ÎNDREPTĂȚIREA — SOCOTITĂ ȘI REALĂ

R5774 W. T. 1 octombrie 1915 (pag. 292-295)

Pentru a înțelege corect cuvântul „îndreptățire”, mintea noastră ar trebui să meargă în urmă ca să înțeleagă care este necazul cu omul și de ce este nevoie de îndreptățire prin credință ori în alt mod. Aflăm că necesitatea îndreptățirii înainte ca un om să poată fi în armonie cu Dumnezeu stă în faptul că omul a devenit păcătos și că sentința morții a fost pronunțată asupra lui de către Dumnezeu, marele Judecător al universului. Înainte de cădere, Adam a fost numit fiul lui Dumnezeu, dar de la Adam nici un alt om n-a fost numit cu acest nume, până când a venit Isus. Isus a fost numit Fiul lui Dumnezeu fiindcă așa a fost născut și fiindcă așa a fost în starea Sa preumană, înainte de a veni în lume.

Adam și copiii săi au fost condamnați la moarte fiindcă au fost nevrednici de viață, sub sentința, „Vei muri negreșit”. Nu numai atât, dar și boala și imperfecțiunea mintală au însoțit împlinirea sentinței. O altă parte a sentinței a fost separarea de Dumnezeu, înstrăinarea de Dumnezeu. Pentru ca omul să se întoarcă în favoarea și la binecuvântarea lui Dumnezeu, se cerea un sacrificiu pentru păcate. Până când nu se făcea acest sacrificiu, nu putea fi nici o îndreptățire, în sens deplin.

Apostolul Pavel a arătat că sub condițiile Legii Mozaice date lui Israel, oamenilor le era promisă armonia cu Dumnezeu, iertarea păcatelor trecute, îndreptățirea, dacă țineau Legea. Dar după ce au încercat timp de o mie cinci sute de ani și mai bine, au aflat că nu erau în stare s-o țină, „pentru că prin faptele Legii nimeni nu va fi îndreptățit” în ochii lui Dumnezeu (Gal. 2:16). Dar, între timp, deoarece nimeni n-a fost îndreptățit sub Lege, fiind incapabili să țină Legea, au fost unii care s-au încredințat lui Dumnezeu prin manifestarea unui spirit potrivit, a unui spirit de credință și ascultare. Despre aceștia spunem că aparțin clasei Vrednicilor din Vechime. Această clasă include pe Abel, Enoh, Noe, Avraam, Iov, Moise și toți profeții, pe lângă alții care nu sunt atât de însemnați. Vezi Evrei 11.

Dar îndreptățirea care li s-a dat Vrednicilor din Vechime n-a fost o îndreptățire la viață. Nici o îndreptățire adevărată la viață nu putea veni până când Răscumpărătorul a depus prețul de Răscumpărare pentru păcat — până când a murit Cristos, „Cel Drept pentru cei nedrepți, ca să ne aducă la Dumnezeu” (1 Pet. 3:18). Deoarece Cristos a murit pentru acest scop, înseamnă că nimeni n-a fost adus la Dumnezeu până când a murit Cristos, căci dacă, potrivit aranjamentului lui Dumnezeu „viață pentru viață”, ar fi fost posibil să îndreptățească omenirea prin vreun alt mijloc, atunci Cristos n-ar fi murit. Dacă acești Vrednici din Vechime ar fi putut fi îndreptățiți la viață prin altă metodă, ar fi putut fi îndreptățiți la fel și alții, iar moartea lui Cristos n-ar fi fost necesară.

