„TATĂL VOSTRU ȘTIE”

„Tatăl vostru știe de ce aveți nevoie.” Matei 6:8 .

R5623 W. T. 1 februarie 1915 (pag. 38-40)

Curând după ce Domnul nostru Și-a început slujirea, El a ținut cuvântarea care este cunoscută în general sub numele de Cuvântarea de pe Munte. Ucenicii nu deveniseră încă fii ai lui Dumnezeu în sensul deplin și potrivit al cuvântului; într-adevăr, ei n-au putut fi primiți ca fii până la Cincizecime. Ei erau membri ai rasei decăzute, sub aceeași condamnare ca și ceilalți oameni. Cea mai înaltă pretenție pe care ei o puteau avea era aceea avută de evrei — aceea că erau servitori ai lui Dumnezeu. Dar acum, după cum este relatat în Ioan 1:12, „Tuturor celor ce L-au primit, adică celor ce cred în Numele Lui, Le-a dat dreptul să se facă copii ai lui Dumnezeu; care au fost născuți nu din sânge, nici din voia firii lor, nici din voia vreunui om, ci din Dumnezeu”.

Această concepere de spirit n-a fost posibilă în înțelesul deplin, cuvenit al cuvântului, până când Isus a făcut împăcarea pentru păcatele lumii, sau cel puțin a pregătit calea spre împăcare prin propria Sa moarte. Totuși, într-un sens al cuvântului moartea Sa avusese loc deja, și anume prin faptul că El Se prezentase ca sacrificiu viu și Tatăl acceptase acest sacrificiu. Dar acea moarte trebuia să fie terminată și Isus trebuia să Se înalțe în prezența lui Dumnezeu și să prezinte meritul sacrificiului Său, înainte ca binecuvântările divine să se coboare peste cineva, permițându-le acestora să fie fii ai lui Dumnezeu.

Părintele Bisericii

Vedem deci că Isus a vorbit într-un sens anticipativ sau profetic în privința relației lor cu Dumnezeu. Fiindcă ei credeau în El și căutau să-I facă voia, ei erau pe deplin în armonie cu aranjamentul lui Dumnezeu pentru a deveni fii. Întocmai cum, după ce o persoană adoptă un copil și în timp ce actele sunt în curs de legalizare, se poate vorbi despre copil că este fiu, sau el s-ar putea adresa celor care îl adoptă cu tată și mamă; tot așa, aceștia ar avea privilegiul de a se adresa lui Dumnezeu ca Tatăl lor și privilegiul lor ar depinde de credința lor. Majoritatea evreilor n-au avut această credință, și când Isus a spus că El este Fiul lui Dumnezeu, ei au fost gata să ia pietre să arunce în El ca blasfemator. Dar Isus a spus nu numai că El era Fiul lui Dumnezeu, ci și că va aduce mulți fii la Dumnezeu și a citat din Psalmi în sprijinul acestei afirmații. Ioan 10:31-40; Ps. 82:6.

Astfel Domnul nostru le-a vorbit ucenicilor Săi ca și cum ei erau deja Noi Creaturi, ca și cum ar fi devenit deja fii ai lui Dumnezeu și ar fi primit deja Spiritul sfânt, chiar dacă și El și ei știau că acest lucru nu va fi îndeplinit complet, până când, așa cum Le-a spus, „nu după multe zile” ei îl vor fi primit în mod real și personal — la Cincizecime. Adresându-Se ucenicilor din acest punct de vedere, Învățătorul a spus: „Tatăl Vostru știe de ce aveți nevoie”. Aceste cuvinte fac parte din Cuvântarea Sa de pe Munte. Așa cum citim: „După ce a stat jos, ucenicii Lui s-au apropiat de El. Și deschizându-Și gura El îi învăța”. Mulțimea nu trebuia să-L numească pe Dumnezeu Tată, ci ei trebuiau să înțeleagă că aceia care deveneau urmași ai Domnului Isus puteau să-L numească Tată.

Cuvântul Tată implică mult când este luat în legătură cu alte scripturi. Dumnezeu a fost Tatăl lui Adam în sensul că El i-a dat viața. Isus n-a fost Tatăl lui Adam, cu toate că, în calitatea Sa de Logos, El a fost în mod deosebit activ în aducerea lui Adam în existență. Prin neascultarea lui Adam, această viață a fost pierdută pentru el și pentru toți copiii lui. Nu numai viața a fost pierdută, ci și Spiritul Domnului a fost pierdut, și aceasta a implicat și relația de fii.

