Vol. 2 Mai-Iunie 1995 Nr. 4

CĂLĂTORIND SPRE IERUSALIM

Fapte 20:16-27

> Cuvântarea Sf. Pavel în fața bătrânilor bisericii din Efes — Un scurt rezumat al experiențelor sale — Împărăția lui Dumnezeu, tema propovăduirii sale — Dubla responsabilitate a tuturor bătrânilor — Avertizare împotriva învățătorilor falși — „Lupi în piei de oaie” — Vestind tot planul lui Dumnezeu

„Vă încredințez în mâna lui Dumnezeu și a cuvântului Harului Său”. Verset 32 .

W.T. 1 August 1916 (pag. 234-236)

Când Sf. Pavel a fugit din Efes, după revoltă, el a făcut o călătorie pe la bisericile europene pe care le fondase. Trecând prin Macedonia spre cetatea Corint, el a venit cu vaporul iarăși spre Milet, cam cincizeci de mile (80 km) la sud de Efes. El era însoțit de reprezentanți ai câtorva biserici din Grecia și Asia Mică, și era în drum spre Ierusalim pentru săracii căruia el sugerase să se facă colecte în cele patru provincii unde propovăduise. Vasul pe care grupul urma să meargă spre portul Ierusalim a fost reținut pe timp nelimitat la Milet. Atunci s-a trimis vorbă Bătrânilor din Efes și ei au venit la Milet.

Studiul de astăzi atrage atenția îndeosebi asupra cuvântării lui în fața acestor Bătrâni. Nu trebuie să ne gândim la ea ca la o declarație lăudăroasă, ci mai degrabă ca la o repetare clară a unor probleme pe care ascultătorii săi le încuviințau deplin și cu care el nu se lăuda deloc. Cuvântarea a fost ținută nu pentru sine, nu ca să arate vanitate personală și laudă de sine, ci în vederea împrospătării memoriei ascultătorilor și pentru a face ca lecția respectivă să producă o impresie mai adâncă asupra lor. El le-a adus aminte că pe parcursul a trei ani ei îl cunoscuseră intim — felul său de viață, devotarea sa pentru Domnul, pentru serviciul Adevărului și al fraților. El le-a amintit de asemenea de umilința minții sale — că purtarea sa nu fusese semeață și poruncitoare, că el nu căutase să și-o impună asupra Bisericii, ci, dimpotrivă, el îndurase printre ei multe încercări și greutăți din partea evreilor, a „falșilor frați”.

Bătrânii știau despre munca lui, despre răbdarea lui și despre faptul că nu reținuse nimic față de ei, care să le fie de ajutor; știau că el îi învățase public și în particular, după cum împrejurările îi deschiseseră posibilități de serviciu. El mărturisise atât evreilor, cât și grecilor, că există o singură Evanghelie a lui Cristos, care să fie acceptată prin credință și îndepărtare de păcat. Atrăgând atenția asupra acestor elemente ale caracterului său, el punea temelia pentru îndemnul lui de mai târziu, ca ei să-i copieze zelul și fidelitatea. El fusese un supraveghetor sau episcop credincios, veghind asupra intereselor lor. Fusese un pastor credincios, călăuzindu-i în privința bunăstării și ocupându-se de hrănirea lor în cele spirituale. Cunoscându-i onestitatea în ceea ce prezenta, și având toată situația în minte, ei erau cu atât mai bine pregătiți să audă de la el îndemnurile de despărțire, marea lecție pe carea avea să le-o dea.

Sf. Pavel a informat pe Bătrâni că deși avea libertate fizică, el simțea o constrângere interioară de care nu se putea scăpa: că trebuia să meargă la Ierusalim; că aceasta era providența Domnului pentru el și că primise asigurări de la alții, prin „darurile spiritului”, că lanțuri și închisoare îl așteptau la Ierusalim. Apoi el a adăugat aceste cuvinte încurajatoare: „Dar eu nu țin numaidecât la viața mea ca și cum mi-ar fi scumpă, ci vreau numai să-mi sfârșesc cu bucurie calea și slujba pe care am primit-o de la Domnul Isus, ca să vestesc Evanghelia harului lui Dumnezeu. Și acum, iată, știu că nu-mi veți mai vedea fața, voi toți aceia în mijlocul cărora am umblat, predicând Împărăția lui Dumnezeu”.

După cât se pare, apostolul se familiarizase cu Biserica efesenilor mai bine decât cu oricare alta. Prin providența Domnului petrecuse mai mult timp cu ei, și se pare că rezultatele obținute îi justificaseră șederea prelungită. Despărțirile între prieteni sunt întotdeauna dureroase; iar despărțirea fără nici o speranță de a se mai vedea unul pe altul de această parte de văl este o încercare îndoit de aspră.