ÎNDREPĂȚIREA LA VIAȚĂ

Care a fost atunci deosebirea specifică între relația cu Dumnezeu care i-a fost acordată lui Avraam și tuturor celorlalți Vrednici din timpurile vechi, și aceea acordată nouă, care în acest veac exercităm credință? Căci cuvântul „îndreptățire” este folosit în legătură cu ambele clase; Avraam a fost îndreptățit prin credință și noi la fel — „Fiind îndreptățiți prin credință, avem pace cu Dumnezeu, prin Domnul nostru Isus Hristos”. Dar Avraam și alții din veacurile trecute n-au putut, în sens legal, avea pace cu Dumnezeu, căci Cristos nu venise încă pe pământ și nu murise pentru păcatele lumii. Și astfel relatarea este că Avraam a fost îndreptățit la prietenie cu Dumnezeu. Prietenia cu Dumnezeu a fost unul dintre lucrurile care s-au pierdut când Adam a păcătuit. De aceea omul a fost străin față de Dumnezeu, „străin prin fapte rele”. Dar Dumnezeu l-a socotit pe Avraam ca prietenul Său.

Credința lui Avraam s-a manifestat prin faptele sale. N-a fost doar o declarație de loialitate față de Dumnezeu nefondată; el și-a demonstrat credința în mod practic — prin faptele sale de ascultare. După ce i-a fost încercată credința, el a primit anumite făgăduințe de la Dumnezeu. N-a mai fost tratat ca vrăjmaș. Dar a fi îndreptățit la prietenie cu Dumnezeu este un lucru diferit de a fi îndreptățit la viață. Dacă Avraam ar fi fost îndreptățit la viață fără Cristos, atunci nici el nici restul lumii n-ar fi avut nevoie de un Mântuitor. Toți ar fi putut fi îndreptățiți la fel.

Dar Scripturile ne asigură că nu este alt nume dat sub ceruri prin care trebuie să fim mântuiți decât numele lui Isus. De aceea, dacă noi nu putem fi mântuiți decât prin credință în numele lui Isus și în sângele Lui, fiind aduși în relație cu Dumnezeu prin El, nici Avraam, Isaac, Iacov, Moise și profeții n-au putut fi îndreptățiți altfel. Deoarece ei n-au putut avea credință într-un Mântuitor care nu venise încă și a cărui lucrare nu fusese îndeplinită, ((423)) înseamnă că ei n-au fost îndreptățiți legal, adică îndreptățiți la viață. Cu toate acestea, ascultarea lor față de Dumnezeu a fost încercată și demonstrată, și ei au fost tratați ca prieteni ai lui Dumnezeu și familiarizați într-o măsură cu anumite aspecte ale Programului divin. Dumnezeu a spus că nu va ascunde aceste lucruri de Avraam, fiindcă a fost prietenul Lui.

Dar de la căderea lui Adam, asupra rasei umane a fost un blestem. Peste lume nu putea fi în același timp și o binecuvântare de la Dumnezeu și un blestem, ci binecuvântarea încă n-a venit. Numai cei care sunt în Cristos Isus au ieșit legal de sub blestem. Numai aceștia au fost îndreptățiți la viață. Avraam a fost informat de către Domnul că această binecuvântare va ajunge la omenire prin urmașii lui, datorită marii sale credințe și ascultări implicite. Dar Avraam n-a fost invitat să-și aducă corpul ca jertfă vie, cum au fost invitați credincioșii acestui Veac Evanghelic. Evident, n-a existat nici unul înainte de Isus căruia să i se fi acordat ocazia „să calce pe urmele Lui”. 1 Pet. 2:21.

Isus S-a referit la aceasta când a spus, „Nu este nici unul mai mare decât Ioan Botezătorul. Totuși, cel mai mic în Împărăția lui Dumnezeu este mai mare decât el”. Luca 7:28.

SERVII ȘI FIII LUI DUMNEZEU

Dacă toți din Împărăția cerurilor sunt mai mari decât Ioan Botezătorul, aceștia sunt mai mari și decât Enoh, Avraam etc. De ce? Răspunsul este: nu înseamnă că urmașii lui Isus sunt mai vrednici decât Ioan Botezătorul sau decât ceilalți, ci, ocazia de a deveni membri ai Casei Fiilor a fost acordată numai de la Rusalii și este acordată numai celor care-și iau crucea și-L urmează pe Isus. Deoarece El a fost un înaintemergător al acestei clase, nimeni n-a putut fi înaintea Lui. Cei care pot deveni fii sunt menționați în Evanghelia Sf. Ioan: „Tuturor celor ce L-au primit (pe Isus), adică celor ce cred în Numele Lui, le-a dat dreptul (libertatea, privilegiul) să fie copii ai lui Dumnezeu, care au fost născuți nu din sânge, nici din voia firii lor, nici din voia vreunui om, ci din Dumnezeu”. Această clasă sunt cei favorizați, ei au trăit în timpul stabilit, „anul de îndurare”, iar Mesajul Evangheliei a mers la aceștia.

