Vol. 16 Iulie-August 2009 Nr. 5

”Paharul binecuv â nt ă rii”

”Paharul binecuvântării, pentru care-L binecuvântăm pe Dumnezeu, nu este el o părtășie a sângelui Celui Uns? Pâinea pe care o frângem, nu este ea o părtășie a Trupului Celui Uns? Pentru că există o singură pâine, noi, cei mulți, suntem un singur trup. 1 Corinteni 10:16, 17 — Diaglott.

R 5341 W. T. 1 noiembrie 1913 (pag. 327-328)

”Paharul binecuvântării pentru care-L binecuvântăm pe Dumnezeu”, este într-adevăr un pahar al binecuvântării în multe privințe. El reprezintă privilegiul binecuvântat al suferinței cu Cristos și al lucrurilor binecuvântate care vor veni ca răsplată a acelor suferințe. Domnul spune că făgăduința va avea împlinirea în împărăție, când vom avea parte de bucuriile împărăției.

Biserica este reprezentată ca fiind o parte din marea Viță pe care a sădit-o Dumnezeu; după cum spune Isus: ȘEu sunt vița, voi mlădițele” (Ioan 15:5). Domnul nostru ne spune despre rodul prețios al acestei Vițe, a cărui dezvoltare reprezintă partea dureroasă a experiențelor noastre. Există un sens în care paharul reprezintă bucuria pe care o vom avea când vom fi trecut dincolo de suferințele din prezent și vom fi intrat în glorie (Mat. 26:29). Expresia Șpentru care-L binecuvântăm pe Dumnezeu”, poate fi înțeleasă că înseamnă, pentru care aducem mulțumire și laudă Domnului. Oricine primește paharul fără mulțumire din inimă, fără apreciere, nu va primi marea răsplată. Pentru a primi binecuvântarea intenționată, noi trebuie să primim paharul cu mulțumire pentru acest mare privilegiu al suferinței cu Cristos.

Analizând această întrebare a apostolului, ”nu este el o părtășie îcomuniuneș a sângelui lui Hristos?” trebuie să avem în minte două gânduri: primul, al paharului literal la care se referă el, rodul literal al viței, care reprezintă sângele lui Cristos, și al doilea, faptul că noi avem privilegiul de a ne împărtăși din paharul Său, paharul de sacrificiu. Noi avem privilegiul părtășiei în moartea Sa, părtășiei în suferințele Sale. Această idee este prezentată în alte Scripturi — că Isus este Capul Bisericii, care este Corpul Său etc. El va fi marele Proroc, Preot, împărat, Judecător și Binecuvântător al lumii.

Potrivit Scripturilor, marele Cap a fost glorificat, după ce a îndurat suferințele chiar până la moarte, după ce și-a dat viața pentru lume. și El ne-a adoptat ca membri ai Săi — acum membri în trup, pentru a fi curând membri în glorie. Folosim cuvântul membri în sensul în care vorbim despre membrii parlamentului. Corpul parlamentului are mulți membri, și la fel are mulți membri și Corpul lui Cristos. Condițiile în care ei își pot întări chemarea și alegerea este ca ei să creadă în Cristos și să se predea lui Dumnezeu. Atunci Domnul nostru îi va adopta ca membrii Săi, acum membri pe pământ, iar apoi membrii Lui în glorie.

”Beți toți din el”

Cu condiția deci că vom bea cu credincioșie din paharul acesta (Mat. 26:27), ne vom Șîntări chemarea și alegerea” (2 Pet. 1:10). îndemnul ”beți toți din el” are o dublă semnificație: prima, tot trebuie băut înainte de sfârșitul Veacului Evanghelic; și a doua, toți care vreau să fie membri ai Corpului Său trebuie să bea din el. Sf. Petru a vorbit despre suferințele Cristosului, Cap și Corp, care continuă acum de mai bine de o mie opt sute de ani, și despre slava care va urma (1 Pet. 1:8-12; 4:1; 5:1). Imediat ce ultimul membru va fi trecut în starea cerească, toate suferințele Cristosului vor fi terminate și nimeni nu va mai avea privilegiul părtășiei în ”suferințele lui Hristos”, întocmai cum nimeni nu va mai avea privilegiul părtășiei în gloria Sa și a deveni ȘMireasa, soția Mielului”.