Părintele Veșniciilor pentru omenire

După Adam nu mai găsim pe nimeni să fie numit fiu al lui Dumnezeu până la Isus. Isus a fost primul Fiu al lui Dumnezeu după Adam; și de la Domnul nostru încoace, membrii Bisericii au fost numiți fii ai lui Dumnezeu (1 Ioan 3:2). Faptul că noi suntem numiți fii ai lui Dumnezeu implică începutul unei vieți noi; pentru că viața veche pe care am moștenit-o de la Tatăl Adam a trecut. Această viață nouă pe care am primit-o ((694)) nu este de la Isus, ci de la Tatăl, Isus fiind canalul prin care vine la noi această viață. „Dumnezeu și Tatăl Domnului nostru Isus Hristos ... ne-a născut din nou” (1 Pet. 1:3). Vedem că aranjamentul pentru lume este cumva diferit. Dumnezeu nu intenționează să conceapă lumea cu Spiritul sfânt, așa cum concepe Biserica. Din contră, vedem că Isus va deveni pentru lume Părintele Veșniciilor, la timpul potrivit (Isa. 9:6). Acel timp potrivit va fi Marea Zi de o mie de ani a Împărăției Milenare.

În acea Zi de o mie de ani, Cristos, ca mare Împărat, Mijlocitor între Dumnezeu și oameni, va da viață omenirii. Vedem că viața pe care o va da va fi viața umană. El va fi Părintele omenirii, pentru că acea viață umană pe care El le-o va da, va fi ceva ce Îi aparține. Prin ascultarea Sa de planul lui Dumnezeu, El a cumpărat dreptul de a da viață umană. De aceea, dând acea viață pe cheltuiala Sa, El este numit Părintele familiei umane. Aceasta nu înseamnă că oamenii din lume nu vor fi considerați fii ai lui Dumnezeu, la fel cum un nepot ar fi considerat atât fiul tatălui cât și al bunicului. Omenirea nu va primi viața direct de la Dumnezeu, ci indirect prin Cristos — Cristos este Tatăl, iar Dumnezeu, Bunicul. Dumnezeu nu vorbește în termeni întâmplători, ci cu mare exactitate. Pentru că aceasta este adevărat, noi avem mare încredere în Cuvântul Său.

Modul de lucru al lui Dumnezeu cu Israelul

Când Adam și familia lui au devenit păcătoși, unii dintre ei au mers mai departe decât doar de a-L neglija pe Dumnezeu. Nu din cauza lor au fost separați de El. Dar ei nu l-au reținut pe Dumnezeu în mințile lor, de aceea Dumnezeu i-a lăsat în voia minții lor fără pricepere. Ei au devenit copii ai lui Satan în sensul că au început să asculte de el. El i-a adoptat în familia sa, în mod voit acceptându-l și devenind supuși lui. Desigur, Satan n-a dat în realitate viață lumii, ci ei l-au adoptat ca și tată al lor prin faptul că au acceptat termenii lui și au devenit membri ai familiei sale. Unora din familia umană Domnul nostru le-a spus: „Voi aveți de tată pe Diavolul și vreți să împliniți poftele tatălui vostru”. Ioan 8:44.

Când Adam a fost respins, el a intrat sub sentința morții. El a fost lăsat să se descurce singur. Declarația, tu ești sub blestemul morții, ar însemna, tu nu poți evita moartea — „Vei muri negreșit”. Vor exista boli, cutremure și foamete. Veți fi victime ale acestora pentru că sunteți păcătoși. Omenirea n-a putut aștepta ca Dumnezeu să facă ceva pentru ea când era sub sentința morții; totuși Dumnezeu a făcut mult pentru ea, chiar dacă este păcătoasă. El face ca soarele să strălucească și ploaia să cadă peste cel drept și peste cel nedrept. Mat. 5:45.

Când evreii au fost chemați de Dumnezeu sub Legământul Legii, acesta i-a adus sub o relație specială cu El ca servitori. „Moise a fost credincios în toată casa Lui”, un servitor peste Casa lui Israel. Acești servitori erau supuși unei anumite îngrijiri, tot așa cum un administrator într-o casă mare ar avea grijă de toți servitorii, ca și de fii. Deși fiul ar primi o grijă mai deosebită, totuși servitorii s-ar bucura și ei de îngrijire.