Evanghelia n-a mers la Avraam în același sens, deși Sf. Pavel spune că Evanghelia a fost propovăduită mai înainte lui Avraam. Vedem că Dumnezeu i-a vestit scopul Său mai întâi lui. Dar acel aspect al Evangheliei, care este în mod proeminent aspectul preferențial, n-a fost cunoscut de Avraam, fiindcă Sacrificiul pentru păcat nu fusese dat. Dumnezeu n-a putut îndreptăți pe nimeni la viață și n-a putut face din ei fii până când a venit Isus și a pregătit calea. Privilegiul de a deveni fii ai lui Dumnezeu a fost oferit întâi în zilele lui Isus celor care L-au primit. Toți care înainte exercitaseră credință au fost prieteni sau servi. Israelul a fost numit „Casa Servilor”. „Moise, într-adevăr, a fost «credincios în toată Casa Lui», ca servitor ... dar Hristos este credincios ca Fiu peste Casa Lui. Și Casa Lui suntem noi, dacă păstrăm până la sfârșit încrederea neclintită și nădejdea cu care ne lăudăm.” Evr. 3:1-6.

Astfel vedem contrastul între Casa Servilor și Casa Fiilor și motivul pentru aceasta. Nu trebuie să ne gândim că Biserica este mai bine intenționată sau mai puțin păcătoasă prin natură decât Avraam, Isaac, Moise și profeții; dar această ocazie de a deveni fii ne-a fost oferită nouă și nu le-a fost oferită lor, fiindcă ziua lor nu era „timpul cuvenit” al lui Dumnezeu. Atârnă de noi, ca atare, să ne folosim de marea ocazie de a intra în Casa Fiilor și a deveni astfel moștenitori ai lui Dumnezeu.

ÎNDREPTĂȚIREA LA VIAȚĂ URMEAZĂ CONSACRĂRII

Astfel deci, Biserica a fost îndreptățită la viață prin meritul sacrificiului lui Cristos. Ca urmare ei au avut ceva ce Dumnezeu a putut accepta. Și zi de zi ei se oferă lui Dumnezeu. Avraam n-a avut nici un merit prin care să poată fi o jerftă acceptabilă pentru Dumnezeu, deoarece, fiind un membru al rasei adamice căzute, el a fost păcătos, iar aranjamentul divin era că nimic pătat n-ar putea veni la altarul lui Dumnezeu. Dar acum, deoarece Cristos a murit, a înviat, S-a înălțat, S-a înfățișat înaintea lui Dumnezeu și a făcut ispășire pentru Biserică, El ne atribuie dreptatea Sa la consacrarea noastră, și îndrepățirea noastră se completează — suntem îndreptățiți liber de toate lucrurile — înviați din morți. Ne revine nouă, deci, să ne prezentăm corpul ca jertfă vie, sfântă, plăcută lui Dumnezeu, și să primim conceperea naturii noi — natura divină.

Neavând această deplină îndreptățire, nici Avraam nici altcineva până la timpul Domnului nostru nu și-a putut prezenta corpul ca jertfă vie lui Dumnezeu. Astfel nu găsim că acest mesaj a fost propovăduit înainte de zilele lui Isus. Citim că „Isus a adus la lumină viața și nemurirea prin Evanghelie”. Acestea n-au fost aduse la lumină înainte de a veni El. Calea spre viață nu fusese deschisă. Lui Avraam i s-a făcut o făgăduință vagă, neclară, că odată va fi o binecuvântare pentru toată omenirea, dar nici viața veșnică, nici nemurirea, cea mai înaltă formă de viață, nu i-au fost clare. El știa doar că va veni o binecuvântare și a avut credința ca să caute să umble în armonie cu Dumnezeu.

