Vol. 18, Martie-Aprilie 2011, Nr. 4

OAMENI AI DESTINULUI

Ferice de cei care plâng, căci ei vor fi mângâiați.” Matei 5:4 .

R 5263 W. T. 15 iunie 1913 (pag. 190-191)

Napoleon a fost numit om al destinului, și în mod sigur multe lucruri legate de experiențele sale arată de parcă providența Domnului a avut ceva de-a face cu el. Aceasta nu înseamnă că el a fost un servitor al lui Dumnezeu — departe de aceasta! Dar înseamnă că Înțelepciunea divină a putut întotdeauna să stăpânească mânia omului ca să-L servească, iar restul să restrângă, astfel să facă toate lucrurile să realizeze scopul divin. Exact care au fost scopurile divine în zilele lui Napoleon, a fost departe de a fi clar, chiar și pentru sfinții lui Dumnezeu care au trăit atunci. De fapt, putem spune că acel scop este numai parțial înțeles încă de poporul Domnului, deși cei care studiază Biblia pot vedea cu ochiul credinței multe moduri în care campaniile lui Napoleon au produs schimbări care fără îndoială au avut mult de-a face cu progresul lumii în timpul secolului trecut. Pentru urechea credinței Dumnezeu declară: Toate scopurile Mele vor fi împlinite. Cuvântul Meu, care iese din gura Mea, nu se întoarce la Mine fără rod, ci va face ce Îmi este plăcut și va împlini lucrul pentru care l-am trimis.” Isaia 55:11.

Faraonul care domnea în Egipt pe timpul când Dumnezeu i-a eliberat pe israeliți a fost și el un om al destinului. Putem fi chiar mai siguri de aceasta decât în legătură cu Napoleon, pentru că avem asigurarea divină despre acest fapt. Dar te-am lăsat să rămâi în picioare, ca să se vadă în tine puterea Mea și Numele Meu să fie vestit pe tot pământul” (Exodul 9:16). Sf. Pavel declară că Dumnezeu a împietrit inima acestui faraon ca să nu lase pe poporul lui Israel să plece. El citează Cuvântul divin: Fiindcă Scriptura zice lui faraon: Te-am ridicat înadins, ca să-Mi arăt în tine puterea Mea și pentru ca Numele Meu să fie vestit peste tot pământul”.” Romani 9:17.

Dar în trecut poporul lui Dumnezeu a înțeles foarte greșit semnificația acestor cuvinte, când le-a interpretat că Dumnezeu l-a creat pe faraon un om rău, nemilos, și că ulterior i-a mai împietrit încă inima. Nu este așa! Scripturile declară că toată lucrarea lui Dumnezeu este perfectă. El n-a făcut niciodată un om imperfect. Adam a fost creat în asemănarea Creatorului Său, chipul Său moral. Păcatul este cel care a provocat dezastrul, care l-a făcut pe om egoist și nemilos.

să privim cealaltă latură

Această degenerare s-a transmis de la părinți la copii prin ereditate, astfel încât faraonul a fost prin natura sa ceea ce l-au făcut strămoșii lui, plus acțiunea propriei sale voințe. Sf. Iacov declară: Dumnezeu însuși nu ispitește pe nimeni” (Iac. 1:13). Nu este nimic mai sigur decât că Dumnezeu nu Și-a folosit direct marea Sa putere pentru a împietri inima vreunei ființe umane. Dimpotrivă, prevederile Domnului, binecuvântările, instrucțiunile și îndurările Lui, toate sunt intenționate să înmoaie inima, să îndepărteze împietrirea ei.

Cei care studiază Biblia își dau seama acum că apostolul a vrut să ne spună că dintre prinții Egiptului Dumnezeu a ridicat la tronul acelei împărății un conducător încăpățânat, asupra inimii căruia îndurările lui Dumnezeu au avut doar un efect de împietrire, prin îndepărtarea plăgilor una după alta. Și Dumnezeu l-a ridicat pe acel prinț pe tron, astfel încât să învețe o mare lecție privitoare la gingășia, bunătatea și iertarea divină, și să ilustreze principiul că cea mai mare binecuvântare a lui Dumnezeu față de omenire — voința liberă — poate fi pervertită de Satan pentru a produce cea mai mare daună.

