Vol. 20, Iulie-August 2013, Nr. 5

Efectul Potopului

Geneza 6:9-22 ; 7:11-24

„Fiindcă plata păcatului este moartea, dar darul harului lui Dumnezeu este viața veșnică în Hristos Isus, Domnul nostru.” Romani 6:23 .

R 5159 W. T. 1 ianuarie 1913 (pag. 11-12)

Studenții Bibliei științifici ajung repede la concluzia că suntem pe deplin îndreptățiți să râdem de așa-zișii oameni de știință care au negat istoria Bibliei despre Potop. Biblia este confirmată de geologie, astronomie și istorie. Cele mai vechi mărturii din Babilonia ne spun istoria despre Potop despre Noe și corabia lui.

Pentru a discredita Biblia, acești arheologi declară că relatarea din Geneza a fost doar copiată din mărturiile babiloniene. Ce ridicol! Cine nu știe că nu au existat relatări antice care ar putea fi comparate cu relatarea din Geneza! Nici una din ele nici măcar nu pretinde că dă o istorie legată a familiei umane, o linie cronologică de 1656 ani, sau o relatare clară, de la Adam până la Potop, așa cum dă Biblia, despre timpul cât a plouat, cât de mult au crescut apele și cât timp a fost necesar pentru ca apele să scadă.

„Necredința oarbă e sigur în eroare

Și caută-n Cartea lui Dumnezeu în zadar.”

Dar, zic unii, teoria potopului, ale cărui ape au acoperit dealurile și munții, ar putea fi credibilă dacă pământul ar fi plat; dar cum este posibil să fie adevărată de vreme ce știm că pământul este o sferă?

Geologia vine în ajutorul studentului de Biblie și arată în mod clar că au fost câteva potopuri mari. Ea ne arată mari straturi de pietriș, de lut, de șisturi bituminoase, despre care știința declară că trebuie să fi fost plasate în locul unde se află acum ca sedimente ale unor potopuri. Unele dintre aceste depuneri se află la sute de metri sub scoarța terestră.

Când întrebăm de unde ar fi putut veni astfel de potopuri, astronomia ne răspunde indicând spre Saturn și Jupiter, cu „inelele” lor. Oamenii de știință declară că aceste inele sunt formate din minerale și apă, aruncate la distanță mare în stare gazoasă de când planetele erau incandescente. Ulterior ele s-au răcit și s-au constituit în diferite straturi sau inele. Din cauza distanței mari față de planete, mișcarea lor este diferită și sunt ținute în suspensie de aceleași legi care țin în spațiu planetele. Totuși, greutatea superioară a planetelor le apropie tot mai mult.

Inelul cel mai aproape de planetă și care se apropie de ea, este totuși ținut la distanță de „firmamentul” aerului înconjurător. Rotația planetelor în jurul axei lor creează cea mai mică rezistență la poli; și aceste inele, după ce se întind ca niște mari învelitori, treptat se subțiază la centru sau la ecuator și se îngroașă la poli, până când greutatea de la poli devine atât de mare încât învinge puterea sau forța firmamentului, și atunci, rupându-se la ambii poli, se produc potopuri.

N-A FOST PLOAIE PE PĂMÂNT

Declarația uimitoare că înainte de Potop pe Pământ n-a fost ploaie (Geneza 2:5), este în deplin acord cu ceea ce am văzut din cele anterioare. Pământul a avut „centuri” sau „inele” similare. Acestea au căzut, după cum am descris, unul după altul, la intervale mari în timpul celor șase Zile de Creare menționate în prima lecție din acest an. Prin aceste potopuri, mineralele noastre au fost depozitate și straturile de cărbune au fost îngropate.

Dumnezeu, cunoscând dinainte toate lucrurile, a anticipat necesitatea Potopului lui Noe, și astfel a sincronizat în așa fel aspectele Planului Său, încât ultimul „inel” al Pământului încă nu era rupt când a fost creat omul. Dar nu mai era sub forma unui inel. Apele de sus se apropiaseră de pământ și formaseră o mare boltă sau văl de apă, oprită doar de „firmament”.

În astfel de condiții nu putea exista nici ploaie nici furtună. Temperatura era aceeași peste tot Pământul, razele soarelui acționând asupra bolții ca asupra sticlei albe ale unei sere. Temperatura era aceeași la poli ca și la ecuator. Aceasta explică rămășițele de viață animală și vegetală găsite, incluse în sutele de metri de gheață din regiunile polare.

DE CE GHEAȚA POLARĂ?

Geologia dă mărturie despre o Perioadă Glaciară, când marile aisberguri duse de șuvoaie de apă au năvălit de la poli spre ecuator. Geologii au găsit văi mari tăiate de aceste aisberguri. În descoperirile lor, ei se bazează pe teoria că Pământul a fost cândva acoperit cu gheață. În loc de a atribui gheața perioadei Potopului, cu 4.400 de ani în urmă, ei adaugă câteva zerouri; și cu cât adaugă mai multe, cu atât se simt mai mândri de realizărilor lor, pentru că ei cred că se depărtează de Biblie și o discreditează.