Văzând cât de minunate sunt ocaziile oferite Bisericii evanghelice, „cum vom scăpa noi, dacă stăm nepăsători față de o mântuire așa de mare, care începând să fie vestită de Domnul, ne-a fost adeverită de cei care au auzit-o” (Evr. 2:3). Aici apostolul spune clar unde a început să fie vestită această „mântuire mare”. Niciodată înainte nu fusese clarificat acest lucru. Apostolii Domnului nostru au putut vesti o mântuire din moarte, o mântuire spre viață, oferită atunci, dar cei care au trăit înainte de ei n-ar fi putut-o vesti. Isus a fost primul care ne-a adus Mesajul Mântuirii, iar cuvintele Sale asupra acestui subiect au fost confirmate de apostolii Săi, care L-au auzit.

((424))

Îndreptățirea la viață urmează consacrării, niciodată nu este înaintea ei. Consacrarea este dedicarea ființei față de Domnul, predarea voinței și a toate lui Dumnezeu. În legătură cu Biserica, ea înseamnă nu numai predarea lui Dumnezeu a eului, dar și acceptarea de către El a celui care astfel se oferă. După cum este scris: „Sfințiți-vă (consacrați-vă) și Eu vă voi sfinți (consacra)”. În Veacul Evanghelic noi avem privilegiul să ne oferim lui Dumnezeu prin Cristos, care, ca Marele Preot, acceptă aceste oferiri până ce numărul predestinat este complet. Oricine este astfel îndreptățit și acceptat de El, este acceptabil pentru Tatăl și unuia ca acesta îi este dat Spiritul sfânt al Tatălui, concepându-l pentru natura divină.

În timpul celor trei ani și jumătate ai slujirii Domnului, El le-a spus ucenicilor că dacă ei vor rămâne în El, partea lor va fi binecuvântarea vieții. Ei însă n-au avut o stare legală în fața Tatălui până când Isus Și-a sfârșit mai întâi sacrificiul, a fost înviat din morți și S-a înălțat la cer, ca să Se înfățișeze înaintea Tatălui pentru ei. Atunci ei au primit Spiritul sfânt prin puterea conceperii, cu demonstrații exterioare. Aceasta a ajuns la ei la Rusalii. Ei se consacraseră înainte și Isus îi acceptase. Tot ce s-a putut face atunci s-a făcut; dar nu totul era la înălțimea standardului cerut după ce Isus S-a înfățișat înaintea lui Dumnezeu și a făcut ispășire pentru cei care vor constitui Biserica Sa. La Rusalii, și nu înainte, ei au fost unși de Spirit și recunoscuți ca fii ai lui Dumnezeu. Aceasta a fost completarea consacrării lor — rezultatul ei.

OBIECTIVUL PREZENT AL CONSACRĂRII

Astfel Scripturile ne informează că Dumnezeu este dispus să-i accepte în același fel pe toți care vin la El prin Cristos, până când ultimul membru al numărului preorânduit al celor Aleși va fi fost complet. După aceea ușa va fi închisă — nu ușa îndurării, ci ușa Chemării de Sus la comoștenire cu Cristos, oferită numai în timpul Veacului Evanghelic. Pentru aceasta este consacrarea în timpul dispensației Evanghelice. Tatăl a orânduit ca înainte de a ne atribui meritul lui Cristos, noi să ne facem partea prin dedicarea noastră lui Dumnezeu. Numai cei care fac acest lucru vor fi îndreptățiți la viață prin meritul atribuit al lui Cristos.

„Dacă dorește cineva să-Mi fie ucenic, să se lepede de sine, să-și ia crucea și să Mă urmeze.” Aceasta este condiția. Numai așa Isus va deveni Avocatul nostru. „Avem (cei concepuți de spirit) un avocat la Tatăl.” El nu este în nici un sens Avocatul lumii. Este Avocatul nostru, Avocatul tuturor celor care vin la Tatăl prin El. Numai cei care sunt autorizați se pot apropia de marea Curte divină.