Totuși, nu toți oamenii destinului sunt în opoziție cu Dumnezeu. Avraam, Isaac, Iacov, Moise, David, Solomon și profeții, ca dealtfel și Isus cu apostolii și toți urmașii Săi, sunt oameni ai destinului — cunoscuți mai dinainte, chemați de Dumnezeu”. Cu acești oameni ai destinului Domnul lucrează de asemenea, și în mod asemănător. Asupra acestora, îndurările Lui, gingășia și promisiunile pline de har au un efect de înmuiere, făcându-i sensibili, iertători, iubitori, tot mai aplecați spre dezvoltarea harurilor Spiritului sfânt — blândețea, gentilețea, răbdarea, îndelunga răbdare, bunătatea frățească și iubirea”.

Destinul acestor oameni se realizează doar parțial în viața de acum. Lor le este permis să plătească un preț apreciabil pentru menținerea părtășiei lor cu Dumnezeu și moștenirea promisiunilor Lui. Aceasta îi costă prietenia lumii și adesea pierderea lucrurilor mult apreciate printre oameni, dar le aduce Pacea lui Dumnezeu care întrece orice înțelegere”. Și această pace, bucurie și mângâiere în mijlocul strâmtorării sunt numai o pregustare a bogățiilor harului divin pe care Dumnezeu le are în păstrare pentru aceștia — în Împărăția mesianică.

Unii dintre acești sfinți care au trăit înainte ca Răscumpărătorul să-Și ofere sacrificiul pentru păcate, vor avea o înviere la natură pământească mai bună decât va avea restul omenirii, și să fie prinți peste tot pământul”, ca reprezentanți umani ai Împărăției mesianice timp de o mie de ani. Oamenii destinului, de la timpul primei Veniri a Domnului nostru încoace, vor avea o răsplată încă și mai mare — o schimbare de natură. Căpetenia Mântuirii lor, Răscumpărătorul, a ajuns deja la destinul Său de mare înălțare, mai presus de orice domnie, de orice stăpânire, de orice putere” — la dreapta Sa”. Filipeni 2:9; Efeseni 1:20, 21.

Compania loială care urmează în pașii Lui pe Calea îngustă, care caută, conform promisiunii divine, glorie, onoare, nemurire și comoștenire în Împărăția mesianică, sunt de asemenea oameni ai destinului. Dar destinul lor încă n-a fost atins. Ei trebuie să aștepte până când numărul deplin al Bisericii alese va fi fost chemat, ales și dovedit credincios. Atunci va fi atins destinul lor prin glorioasa schimbare a primei Învieri; căci carne și sânge nu pot moșteni împărăția lui Dumnezeu”. Prin schimbarea lor vor fi desăvârșiți la natură divină asemenea Învățătorului lor (2 Petru 1:4). O, glorios destin! Uniți sau căsătoriți cu Domnul lor pe planul ceresc, ei vor fi moștenitori cu El, o Preoțime împărătească, să domnească împreună cu El o mie de ani chiar cu scopul binecuvântării omenirii, pentru a cărei restabilire a murit Cristos. Apocalipsa 20:6.

În cele din urmă, destinele celor credincioși înainte de Cruce și a celor credincioși de la Cruce încoace vor fi unite în Împărăție, după cum declară sf. Pavel. Vrednicii din vechime, deși probați, nu pot fi făcuți perfecți până când Biserica, având un destin și mai înalt, va fi ajuns în glorie. Evrei 11:38-40.