Dar studenții Bibliei științifici își stabilesc tot mai mult credința în Cuvântul lui Dumnezeu. Fără a afecta zona toridă, temperatura mai caldă se extinde spre zona arctică destul de repede. „Munții de gheață ai Groenlandei” în curând vor fi lucruri ale trecutului. Polii se încălzesc. Calotele de gheață se topesc. Iarna trecută a fost numită „sezonul pălăriei de paie” al Alaskăi, din cauza temperaturii mai crescute decât s-a cunoscut vreodată înainte.

CUVÂNTUL TĂU ESTE ADEVĂRUL”

Potrivirea acestor fapte cu narațiunea Bibliei este nu doar extrem de interesantă, dar și conduce la credință în Dumnezeu, în providența Sa și în Biblie, și conduce la nesocotirea tuturor presupunerilor fanteziste ale „profesorilor” care nu au credință în Biblie și caută să o discrediteze.

Ruperea bruscă a bolții de apă a făcut nu numai să cadă un potop la ambii poli și să curgă valuri uriașe spre ecuator, cum arată geologii că s-a întâmplat, dar a produs și o răcire bruscă și puternică la poli. Apa a înghețat atât de repede, încât recent au fost dezgropate din gheața solidă animale care aveau iarbă între dinți.

Trebuie numai să legăm lucrurile ca să obținem un șir de dovezi care ne leagă de Biblie. De exemplu, se pune întrebarea de ce a fost atunci mai frig la poli decât acum? Răspunsul este: Atunci, ca și acum, razele soarelui cădeau mai direct la ecuator; dar zona toridă era mai fierbinte decât acum, până când au apărut vânturile alizee care au dus căldura și au distribuit-o peste tot pământul. Și apele de la ecuator trebuie să fi fost mai fierbinți atunci, în timp ce la poli erau mai reci, până s-au format curenții oceanici care, asemenea Curentului Golfului, duce apa de la ecuator și o distribuie de-a lungul coastei Americii și Europei și Curentul Japonez și alți curenți, care în Pacific duc apa încălzită de la ecuator la poli.

Aceste procese, care continuă de 4.400 de ani, treptat dezgheață regiunile polare, după cum sunt de acord toți oamenii de știință; și acest lucru a cauzat ruperea recentă a unui număr mare de aisberguri din gheața regiunilor polare și plutirea acestora, spre necazul marinarilor.

Totuși rămâne întrebarea: De ce n-a fost dusă corabia lui Noe de acest curent rapid de apă spre ecuator? De ce a rămas se pare că nu departe de locul unde a fost construită și s-a oprit pe vârful muntelui Ararat? Profesorul George Frederick Wright a făcut o sugestie care se potrivește bine cu narațiunea Bibliei. După cum îl înțelegem pe profesor, dovezile geologice sunt că acei curenți rapizi de apă, plini de aisberguri și stânci care se rostogoleau, au ajuns în diferite părți ale Europei și ale Americii, și probabil și ale Asiei, dar se pare că au evitat împrejurimile Muntelui Ararat. Acolo depunerile aluviale sunt extrem de bogate. Geologii spun că în timp ce în jur era agitație, aici era un vârtej și o apă liniștită în acele anumite împrejurimi.

Este oare prea mult pentru copilul lui Dumnezeu să creadă că Marele Creator, care a intenționat să păstreze pe Noe și familia sa în viață ca să înceapă din nou popularea pământului, a fost deplin competent să regleze curenții acelui Potop?

Credința se poate încredere în El cu tărie,

Vie ori și ce are să vie.”

Pe lângă aceasta, ne face plăcere să observăm că timpul necesar pentru secarea apelor (Geneza 8:1-14) este rezonabil și în armonie cu cercetările științifice conduse din punctul de vedere al Bibliei.

Cauza Potopului

Am văzut deja că au fost cauze fizice care au dus la Potop. Iar acum să întrebăm: De ce providența divină a hotărât distrugerea omenirii, cu excepția lui Noe și a familiei lui? De ce El, care a știut „sfârșitul de la început”, a permis intenționat ca ultimul înveliș să rămână ca să producă Potopul, în loc de a-l lăsa să cadă înainte de crearea omului?

Răspunsul este că Dumnezeu a știut dinainte rebeliunea lui Satan și încercarea lui de a deveni „prințul acestei lumi”. Dumnezeu de asemenea a știut dinainte că fiul Său uman, Adam, avea să cadă în fața ispitei care avea să vină peste el. El a permis ispita și căderea numai pentru că a prevăzut o cale prin care, în cele din urmă, se va realiza binele și astfel lecții valoroase și instructive vor fi date atât îngerilor cât și oamenilor. Aceste lecții încearcă iubirea și loialitatea fiecărei creaturi din ceruri și de pe pământ, și când vor fi învățate cum se cuvine, își vor servi scopurile pentru toată eternitatea.