Isus a devenit Marele Preot prin oferirea Sa. Și devenind Marele Preot peste Casa lui Dumnezeu, El este Avocatul tuturor celor care vin în armonie cu Tatăl. El este Garantul lor. Ca atare, El are dreptul să-Și pună condițiile, iar condițiile puse de El sunt să accepte ca ucenici numai pe acei care renunță la sine, își iau crucea și Îl urmează.

Vedem marea masă a creștinilor declarați — patru sute de milioane — unii dintre ei în închisoare, unii în armată, de o parte sau de alta. Cei mai mulți se zbat după bogăție sau după plăcerea simțurilor. Puțini sunt îndreptățiți la viață. Unii ar putea fi îndreptățiți parțial, cum a fost Avraam. În măsura în care cineva dorește să facă bine, în acea măsură este îndreptățit. Dar pentru a avea viață este necesar să aibă această deplină îndreptățire, care poate veni numai după ce am făcut consacrare deplină față de Domnul. Rom. 12:1.

ÎNTREAGA LUME ESTE ÎNCĂ PĂGÂNĂ

Păgânii n-au fost îndreptățiți în zilele lui Avraam și nici în zilele lui Isus; de fapt nu sunt îndreptățiți nici astăzi și toată lumea este păgână cu excepția celor care au intrat în relație de legământ cu Dumnezeu. Israeliții vorbeau despre restul lumii uneori ca păgâni, alteori ca neamuri, alteori ca popoare — trei termeni diferiți referindu-se la toți care nu erau copiii lui Israel.

De când a venit Cristos printre noi și a inaugurat calea spre viață prin sângele Său, suntem privilegiați să intrăm în legământ special cu Dumnezeu. Noul Legământ este rezervat pentru Israel și în cele din urmă pentru lume. Legământul special pe care-l are Dumnezeu pentru Biserică este arătat în porunca Sa, „Adunați-Mi pe credincioșii Mei care au făcut Legământ cu Mine prin jertfă” (Ps. 50:5). Numai prin sacrificiu — numai prin predarea voinței noastre, a tot ce avem — putem veni în acest Legământ, și nimeni nu poate veni decât prin marele Avocat. Este un Legământ prin Sacrificiu. Păgânii, lumea, n-au intrat în astfel de Legământ de Sacrificiu, de aceea nu pot ajunge în poziția de fii ai lui Dumnezeu. Nimeni nu poate ajunge la această poziție fără o cunoștință clară a termenilor și condițiilor lui.

Când Epoca Iudee s-a terminat și Chemarea Evanghelică a trecut la neamuri, Corneliu, sutașul roman, a fost primul care a intrat. Citim despre Corneliu că înainte de a-și primi Chemarea era un om drept, care se temea de Dumnezeu, se ruga totdeauna și dădea multe pomeni oamenilor. Am spune că acesta era un caracter foarte frumos. Dar a fost păgân și astfel n-a putut veni sub Chemare. Însă acum sosise timpul ca Mesajul Evangheliei să meargă la neamuri. L-a primit Tatăl imediat pe Corneliu? Nu. Domnul a trimis un înger la el, care a zis, „Rugăciunile și milosteniile tale s-au suit ca o aducere aminte înaintea lui Dumnezeu”. Ele fuseseră remarcate înainte, dar până atunci Dumnezeu nu l-a putut primi.

Și acest mesaj către Corneliu l-a adus oare în legătură de legământ cu Dumnezeu? O, nu! Îngerul Domnului numai l-a îndrumat ce să facă. El a zis, „Trimite acum niște oameni la Iope și cheamă pe Simon, zis și Petru. El găzduiește la un oarecare Simon, un tăbăcar, care-ți va spune cuvinte prin care vei fi mântuit tu și toată casa ta”. Aceste cuvinte au fost necesare; cunoștința a fost indispensabilă. Nu poate fi nici o îndreptățire în ignoranță. Nu așa este Planul lui Dumnezeu. Corneliu și familia sa au fost gata, deoarece el fusese mai înainte consacrat ((425)) după cea mai bună cunoștință a sa. Sf. Petru nu știa cum să procedeze cu neamurile, de aceea Dumnezeu i-a dat o viziune, o manifestare specială a voinței Sale.

