul acesta de boi pe care-l aud?” El a înțeles imediat că distrugerea n-a fost completă, că Saul a ascultat de Domnul numai parțial.

Saul, observând neplăcerea profetului Domnului, a început să-l asigure cu ipocrizie că aceste oi și boi frumoși fuseseră păstrați ca să poată fi sacrificați Domnului. Vai, cum caută natura umană decăzută întotdeauna să se justifice în cursul ei de stricăciune și neascultare de poruncile lui Dumnezeu! Cu cât este mai înțelept și mai bine să ascultăm în toate împrejurările! Saul a secerat rezultatul neascultării sale prin aceea că a fost respins ca împărat al lui Israel. Ce amare sunt roadele urmării propriului nostru curs, de compromitere a conștiinței noastre, de căutare să evităm responsabilitatea care este asupra noastră în calitate de copii declarați ai lui Dumnezeu! Sigur va aduce necaz și dezastru spiritual poporului Domnului și ascunderea feței Tatălui nostru.

Considerat în mod obișnuit, sacrificiul este un pas dincolo de simpla ascultare. Ascultarea este o datorie față de Dumnezeu. Noi trebuie să ascultăm de Dumnezeu. Pentru creaturile Sale voința lui Dumnezeu este Lege. Aceasta este o datorie de cel mai înalt tip. Dar privilegiul sacrificiului acordat poporului lui Dumnezeu trece dincolo de datorie, dincolo de obligație. Noi Îi putem da Domnului ceea ce El nu cere de la noi; dar ceea ce dăm ca sacrificiu este voluntar, nu este poruncit.

Acum se ridică întrebarea: Cum putem aplica aceste texte la noi înșine? Mai întâi, găsim pe unii care doresc să fie poporul Domnului, care par să înțeleagă gândul că există în prezent un privilegiu de a sacrifica, dar care nu observă că Domnul a dat niște porunci directe care trebuie să fie considerate mai întâi. Aceștia trebuie să ajungă să înțeleagă că ascultarea este o primă cerință. Nimeni nu poate ține perfect Legea lui Dumnezeu, dar trebuie să arate adevăratul spirit al ascultării, străduința serioasă de a fi în armonie cu acea Lege. Apoi urmează consacrarea la sacrificiu. Pentru toți cei care au împlinit aceste condiții s-a făcut satisfacție deplină și ei sunt acceptați în Cristos. Și „dacă este cineva în Hristos, este o Creație Nouă; cele vechi s-au dus; iată, toate s-au făcut noi”. 2 Cor. 5:17.

Sf. Pavel spune despre aceștia: „Pentru ca cerința dreaptă a Legii să fie împlinită în noi, care umblăm nu potrivit firii păcătoase, ci potrivit Duhului” (Rom. 8:4). Dacă nu umblăm astfel potrivit spiritului, nu suntem atenți la Domnul; și în timp ce suntem în această stare, El nu are plăcere de ceea ce facem. Chiar dacă sacrificăm ceva din timpul nostru pentru lucrarea de colportori, pentru lucrarea de peregrini etc., nu vom fi plăcuți lui Dumnezeu dacă nu respectăm cerințele Sale ale dreptății față de alții.

Dacă atunci când decide să se consacre lui Dumnezeu unul își dă seama că a fost nedrept față de altul, trebuie să facă reparare. Nimeni nu are dreptul să fie generos cu banii altuia — să ia banii altuia și să-i ofere în serviciul lui Dumnezeu. Aceasta este o formă de nedreptate care trebuie să fie foarte ofensatoare pentru Tatăl — una pe care ar disprețui-o cu totul ca sacrificiu. Totuși, vedem că aceasta se practică foarte mult. Sunt ((1014)) mulți care au obținut bani într-un mod nu cu totul corect, și care, ca să-și liniștească conștiința, dau ceva din ei pentru lucrarea religioasă. Această clasă trece cu vederea chestiunea mai grea a Legii lui Dumnezeu. Ei au luat de la alții pe nedrept; apoi doresc să dea Domnului ceea ce aparține altuia. Legea lui Dumnezeu cere dreptate și nu este de mirare că Lui nu-i place această cale de acțiune.

Ajungând la afacerile obișnuite ale vieții, vedem că dreptatea trebuie să fie însăși temelia pentru toate — soți și soții, părinți și copii, frați și surori, învățători și elevi, angajatori și angajați etc. Lecția din textul nostru este foarte importantă pentru noi din Biserică. În caracterul creștin dreptatea, ascultarea de Legea lui Dumnezeu vine întâi; mila și bunăvoința vin după aceea. Nu știm despre un alt principiu pe care poporul Domnului trebuie să-l învețe mai amănunțit decât acesta unu al dreptății.

Nedreptatea pare să iasă la iveală în multe feluri în natura umană decăzută. Mici nedreptăți sunt practicate zilnic în privința lucrurilor mărunte. Unii cred că acestea nu sunt vrednice de luat în considerare. Dar oricine cultivă nedreptatea chiar și într-un mic fel, zidește un caracter care va fi nepotrivit pentru Împărăție. După cum dreptatea este temelia Tronului lui Dumnezeu și a caracterului lui Dumnezeu, tot așa dreptatea trebuie să fie principiul de temelie care stăpânește viața poporului lui Dumnezeu.

Ascultarea Cristosului

Lecția ascultării este una care trebuie să fie adânc săpată în inima tuturor celor sfințiți în Cristos Isus. Este de asemenea necesar ca noi să avem spiritul ascultării și să nu ascultăm numai de literă. Oricine are adevăratul spirit al ascultării va asculta nu numai de poruncile exprese ale Domnului, date în Cuvântul Său, ci va căuta să cunoască voința divină în toate. Va căuta să observe providențele din viața sa, ca să poată fi îndrumat pe calea pe care Domnul ar vrea ca el să meargă. Acești copii ai lui Dumnezeu credincioși, ascultători, sunt cei care exclamă în cuvintele profetului: „Când am primit cuvintele Tale, le-am înghițit; cuvintele Tale au fost bucuria și plăcerea inimii mele” (Ier. 15:16). Aceștia pot spune ca Învățătorul nostru drag: „Iată-Mă, vin! ... desfătarea mea este să fac plăcerea Ta Dumnezeul Meu”. Toți, deci, care vreau să fie cu totul plăcuți Tatălui nostru din ceruri, să fie foarte harnici să zidească un caracter în armonie cu Legea Lui, având dreptatea ca temelie în gând, în cuvânt și în faptă, dreptatea în relația noastră cu Dumnezeu, cu frații și cu toți, iar apoi să zidească pe el toate calitățile iubirii, pentru ca astfel să putem crește în Cristos Capul nostru viu, în toate lucrurile, și să putem da socoteala la urmă cu bucurie și nu cu tristețe.