Toată purtarea lui Dumnezeu cu creaturile Sale inteligente este pe linia Dreptății absolute, condusă de Iubirea Divină. Dar în timp ce Iubirea poate îndruma Dreptatea divină, Dreptatea trebuie să stăpânească, după cum citim: „Dreptatea și judecata sunt temelia Scaunului Tău de domnie” (Psalmul 89:14). Mărturia Bibliei este că la timpul Potopului răutatea ajunsese așa de mare, încât purtarea omenirii și gândurile inimilor lor erau „în fiecare zi numai răutate”. Geneza 6:5.

Această mare creștere a răutății timp de 1600 de ani este explicată că a venit nu numai prin depravarea umană, dar și prin complicitatea unora dintre îngeri. Aceștia, cu toate că au fost creați sfinți, perfecți, au ajuns să le placă păcatul, prin omenire, până când au devenit neascultători de Dumnezeu, și prin inteligența lor mai mare au dus omenirea în adâncimi de nelegiuire.

Biblia citează multe exemple în care sfinții îngeri s-au materializat, luându-și corpuri și haine umane. Astfel trei ființe spirituale, natural invizibile, s-au arătat lui Avraam ca oameni și au mâncat și au vorbit cu Avraam; și el n-a știut că erau îngeri, până după aceea. Această putere se pare că au posedat-o toți îngerii sfinți înainte de Potop. Atunci unii dintre ei, îndrăgostindu-se de fetele frumoase ale oamenilor, le-au luat de soții și au trăit în corpurile lor materializate, preferând să trăiască ca ființe umane.

Apostolul Iuda declară ca astfel ei „și-au părăsit locuința” sau condiția ca ființe spirituale, violând Legea Divină. Astfel, în loc de a-și folosi permisiunea de a apărea ca oameni pentru a ajuta și a instrui omenirea, ei au folosit această putere pentru a degrada mai repede omenirea. Mai mult, copiii născuți acestor fii îngerești ai lui Dumnezeu din mame umane erau ființe umane de un ordin nou diferiți de familia lui Adam. Citim că erau uriași fizic și mental „oameni cu renume”.

Faptul că aceștia au crescut până la vârsta maturității și au devenit renumiți, dovedește că această relație nepotrivită între îngeri și oameni a continuat timp de secole, pentru că în acele timpuri primare vârsta maturității nu era atinsă în mai puțin de o sută de ani. Acei fii uriași ai îngerilor, concepuți în poftă trupească și în încălcarea Legii Divine, în mod natural, nu erau renumiți pentru virtuțile sau sfințenia lor, ci invers. De aceea, nu ne surprinde când citim mai departe că acești fii ai îngerilor au tiranizat omenirea și întregul pământ era plin de violență.

Sosise timpul când nemulțumirea lui Dumnezeu față de acele condiții trebuia să se manifeste nu prin trimiterea acelor îngeri și a renumiților lor fii uriași și a antediluvienilor depravați din rasa lui Adam într-un iad de chin, ci pur și simplu nimicindu-i în Potop. Astfel Dumnezeu a stabilit un exemplu de împotrivire față de păcat și hotărârea Sa ca în cele din urmă acesta să fie complet înlăturat. Dar nici aici, nici în alt loc, Dumnezeu nu a sugerat vreodată vreun gând de chinuire a păcătoșilor sau a cuiva de-a lungul eternității.

Dimpotrivă, toți acei păcătoși antediluvieni din rasa lui Adam au fost răscumpărați prin sacrificiul lui Cristos ca și ceilalți păcătoși din rasă, dintotdeauna. Ei au aparținut marii mase a omenirii cu care Mesia va lucra în timpul Domniei Sale Milenare de dreptate. Toți vor fi aduși la o cunoștință corectă a Adevărului, ca și restul rasei. Scopul pentru care va proceda astfel va fi ca, după lecții de pedepse disciplinare pentru orice neascultare voită, ei să poată, dacă vor dori, să fie complet restabiliți din păcat și moarte, și aduși înapoi la tot ce a fost pierdut perfecțiune umană și viață veșnică într-un Paradis pământesc restabilit mondial cu prețul lui Isus.

Cât despre fiii îngerilor din mame umane, pentru ei nu este nici o speranță. Conceperea și nașterea lor n-a fost autorizată de Dumnezeu. Ei au fost distruși în moarte. Ei n-au fost răscumpărați. Ei nu vor mai fi niciodată treziți și înviați.

Cât despre îngerii căzuți: Biblia ne spune că în timpul acestor 4.400 de ani ei au fost exilați de Dumnezeu, restrânși în „lanțurile întunericului”, pentru judecata zilei celei mari”. Iuda 6; 2 Petru 2:4.

Vom furniza cititorilor noștri o tratare completă a acestui subiect, gratuit, la cerere trimisă la Tabernacolul din Brooklyn, N.Y.