Nu-l cunosc pe Domnul”

La timpul cuvenit Moise, însoțit de Aaron care i-a servit drept purtător de cuvânt, s-a prezentat înaintea lui Faraon și a rostit mesajul divin privitor la eliberarea israeliților. El a fost luat în derâdere, Faraonul declarând: Nu-L cunosc pe Iehova, și nici nu voi lăsa pe Israel să plece”. Pentru un timp părea ca și cum întreaga lucrare era o nereușită. Acesta a fost un timp de probare a credinței nu numai a lui Moise și a lui Aaron, ci a tuturor israeliților. Faraonul, cu o mare împietrire a inimii, a emis decretul ca sarcinile israeliților să crească. Israeliții prestau o muncă forțată, făcând cărămizi pentru clădirile publice. Se pare că acestea erau făcute din lut nears, iar paiele erau prevăzute ca liant. După noua regulă, israeliții trebuiau să producă același număr de cărămizi pe zi, dar în plus trebuiau să cutreiere câmpiile și tufișurile pentru a strânge un soi de miriște pentru a le servi drept liant. Astfel sarcinile lor erau practic dublate; și dacă nu le îndeplineau, erau bătuți. Nu-i de mirare că israeliții cu o credință mai slabă au murmurat împotriva lui Moise și a lui Aaron și au dat vina pe ei de creșterea sarcinilor lor! Cu toate acestea, prin aceste experiențe amare poporul a fost cu atât mai pregătit să primească libertatea oferită lor mai târziu prin providența lui Dumnezeu.

Și nu este aceasta adevărat și în ceea ce privește unele dintre libertățiile noastre spirituale? Într-o oarecare măsură, la început eforturile noastre de a plăcea și de a asculta de Dumnezeu aduc încercări mai mari ale cărnii, împotriviri mai mari din partea adversarului. Domnul ne întărește credința și ne face să apreciem privilegiul de a fi eliberați de puterea păcatului și a morții și de a fi introduși în familia Sa.

Confirmări ale acestei relatări despre necazurile israeliților au fost descoperite de savantul francez M. E. Naville, în 1884. El a găsit cetatea Pitom, pe care au construit-o israeliții (Exodul 1:11). În Muzeul Britanic din Londra și în Muzeul Metropolitan din New York, se află expuse chiar unele din aceste cărămizi. Ca mărime, sunt pătrate cu latura de 10-20 cm și cam 5 cm grosime — nearse, dar foarte tari. Un alt călător, descriind zidurile Pitomului, spune: Rândurile de jos ale zidăriei și până la o oarecare înălțime sunt din cărămizi bine făcute, cu paie tăiate în ele; dar mai sus rândurile de cărămizi nu sunt atât de bune. Paiele sunt lungi și puține, iar ultimele rânduri nu au paie deloc, ci au stuf, trestie și plante de apă, care fuseseră amestecate cu lut în timpul facerii lor”.

pregătiri pentru canaan

Afirmația din Exodul 1:14 este în general înțeleasă că implică faptul că israeliții au fost constrânși să învețe toate meseriile și îndeletnicirile stăpânilor lor. Ei fuseseră de pe vremea lui Avraam un popor de păstori, și prin această muncă au fost forțați, să zicem așa, să intre într-o școală industrială în civilizația cea mai importantă din acele zile. Aceasta a fost o pregătire severă, dar una foarte folositoare și fără îndoială o mare pregătire pentru necesitățile care le stăteau în față. Oare să spunem că toate aceste lucruri au fost la voia întâmplării? Nu vom spune oare că Domnul în providența Sa a lucrat cu ei — umilindu-i, precum și calificându-i pentru marile ocazii pe care intenționa să li le prezinte?

Oricine poate discerne conducerile Domnului în legătură cu Israelul tipic din vechime ar trebui să fie pe deplin pregătit să observe și să aprecieze providențele divine în cazul său propriu ca israelit spiritual. Cu toate acestea, puține lecții sunt mai greu de învățat decât aceasta — că Dumnezeu supraveghează afacerile tuturor celor care sunt cu adevărat ai Lui. Totuși, este bine să ne amintim că numai cei care au intrat într-o relație de legământ cu Dumnezeu și care mențin acea relație, își pot aplica cuvintele mângâietoare ale sf. Pavel: Dar știm că toate lucrurile lucrează împreună spre binele celor care iubesc pe Dumnezeu, al celor care sunt chemați după planul Său” (Romani 8:28). Experiențele noastre actuale de dezamăgire, încercările, supărările, împotrivirile etc., sunt destinate să producă în noi roadele pașnice ale dreptății, și astfel lucrează pentru noi mai presus de orice măsură o greutate veșnică de slavă”.