Cazul lui Corneliu ne dă un indiciu referitor la faptul că Dumnezeu nu îndreptățește păgânii, decât pe aceia care vin în relație de Legământ cu El și că nu există o altă cale de a veni în astfel de relație decât pe calea pe care El a stabilit-o. Calea specială pentru evreu a fost prin Moise și prin Legământul Legii, și de acolo în Cristos. Metoda prin care păgânul poate veni în relație de legământ cu Dumnezeu este prin altoirea în „măslinul bun” a cărui rădăcină este Legământul Avraamic (Rom. 11:16-22). Oricine vrea să aparțină lui Cristos trebuie să devină israelit, membru al Seminței adevărate a lui Avraam. Facem acest lucru prin credință în Cristos, Sămânța, și prin botez în moartea Lui. Ca atare nu mai suntem din lume. Întreaga lume este păgână, fiindcă nu este în relație de legământ cu Dumnezeu. Oamenii sunt neamuri, iar neamurile sunt păgâni, din punctul de vedere al Scripturilor.

„SFINȚII VOR JUDECA LUMEA”

Toate familiile pământului vor fi binecuvântate și luminate prin Sămânța lui Avraam, Sămânță care este Cristos. Și „dacă sunteți ai lui Cristos, sunteți Sămânța lui Avraam și moștenitori potrivit Făgăduinței”. Noi încă n-am binecuvântat lumea, încă n-am judecat lumea, fiindcă nu suntem încă instruiți să facem astfel. Apostolul Pavel a spus, „Nu știți că sfinții vor judeca lumea? Nu știți că noi vom judeca pe îngeri?” (1 Cor. 6:2, 3). Noi vom fi judecători nu în timp ce suntem în trup, ci după glorificarea noastră în Întâia Înviere.

Așa deci, Dumnezeu a hotărât o Zi mare de Judecată pentru lume (Fapt. 17:31; Ps. 96:9-13; 98:1-9; Fapt. 15:13-18), iar sfinții vor fi judecători împreună cu Cristos. Lumea este încă condamnată în Adam. Oamenii vor avea îndreptățire — „oricine va vrea” — iar temelia acestei îndreptățiri va fi pusă, întâi de toate, în Noul Legământ pe care Cristos îl va face cu Israelul, ca rezultat al sacrificiului Său la Calvar. Va fi exact ca vechiul Legământ al Legii, cu excepția faptului că va avea un Mijlocitor mai bun — Cristosul, Cap și Corp. După cum vechiul Legământ al Legii a fost stabilit pe baza sacrificiilor tipice, tot așa, Noul Legământ va fi stabilit pe baza „sacrificiilor mai bune”. Lucrarea Veacului Evanghelic a fost oferirea sacrificiilor mai bune decât taurii și țapii — Isus, Capul, și Biserica, membrii Corpului, asociați cu El ca părți ale acestor sacrificii mai bune. El va fi completat toată sacrificarea când ultimul membru al Corpului Său va fi trecut „înlăuntrul Vălului”. Atunci ocazia de a urma în urmele lui Isus nu va mai fi acordată, deoarece este numai un număr definit care să devină Preoțime. Aceștia vor avea parte în învierea Sa, Învierea Principală. Vorbind despre aceștia, apostolul spune, „toți vom fi schimbați”, deoarece „carne și sânge nu pot să moștenească Împărăția lui Dumnezeu” (1 Cor. 15:50-54). Când această clasă va fi moștenit Împărăția, ea va fi pregătită să facă lucrarea de judecare a lumii.