Astfel evreii au fost invitați să se împărtășească de îngrijirea lui Dumnezeu. Lor li s-a promis că toate vor lucra împreună spre binele lor. Dumnezeu va binecuvânta turmele și cirezile lor și le va face bine dacă se vor supune legilor Lui. Ei n-au făcut aceasta, aducând astfel pedepse asupra lor. Citind mărturia despre poporul Israel, aflăm că ei au fost poporul cel mai pedepsit din istorie, trecând prin cele mai uimitoare experiențe și disciplinări, prin care au fost aduși la o înaltă atitudine religioasă. Astfel, când Domnul nostru a venit în lume, ei aveau cele mai înalte sentimente religioase, cele mai devotate sentimente dintre toate popoarele lumii. Mulți dintre ei au fost pregătiți să aibă favoarea specială pe care Isus venise s-o dea; și anume privilegiul de a deveni fii ai lui Dumnezeu.

Modul de lucru al lui Dumnezeu cu Biserica

Fiii lui Dumnezeu din timpul acestui Veac Evanghelic se găsesc în mod similar sub favoarea specială a lui Dumnezeu și sub un legământ special cu El. El S-a angajat să-i trateze ca fii, nu ca servitori; nu ca potrivnici sau inamici, ci fii. „Dumnezeu se poartă cu voi ca și cu niște fii” (Evr. 12:7). Cu această asigurare că Dumnezeu se va purta cu poporul Său ca și cu fii, noi am putea fi surprinși că oamenii evlavioși n-au fost binecuvântați, ca și cei neevlavioși, cu bani, sănătate, prosperitate naturală. Întrebăm cum este posibil aceasta. Oare Dumnezeu Își neglijează partea când El a promis că îi va trata pe aceștia ca pe fii? Noi nu suntem fii ai lui Dumnezeu potrivit cărnii, ci potrivit spiritului. Fiind concepuți de Spirit, noi suntem fii ai lui Dumnezeu potrivit Noii Creații, ale cărei interese sunt adesea cel mai bine servite prin experiențe nefavorabile cărnii.

La acești fii ai lui Dumnezeu, Noua Creatură este lucrul special în ochii lui Dumnezeu. Carnea contează puțin. Și Dumnezeu dorește ca acești fii să aibă experiențele potrivite care să-i aducă la dezvoltarea cerută ca fii ai lui Dumnezeu pe plan spiritual. Aceasta înseamnă că în cele din urmă ei trebuie să moară potrivit cărnii. Nu există o altă cale de a intra în natura spirituală decât prin moarte potrivit trupului. Noi toți trebuie să urmăm în urmele Domnului nostru.

Încercările căii înguste sunt probe speciale ale Noii Creaturi. Cum va acționa Noua Creatură sub aceste încercări și greutăți? Se va dovedi ea loială lui Dumnezeu când lucrurile par să nu fie favorabile pentru ea din punct de vedere trupesc? Dacă da, Noua Creatură se va întări; și lupta dintre cele două, dintre spirit și carne, va avea ca ((695)) rezultat în sfârșit victoria Noii Creaturi și nașterea ei prin Întâia Înviere sau Învierea principală, la natură spirituală, natura divină.

Atitudinea mentală potrivită pentru rugăciune

Cuvintele textului nostru se aplică numai la Creaturile Noi. „Tatăl vostru știe de ce aveți nevoie.” Nu este necesar ca noi să folosim repetări fără rost așa cum fac păgânii, cerându-I lui Dumnezeu tot mereu binecuvântări de natură pământească. El știe de ce lucruri avem noi nevoie; cu alte cuvinte, El știe dacă noi ca și Creaturi Noi vom fi mai avantajați în abundența bogăției sau în absența ei; dacă noi ca și Creaturi Noi vom fi mai avantajați având sănătate sau altfel. Noi nu trebuie să-I spunem lui Dumnezeu ce dorim. Noi trebuie să ne predăm voința pentru ca voia Lui să se facă. Trebuie să ne rugăm, deci, așa cum S-a rugat Isus: „Nu cum voiesc Eu, ci cum voiești Tu”; pentru că „Tatăl vostru știe de ce aveți nevoie”. Păgânii nu-L au pe Dumnezeu ca Tată, și El nu supraveghează afacerile lor. Ei primesc anumite binecuvântări comune pe care Dumnezeu le dă tuturor — lumina soarelui și ploaia.

