SCRISORI INTERESANTE

R 5409 W. T. 15 februarie 1914 (pag. 62-63)

Drepturile personale și drepturile adunării

Preaiubitul nostru pastor:

Până acum n-am considerat a fi înțelept sau potrivit să-ți scriu, decât cu o ocazie, iar atunci numai să-mi exprim iubirea și să te informez că mi-am însușit Angajamentul. Și acum simt aceeași reținere în a-ți scrie, ca nu cumva să-ți răpesc din timp, dar simt că este potrivit să-ți scriu.

De o vreme unii frați țin în casele lor adunări regulate care n-au fost stabilite de biserică. În unele cazuri aceste adunări sunt conduse de frați care nu sunt nici bătrâni nici diaconi. În alte cazuri, anumiți frați diaconi în iubirea și zelul lor au găsit ocazia să ajute pe unii începători, și după un timp au început să țină adunări regulate pentru ei, limitând adunările lor la seri care să nu vină în conflict cu adunările obișnuite ale bisericii.

Aceste lucruri au ajuns înaintea bisericii și au fost discutate, având ca rezultat următoarea Rezoluție, care a fost votată și urmată:

Se hotărăște că, în timp ce nu punem nici o clipă la îndoială bunele intenții, iubirea și zelul pentru Domnul și pentru frați, din partea celor care participă, după judecata noastră, ținerea adunărilor regulate în ....., aparte de cele aranjate prin biserică în ansamblu, nu sunt spre beneficiul spiritual al bisericii din ........, tinzând, printre alte lucruri, să împiedice printre întregul corp de aici acea măsură de părtășie de care noi simțim că este mare nevoie în prezent.

Personal, am sprijinit acea rezoluție când a fost votată. Mai târziu, după unele îndoieli în privința înțelepciunii procedurii mele, am început să mă gândesc mai serios la această problemă, căutând prin Turnuri și prin Volume tot ajutorul pe care-l puteam găsi. În cele din urmă am ajuns la concluzia că în ceea ce mă privește făcusem o greșeală și participasem la o hotărâre care după gândirea mea are tendința să împiedice libertatea altora.

Aseară la o adunare administrativă obișnuită, problema a venit iar în discuție, frații interesați în unele din aceste adunări adresând o scrisoare către biserică, cerând ca biserica să numească un coordonator pentru adunările lor. După trei ore de discuție chestiunea a rămas nerezolvată. Acum eu mă confrunt cu o problemă serioasă care mă preocupă mult. Constat că sunt de părere opusă celorlalți bătrâni și sunt singur ca bătrân în poziția pe care am luat-o; și anume, că rezoluția pe care am adoptat-o a fost neînțeleaptă și nefolositoare, având tendința să distrugă libertatea personală și fiind în special dăunătoare unora dintre frații noștri.

Poziția luată este că aprobarea acestei rezoluții nu conduce la robie, nici la împiedicarea în vreun fel a drepturilor altora. Dar mie mi se pare acum ca și cum ar fi într-o măsură „o formă aparentă de rău”, ceea ce eu doresc să evit, având în minte acest ((1050)) gând, că binele care ar putea fi realizat prin rezoluție dintr-un punct de vedere, ar fi mai mult decât anulat prin dauna pe care ar putea-o produce din alt punct de vedere.

Eu nu am fost și nu vreau să fiu certăreț, dar vreau să știu și să fac voia Domnului; și constatând că am o poziție opusă celorlalți bătrâni și unora dintre ceilalți membri ai adunării, sunt foarte îngrijorat și îți cer sfatul. Luând în considerare interesele actuale și viitoare ale adunării, simt că problema este acum prea importantă ca să am îndoieli asupra ei.

Fratele tău în serviciul Său binecuvântat,

J. J. B.

Răspunsul nostru la cele anterioare

Ne-am străduit să prezentăm în Studii În Scripturi Vol. 6 ceea ce credem a fi învățătura care răspunde la întrebările din această scrisoare. Repetând acum și căutând să aplicăm chestiunea la cazul în discuție, vom spune:

Fiecare copil al lui Dumnezeu conceput de spirit, în virtutea ungerii sale, are dreptul să vorbească, să propovăduiască, să declare Cuvântul și Mesajul Tatălui său ceresc. Dreptul de a propovădui nu este limitat la episcopi, nici la cei pe care aceștia pun mâinile, nici la bătrânii și diaconii aleși în modul scriptural prin ridicare de mână în ecclesie. Există desigur limitări naturale, cum ar fi lipsa capacității, din vreo cauză, de a reține atenția ascultătorilor. Cu excepția restricției apostolului ca surorile să nu predice în public, nu există nici una.