LUCRAREA VEACULUI VIITOR

Imediat ce se va face satisfacție în fața Dreptății pentru păcatele lumii, toată omenirea va fi predată Celui care a cumpărat-o. Apoi Dreptatea nu va mai avea de-a face cu ei, pentru că ei vor fi în mâinile lui Cristos. El va fi atunci Dătătorul vieții, Judecătorul, Regele. În timpul Domniei Milenare lucrarea Lui va fi trezirea și ridicarea tuturor celor pentru care El a murit. Tuturor li se va da ocazia să vină în armonie cu Domnul, să se devoteze serviciului Său. Răsplata înfăptuirii acestui lucru va fi viața veșnică și deplina perfecțiune a ființei pe plan uman. Cei care astfel se vor devota, se vor ridica din degradare la perfecțiune deplină. Perfecțiunea lor va fi îndreptățirea lor, deoarece aceasta înseamnă a fi făcut drept.

Deosebirea între îndreptățirea la care va ajunge lumea și aceea a Bisericii acum, este că Biserica are o îndreptățire prin credință, o îndreptățire socotită, obținută instantaneu, prin acordarea meritului lui Cristos, în timp ce îndreptățirea lumii va fi prin fapte — prin a-i face drepți în mod real și a avea o perfecțiune reală. Dar nu va fi nici o îndreptățire fără credință și fără loialitatea inimii, nici acum nici atunci. Sub aranjamentul prezent al Domnului este de asemenea important să fie fapte perfecte. Noua Creatură este în mod real dreaptă, perfectă, și Tatăl acordă corpurilor noastre imperfecte meritul lui Isus și ne socotește morți după carnea imperfectă. Astfel faptele noastre imperfecte sunt socotite, prin Cristos, ca perfecte. Noua creatură perfectă, de la începutul mic al ei, crește și se dezvoltă treptat până la maturitate, folosind corpul de carne ca serv.

Cu lumea va fi diferit. Lucrarea ei va fi o lucrare de ajungere treptată la o stare de îndreptățire, de perfecțiune a minții și corpului, sub acoperirea Noului Legământ sigilat cu sângele lui Cristos. Ei se vor apropia tot mai mult de perfecțiune zi de zi și an de an, ridicându-se spre perfecțiune. Când vor fi ajuns la acea culme, vor fi pe deplin îndreptățiți, sau făcuți drepți pe deplin; și dacă vor trece credincioși de proba lor finală, după încheierea Veacului Milenar, li se va da răsplata vieții veșnice. Dar morții din lume nu vor trăi, din punctul de vedere al lui Dumnezeu, până la încheierea acelui veac, când Cristos Își va fi terminat lucrarea Mijlocitoare. Între timp cei care nu vor veni în armonie cu aranjamentele lui Dumnezeu vor muri în Moartea a Doua; vor fi distruși ca „niște animale fără minte”. 2 Pet. 2:12.

Moartea a Doua este ca prima moarte, numai că va fi instantanee; nu va fi pentru păcatul tatălui, ci pentru păcatul individual; și va fi eternă. Nu va fi nici o răscumpărare din ea, cum este din prima moarte. „Cristos nu mai moare.” Răsplata celor drepți va fi viața veșnică; nimănui nu i se va acorda această viață până vor fi pe deplin încercați și probați. De aceea Dumnezeu poate garanta că de atunci încolo nu va mai fi plâns sau suspin sau moarte, niciodată, fiindcă toți vor fi pe deplin în armonie cu El.

Noi credem că timpul pentru încercarea lumii va veni curând; dar nu gândim că ușa Împărăției este închisă. Desigur că n-avem nici o informație specială asupra subiectului, fiindcă Domnul nu spune că ușa Chemării de Sus va fi închisă imediat ce se vor sfârși Timpurile Neamurilor. Ușa se va închide când ultimul membru al Corpului lui Cristos va fi fost adunat, va fi fost găsit credincios, își va fi sfârșit cursul și va fi trecut dincolo de Văl. „Cele ce erau gata au intrat cu el la nuntă și s-a închis ușa.” Atunci va fi închisă, fiindcă după aceea nici unul nu va putea fi adăugat la acel număr ales. Credem că timpul acela nu este departe.