Este un singur pahar, deși conține sucul multor struguri; este o singură pâine, deși este făcută din multe boabe. Boabele nu-și pot păstra individualitatea și viața dacă vreau să devină pâine pentru lume. Strugurii nu se pot menține ca struguri dacă vreau să constituie spiritul dătător de viață. Astfel vedem frumusețea declarației apostolului că poporul Domnului sunt participanți în acea singură pâine și acel singur pahar. Nu există alt mod prin care noi putem obține natura cea nouă decât prin a accepta invitația Domnului să bem paharul Său și prin a fi frânți cu El ca membri ai acelei singure pâini; prin a fi îngropați cu El în botezul în moartea Sa, și astfel a ajunge cu El la învierea în glorie, onoare și nemurire, a ajunge la întâia înviere.

Partea Bisericii în acea singură pâine

Pâinea reprezintă în primul rând trupul lui Isus, care s-a frânt pentru noi și pentru lume în general. în sens mai larg ea include tot Corpul lui Cristos, toți cei care devin membrii Săi. Astfel frângerea pâinii, frângerea Corpului continuă de peste o mie opt sute de ani.

Citim că la instituirea Cinei Domnului, Isus a frânt pâinea. De fapt, atunci El era singurul care putea frânge pâinea. Toți ceilalți din omenire erau neîndreptățiți în ochii lui Dumnezeu până când Isus prin sacrificiul și înălțarea Sa a reparat deficiența unei anumite clase. Astfel Isus a fost primul care a frânt pâinea. Astăzi, când pâinea nedospită trece pe la fiecare din noi la Cina de Amintire și fiecare ia o parte din ea, fiecare o frânge pentru sine.

Faptul că Domnul nostru a frânt primul pâinea nu înseamnă că noi nu trebuie să avem partea noastră individuală. Ne amintim că Tatăl ceresc a avut de-a face cu frângerea corpului Domnului nostru. După cum este scris: ”A fost voia Domnului să-L zdrobească; L-a supus suferinței” (Isa. 53:10). Aceasta nu s-a făcut împotriva voinței Domnului nostru. în timp ce Tatăl ceresc a avut de-a face cu frângerea Lui, la fel, în armonie cu aranjamentul divin, are de-a face și cu frângerea părții noastre din pâine.

Declarația apostolului în capitolul următor, ”vestiți moartea Domnului”, se aplică exclusiv la moartea lui Isus. Plasarea cuvintelor arată că Domnul Isus personal este menționat: ”De câte ori mâncați pâinea aceasta și beți paharul acesta vestiți moartea Domnului, până va veni El” (versetul 26). ”Fiindcă este Domnul tău, adoră-L” (Ps. 45:11). Biserica nu este menționată ca Domn.

Mai mult, trebuie să ne amintim că Isus a spus: ”Să faceți lucrul acesta în amintirea Mea (Luca 22:19). El n-a spus: Să faceți lucrul acesta în amintirea voastră — în amintirea părții voastre proprii în sacrificiu. Noi trebuie să fim morți cu El. Ne amintim că trebuie să avem parte cu El în suferințele din prezent dacă vrem să avem parte în gloriile care urmează. Tatăl I-a dat Lui să fie Capul — ȘDumnezeu binecuvântat în veci”. Evr. 3:1; Rom. 8:17, 18; 9:5.

Viața este în sânge

Scripturile spun că viața este în sânge (Lev. 17:11). în armonie cu această declarație, evreilor li s-a cerut să se abțină întotdeauna de a mânca sânge. Sângele animalelor trebuia să se scurgă înainte de a li se permite să mănânce carnea. Nici străinii care stăteau cu ei nu trebuiau să mănânce sânge (Lev. 17:10-14). Dumnezeu ar părea să spună în acest mod că viața este un lucru foarte sacru. Acest principiu al vieții pe care El l-a dat omului pare să stea în sânge. Atâta timp cât sângele trece prin sistemul circulator, este viață; dar când sângele este vărsat, ființa moare.