Rugăciunea poporului lui Dumnezeu nu trebuie să fie pentru lucruri naturale. Nu cunoaștem nici o ilustrație scripturală în care fiii spirituali ai lui Dumnezeu să fi cerut în mod clar lucruri naturale și să fi primit un răspuns. Ne amintim că Sf. Pavel s-a rugat de trei ori foarte fierbinte pentru restabilirea vederii sale. Dumnezeu nu i-a dat lucrul pentru care s-a rugat, dar i-a dat lucruri care i-au fost mai de folos ca Nouă Creatură. Și această suferință a vederii slabe, lăcrimarea ochilor, l-a ajutat să țină minte faptul că odată a fost un persecutor al poporului Domnului. Domnul nu i-a îndepărtat suferința, dar i-a dat harul necesar. Se pare că atunci când apostolul a învățat acea lecție, el nu s-a mai rugat pentru astfel de lucruri; dar a fost fără îndoială spre folosul nostru că el n-a aflat acest lucru până după ce s-a rugat nepotrivit de trei ori. De aici învățăm că ar trebui să fim în atitudinea în care să spunem: „Doamne, Tu știi de ce am nevoie. Dă-mi ceea ce e cel mai bine”.

Rugăciunea model

Unii ar putea declara că acesta nu este modul potrivit de a adresa o cerere — că ar trebui să-I cerem lui Dumnezeu ceva definit; de exemplu, dacă cineva are nevoie de o haină, ar trebui să ceară o haină. Dar Tatăl nostru a spus că noi nu trebuie să intrăm în amănunte. Dumnezeu știe că noi avem nevoie de pâine. Cererea noastră deci, când spunem „Pâinea noastră cea de toate zilele, dă-ne-o nouă astăzi”, n-o facem pentru că noi credem că Dumnezeu a uitat acest lucru, ci mai curând ca o recunoaștere din partea noastră că tot ce avem — hrana și toate celelalte — vine de la Dumnezeu. El știe de ce avem nevoie și ne dă fără ca noi să cerem. Cu toate acestea, buna plăcere a Tatălui este ca noi să mergem la El, să cerem iertare pentru păcatele noastre, dându-ne seama că El a făcut pregătire dinainte pentru acea iertare, și că numai în măsura în care suntem miloși față de alții Se va purta și El cu milă față de noi în privința greșelilor noastre. Cu privire la hrana noastră, noi îi mulțumim Părintelui nostru ca Dătătorul tuturor darurilor bune și desăvârșite.

Noi sfințim numele Lui — onorăm numele Lui — îl punem primul în cererile noastre, în gândurile noastre. Ideea nu este câtă slavă putem primi, ci întâi de toate Îl menționăm pe Tatăl nostru și numele Lui glorios — Îi sfințim numele, îl facem sfânt. Ar trebui sfințit și respectat peste tot în lume. Apoi urmăm cu cererea prin care dorim să vină Împărăția Sa; pentru că noi înțelegem că Împărăția Sa este exact lucrul de care are nevoie întreaga lume și că El a promis că ea va veni. Aceasta este numai ca să-I spunem că depindem de El și că-L așteptăm pe El și lucrurile pe care le-a promis și le-a pregătit în Împărăția Sa. Noi nu spunem numai „Vie împărăția Ta” — noi o așteptăm, o anticipăm. Apoi urmează menționarea necesităților noastre. El știe de ce lucruri avem nevoie — fie că e vorba despre o pâine întreagă, o jumătate de pâine, ori un sfert, o rație mică sau una mare. După aceea cerem protecție de cel rău.

Nu există astfel de cereri ca: „Încălțămintea mea are nevoie să fie înlocuită cu una nouă”, ori „haina mea a căpătat luciu”. Păgânii, lumea, s-ar putea să se roage pentru lucrurile acestea; dar noi suntem copiii lui Dumnezeu și trebuie să ne conformăm rugăciunile la ceea ce a spus El. Noi trebuie să luăm ca exemple rugăciunile lui Isus și rugăciuni cum sunt cele oferite de apostoli. Aceste rugăciuni nu sunt atât de mult cerințe făcute lui Dumnezeu, cât declarații că depindem de El, că nu căutăm să avem voință proprie — doar ne scufundăm în voința Lui, cerem ca voia Lui să se facă în toate afacerile noastre. Apoi trebuie să trăim și să acționăm în acord cu acea voință și cu acele rugăciuni.