Vol. 17, Noiembrie-Decembrie 2009, Nr. 1

SPIRITUL DE SERVICIU, SPIRITUL UCENICIEI

”Ș i oricare va voi să fie cel dintâi între voi, să fie robul vostru.” Matei 20:27.

R 5321 W. T. 1 octombrie 1913 (pag. 295-296)

Aspirațiile potrivite sunt foarte benefice, atât persoanei cât și celor cu care vine în contact. Domnul nostru a avut o aspirație. Citim despre El că ”pentru bucuria care-I era pusă înainte, a suferit crucea, a disprețuit rușinea” (Evrei 12:2). Există stimulente lăudabile; altfel Tatăl n-ar fi pus unul înaintea Fiului Său. Gândul care trebuie să ne inspire este că dacă noi suntem credincioși în privința lucrurilor din acest timp de acum, Domnul ne va face conducători peste multe lucruri. Astfel dorința arzătoare de a obține aceste lucruri pe care Dumnezeu le-a rezervat pentru acei care îl iubesc, este lăudabilă; căci aceste binecuvântări sunt de la Dumnezeu.

Fiecare Creatură Nouă are aspirații înalte. De fapt, fiecare ar trebui să aibă un ideal pentru care să se străduiască; și având această dorință de a ajunge la el indică faptul că există un motiv în spatele dorinței. Este cu totul potrivit să avem stimulente înaintea minții și este potrivit să știm care stimulent merită eforturile noastre; altfel cele rele ne-ar putea duce în rătăcire. În textul nostru este pusă înaintea noastră o aspirație foarte lăudabilă.

Biserica, fiind reprezentantul lui Cristos, este Corpul Domnului nostru în trup. și Apostolul Pavel, vorbind despre ambiții, sfătuiește Biserica să aibă aspirații mai folositoare, ca să poată fi învățători, îndrumători ai turmei; căci aceasta este cea mai folositoare slujbă în Biserică. Este cunoscut că un dar din timpul sf. Pavel a fost vorbirea în limbi necunoscute. Acesta a fost un dar foarte deosebit. Dar Apostolul arată că a vorbi într-o limbă necunoscută nu trebuia căutat așa de mult ca alte daruri care ar fi folositoare în Biserică.

Noi nu avem în prezent aceste daruri miraculoase, dar avem Cuvântul lui Dumnezeu și dorința de a fi în stare să facem cunoscut Adevărul Domnului. De aceea darul oratoriei este unul încă de dorit. Apostolul continuă să arate că noi ar trebui să dorim a avea roadele Spiritului — ca ele să aibă o influență stăpânitoare asupra noastră.

Responsabilitatea fiecărei eclesii

În ceea ce privește pozițiile în Biserică, Domnul arată că El pune în poziții. ”Acum Dumnezeu a pus mădularele în trup, pe fiecare așa cum I-a plăcut.” Dumnezeu a rânduit să fie acest aranjament în Corp; de exemplu, serviciul ochiului. După cum membrul ochi ajută corpul uman, tot așa membrul ochi în Biserică poate fi foarte folositor Corpului lui Cristos. De asemenea există membre ureche, membre picior, membre mână și membre limbă. Aceste diferite membre au de făcut servicii diferite pentru bunăstarea întregului corp. Mâna nu trebuie să spună piciorului: ”Nu am nevoie de tine”, sau vice versa. 1 Corinteni 12:14-31.

Dacă corpul încearcă să umble pe mâini, aceasta nu este ordinea divină. Corpul trebuie să umble pe picioare. Așa este și în adunare. Dar dacă adunarea pune prea mult pe membrele picioare, privează membrele mâini de folosirea lor. Diferitele membre trebuie să fie în pozițiile unde pot face cel mai eficient serviciu. Cu alte cuvinte, adunarea ar trebui să caute să cunoască serviciul pentru care Dumnezeu evident a pregătit pe fiecare individ să-l facă. Ei trebuie să caute să folosească cea mai bună judecată a lor, să pună persoana potrivită la locul potrivit.

Ocazional vedem adunări unde încearcă să-i facă pe toți să meargă pe mâini și nu pe picioare. Acea adunare pierde prin faptul că nu pune pe fiecare membru în locul pentru care providența divină l-a calificat în mod special. Lucrul acesta este responsabilitatea adunării. Totuși, dacă încearcă a face Corpul să meargă pe mâini în loc de picioare, ea va învăța în timp, probabil, să facă mâinile să fie folosite în poziția lor și picioarele în a lor; și fiecare membru va face în final serviciul pentru care este potrivit.