Când Domnul nostru și-a depus viața Sa pământească, El n-a reținut dreptul la acea viață pământească în sensul de a o folosi pentru Sine. El ne spune în pildă că toți cei care vreau să câștige ”mărgăritarul de mare preț” (Mat. 13:45, 46), trebuie să vândă tot ce au; adică, toate de câte se bucură din viața și privilegiile prezente. Domnul nostru a avut o viață pământească perfectă. El a renunțat la acea viață. ”El S-a dat pe Sine însuși sufletul, viața ”aș la moarte” (Isa. 53:12). Pe ce bază? Exact pe aceeași bază pe care a pus-o în fața noastră; dacă vrem să trăim, trebuie să murim, dacă vrem să domnim, trebuie să suferim; trebuie să fim morți cu El (2 Tim. 2:11,12). Astfel noi care urmăm în urmele Lui facem același lucru pe care L-a făcut El.

Dacă noi, ca ucenici ai Lui, ne dăm viața pentru frați, facem ceea ce a făcut Isus. Aceasta toată va fi aplicată pentru lume. El a luat acea viață pământească, nu pentru a o păstra, ci pentru a o preda în cele din urmă pentru toată omenirea. Dreptul la viața umană este încă în stăpânirea Sa. El este Cel care, ca marele Mijlocitor, va da lumii viața pe care a vărsat-o.

Acum El atribuie meritul Său Bisericii, pentru ca noi să putem avea parte cu El în suferințele Sale și în împărăția Sa glorioasă, pe plan spiritual. Acest pahar deci, reprezintă renunțarea deplină la viața pământească și la orice pretenție la ea. Viața pământească a Domnului nostru n-a fost pierdută, ci numai depusă (Ioan 10:17, 18). Intenția în depunerea ei a fost s-o abandoneze, personal, pentru totdeauna, pentru ca omenirea s-o poată primi. El n-a îndeplinit încă acest lucru, în sensul de a le da viața, ci El și-a predat viața având acest scop în vedere.

Dreptul la viața pământească nepierdut

Domnul nostru a întreprins realizarea voinței divine în răscumpărarea lumii și El a pornit la realizarea acestui scop, dar nu l-a completat încă. El și-a depus viața, dar n-a pierdut-o. Când a fost înviat din morți, El avea încă dreptul la acea viață pământească, cu înțelegerea însă că n-o va folosi pentru Sine, ci va da acea viață tuturor oamenilor care doreau s-o primească, dându-le-o la sfârșitul Domniei Sale de o mie de ani când Biserica Sa va domni cu El.

Așa deci, viața nu I-a fost luată; căci viața îi putea fi luată numai prin neascultare (Lev. 18:5; Ezec. 20:11; Luca 10:28; Rom. 10:5). El a dat-o de bună voie, în armonie cu voința divină. A dat-o ca să poată deveni un bun în mâinile Dreptății divine, așa încât atunci când va veni timpul, El să poată folosi acel bun pentru omenire. Ioan 6:51.

De la început scopul divin a fost ca viața umană a Domnului nostru să fie dată pentru totdeauna, să n-o ia înapoi. El și-a consacrat viața la Iordan și a sfârșit sacrificiul la Calvar. De-a lungul Veacului Evanghelic, El și-a sacrificat Corpul mistic. Imediat ce va sfârși de sacrificat pe toți acești membri ai Corpului, atunci dreptul lor de viață, care aparține Marelui Preot, va fi folosit pentru cumpărarea, răscumpărarea lumii, prin pecetluirea Noului Legământ. Imediat după aceea va fi stabilită împărăția Sa. Această aplicare mai departe a meritului Său, a dreptului Său de viață, care nu va fi făcută până când toată Biserica va fi trecut dincolo de văl, este simbolizată prin stropirea Capacului Ispășirii cu sângele țapului. Sângele Domnului nostru și sângele Corpului Său sunt un singur sânge. Este un Preot din mulți membri. Este o Ispășire pentru toți — pentru păcatele întregii lumi. 1 Ioan 2:2.

Sângele reprezintă nu numai moartea lui Cristos, ci și moartea tuturor membrilor Corpului Său, cărora le este atribuit meritul. Apostolul exprimă aceasta zicând: ”Paharul binecuvântării, pe care-l binecuvântăm, nu este el o părtășie îcomuniune, participareș a sângelui lui Hristos? Pâinea pe care o frângem, nu este ea o părtășie îcomuniune, participareș a trupului lui Hristos?” adică o unire cu El, un parteneriat, așa cum este reprezentat în pahar și în pâine. Totul își are originea în El. Dar noi sărbătorim și partea noastră individuală ca membri ai Bisericii în sacrificarea cărnii, în participarea noastră la suferințele lui Cristos.