Cu această vedere largă a împuternicirii divine, ungerea sau autorizarea Spiritului sfânt, înțelegem că nici unul nu are dreptul să împiedice pe altul. Cum a spus Isus către apostolul Ioan: „Nul opriți”. Marcu 9:39.

Totuși, în timp ce nici unul nu poate să-l împiedice sau să-l lege pe fratele său, noi putem renunța la unele din libertățile noastre proprii. Recunoscând că Dumnezeu este un Dumnezeu al ordinii și că ordinea face să prospere fiecare lucrare bună, și urmând instrucțiunile Domnului nostru ca urmașii Săi să se adune împreună ca un corp, ne dăm seama că ocupându-ne locurile în corp ne pierdem ceva din independența, libertățile, privilegiile noastre personale. Suntem bucuroși să facem aceasta, căci credem că este voia Domnului, pentru că El ne instruiește: „Nu părăsiți strângerea voastră laolaltă”. Așa că toți care devin astfel asociați sau membri într-o adunare de studenți ai Bibliei își predau prin aceasta drepturile individuale. Ei funcționează ca o adunare, hotărând care adunări sunt necesare și care nu sunt necesare, care dintre ei să conducă și să servească adunarea, care să facă alt serviciu etc.

Din acest punct de vedere, n-ar fi potrivit pentru frații asociați într-o adunare să înceapă noi adunări și totuși să se considere membri ai adunării originare. Ca un membru al unei adunări să înceapă în mod individual o altă adunare, separată de orice aranjament al adunării sale, ar însemna să ignore, să rupă relația sa cu adunarea veche și ar indica faptul că el nu s-ar mai recunoaște în nici un sens al cuvântului nici ca servitor al acelei adunări, nici ca membru al ei, nici ca părtaș la privilegiile ei. Prin reluarea libertății sale personale, el și-a predat privilegiile sale ca membru al adunării.

Ca atare, din acest punct de vedere noi am spune că frații și surorile care au participat la organizarea noilor adunări evident au avut numai cele mai bune intenții, și foarte probabil la timpul acela nu s-au gândit la adevărata forță și semnificație a acțiunii lor în organizarea adunărilor.

Ar părea de asemenea ca și cum adunarea mamă și bătrânii și diaconii ei n-au satisfăcut pe deplin toate dorințele și necesitățile adunării, altfel n-ar fi fost nici un imbold sau motiv de începere a adunărilor noi pe lângă aranjamentele lor. O supraveghere vigilentă din partea servitorilor adunării trebuie menținută întotdeauna, să vadă dacă nevoile spirituale ale celor interesați sunt satisfăcute, și să fie aleși și stabiliți un număr suficient de bătrâni și diaconi.

În timp ce compătimim cu sentimentele celor care au scos Rezoluția, înclinăm să ne îndoim de înțelepciunea mișcării. Credem că modul mai bun pentru toți cei implicați ar fi ca toate părțile să-și mărturisească eroarea. Adunarea și bătrânii ar putea foarte potrivit să spună: „Regretăm, dragi frați și surori, că n-am înțeles atât de bine situația, așa încât să fi putut atunci să satisfacem nevoile bisericii în privința adunărilor. Promitem să ne facem datoria mai credincios în viitor”.

Cei care au început noi adunări ar face bine, credem noi, să spună: „Regretăm, dragi frați și surori, că n-am avut o vedere destul de largă asupra subiectului și n-am prezentat cererea de a avea o adunare, cu scopul ca nevoia să poată fi satisfăcută prin hotărârea bisericii”.

Cu astfel de scuze și resemnări, credem că toată chestiunea se va corecta de la sine și fiecare se va simți ușurat de o tensiune, și foarte probabil că rezultatele nu vor fi cu mult diferite de situația care este acum, cu excepția faptului că noile întruniri vor fi stabilite de către adunarea originară.