Umilința este indispensabilă serviciului lui Dumnezeu

Nu numai că este în dezavantajul adunării ca membrii ei să fie în poziții greșite, dar este de asemenea greșit ca membrii ei să încerce să facă alte servicii decât acelea pe care ar trebui să le facă. Nu stă în puterea noastră să ne schimbăm din ceea ce suntem prin natură. Numai Puterea divină ar putea să ne pregătească pentru serviciu în altă parte a Corpului. Atitudinea noastră potrivită ar trebui să fie să servim cu adevărat Corpul lui Cristos, să servim pe Domnul. Să observăm unde este un serviciu de făcut și noi îl putem face. ”Tot ce găsește mâna ta să facă, fă cu toată puterea ta.”

Dificultatea multora din Biserică este că ei doresc să facă ceea ce face altcineva — ceva ce ei admiră. Ei nu se uită în jur să vadă ce pot face întotdeauna — să facă bine tuturor oamenilor, după cum au ocazia, dar în special acelora care sunt din casa credinței. Ei nu au spiritul potrivit al uceniciei. De aceea, îndemnul din textul nostru ar trebui să-i facă să-și spună: ”Cea mai mare ambiție a mea să fie de a servi Domnului într-un mod plăcut Lui, și să-L las pe El să aibă grijă de locul unde pot servi. Aici este un loc mic; acolo este un colț mic. Voi încerca să fac lucrul care este necesar în poziția mea. Dacă Domnul va deschide calea și îmi va arăta altceva ce pare a fi mai important, o voi urma. Dar voi face cu puterea mea ceea ce este datoria mea să fac — fie că este de măturat, fie de închiriat o sală pentru adunare. Orice vine ca ocazie pentru mine, voi face.

Aceasta nu înseamnă să nu avem nici o aspirație. Imboldul stăpânitor este de a servi Biserica. Aici avem un motiv lăudabil, o dorință potrivită. Dar se pare că unii sunt ambițioși — caută să fie șefi. Ambiția noastră (și credem că acesta ar fi Spiritul Domnului) nu este de a ajuta pe cineva care aspiră la locul de frunte, la poziția pe care o caută. A-l ajuta într-o astfel de cale i-ar dăuna atât lui cât și cauzei. Dar dacă găsim vreunul care caută să facă cu toată puterea sa ceea ce mâinile lui găsesc de făcut, putem fi siguri că aceasta va fi aprobat de Domnul; și poate că Domnul îi va da mai târziu o lucrare mai importantă ca recunoaștere a credincioșiei în serviciul Lui.

Egoismul trebuie să fie combătut

Fiecare trebuie să fie mulțumit cu ceea ce îi deschide Providența Domnului. Nu trebuie să fie egoist. ”Căci oricine se înalță va fi smerit; și oricine se smerește va fi înălțat” (Luca 18:14). Cel care se înalță pe sine nu trebuie să fie înălțat de către Biserică; fiindcă nu va fi înălțat de Domnul. Cel care se smerește va fi înălțat, fie prin votul adunării, fie prin voia Domnului.

După cum este pusă chestiunea în textul nostru, credem că Domnul vrea să spună aceasta: Vor fi unii dintre voi care în mod necesar vor fi recunoscuți ca șefi. Există mai multe feluri de serviciu și este necesar să fie un șef în legătură cu serviciile fiecărei adunări. Însuși Dumnezeu a recunoscut aceasta. El L-a făcut pe Isus șef. El l-a lăsat deoparte pe Satan, care era egoist. El L-a ales pe Isus și a făcut calea foarte îngustă pentru El! Dar după ce Isus și-a dovedit umilința, atunci Tatăl I-a acordat marea înălțare, I-a dat marea răsplată promisă.

Tatăl îi caută acum pe acei care au același spirit al umilinței, același spirit al serviciului pe care l-a manifestat Isus. Noi privim la El și vedem că deși Tatăl I-a oferit poziția de șef, I-a oferit și poziția de servitor. Vedem că Isus a fost Servitorul tuturor. De aceea Dumnezeu L-a înălțat și I-a dat un nume mai presus de orice nume.

Așa trebuie să fie cu fiecare mică adunare a Bisericii. Voia Domnului nu este ca oricine vrea să fie servitorul ei principal să fie recunoscut ca șef. Dar Domnul îl va recunoaște pe acela care se va arăta smerit, așa cum S-a arătat El, făcând orice pentru frați. Acela să fie servitorul vostru. Fiecare să considere că onoarea principală între voi, între frații Domnului, este de a fi servitor. și celui care este cel mai credincios să i se dea ocazia de a servi. În acel sens el ar fi șeful vostru.