„PREDICÂND ÎMPĂRĂȚIA LUI DUMNEZEU”

Cu această ocazie remarcăm mesajul pe care l-a dat apostolul, și pe care aici îl accentuează în mod special, acesta fiind Evanghelia lui Cristos — „predicarea Împărăției lui Dumnezeu”. Este corect să recunoaștem că aceasta este aceeași Evanghelie pe care noi o propovăduim astăzi. Dacă este altfel, atunci noi nu propovăduim corect. Harul lui Dumnezeu s-a manifestat în dăruirea Fiului Său, ca El, prin harul lui Dumnezeu, să guste moartea pentru fiecare. Harul lui Dumnezeu s-a manifestat mai departe printr-un plan care arată modul în care moartea lui Cristos a fost intenționată să aducă binecuvântarea rasei noastre:

(1) Prin stabilirea în cele din urmă a Împărăției sub întreg cerul, pentru conducerea omenirii, pentru suprimarea păcatului și morții, pentru ridicarea celor care au fost legați prin acești vrăjmași.

(2) Înaintea acestei binecuvântări generale pentru lume, pentru care ne rugăm „Vie Împărăția Ta, facă-se voia Ta pe pământ ca și în cer”, vestirea divină cheamă o turmă mică pentru a fi comoștenitori cu scumpul lor Răscumpărător în acea Împărăție.

Mulțumim lui Dumnezeu că aceste adevăruri scumpe referitoare la harul lui Dumnezeu și la Împărăția lui Dumnezeu, atât de multă vreme acoperi-te și ascunse vederii noastre prin tradițiile Evului Mediu, se descoperă ((118)) acum pentru ochii înțelegerii prin iluminarea Spiritului Sfânt, pentru ca noi să putem cunoaște lucrurile care ne sunt date gratuit de Dumnezeu și pentru ca astfel să putem fi ajutați în a ne face sigură chemarea și alegerea!

Nu este de mirare că apostolul a putut să adauge convingătoarele cuvinte: „De aceea vă mărturisesc astăzi că sunt curat de sângele tuturor, căci nu m-am ferit să vă vestesc tot planul lui Dumnezeu”. Ceea ce i-a propovăduit Bisericii din Efes în timpul șederii sale de aproape trei ani printre ei este desigur același mesaj care prin aranjament divin a ajuns și la noi prin epistolele sale adresate diferitelor Biserici. Remarcăm că mesajul Sf. Pavel nu conține nici măcar un cuvânt cu privire la chinul veșnic, nefiind parte din planul divin. Din aceste epistole, desigur, ne dăm seama că Sf. Pavel a fost foarte răbdător în mustrarea, instruirea și încurajarea poporului drag al Domnului. El a fost mult folosit de Domnul pentru că s-a predat atât de complet Domnului.

RESPONSABILITATEA TUTUROR BĂTRÂNILOR

Chemând Bătrânii, gândul apostolului era să imprime asupra lor faptul că ei, asemenea lui, nu numai că erau consacrați Domnului, dar, ca învățători în Biserică, aveau dublă responsabilitate — față de ei înșiși și față de Biserica peste care Domnul i-a făcut supraveghetori. Remarcăm cuvintele: „Luați seama dar la voi înșivă și la toată turma în care v-a pus Duhul Sfânt supraveghetori (grecește, episcopos — episcopi), ca să păstoriți Biserica lui Dumnezeu, pe care a câștigat-o cu sângele Celui (Fiului) al Său”. Verset 28.

1) Ei trebuie să fie atenți atât la ei înșiși, cât și la turmă. Oricine încearcă să păstorească Biserica va trebui întâi de toate să vegheze ca să nu cadă în ispită; pentru că, după cum declară apostolul, cei care acceptă poziția de Bătrâni — pastori, supraveghetori — în Biserică sunt expuși la încercări deosebite, dificultăți deosebite. În primul rând ei trebuie să fie atenți la ei înșiși ca nu cumva, după ce au propovăduit altora, să fie lepădați.

2) Cei care acceptă slujirea sau servirea Bisericii ca frați Bătrâni sub îndrumarea divină, trebuie să-și dea seama că și-au asumat o responsabilitate grea, pentru care „trebuie să dea socoteală lui Dumnezeu”. Aceasta nu înseamnă găsirea de greșeli la frați. Nu înseamnă numai să le țină predici, nici numai să viziteze pe cei bolnavi și să sfătuiască pe cei în necaz. Înseamnă o supraveghere spirituală, o grijă pentru toate interesele, atât ale adunării, cât și ale persoanelor care o compun. Cei supraîncărcați cu grijile acestei vieți nu sunt, în nici un sens al cuvântului, în situația de a accepta responsabilitățile acestui serviciu în Biserica viului Dumnezeu. Numai cei care caută întâi interesele Împărăției Domnului și dreptatea pe care ea o inspiră sunt în vreun sens sau grad potriviți pentru astfel de serviciu în Biserică.

Câteva puncte din versetul 28 sunt demne de atenție minuțioasă. Versiunea Revizuită, citată mai sus, spune: „în care v-a pus Duhul Sfânt supraveghetori”, fiind astfel în acord cu declarația scripturală generală că Bătrânii Bisericii NU SUNT PESTE BISERICĂ, în sensul că sunt o clasă superioară, sau o clasă „clericală”, ci sunt ÎN BISERICĂ — membri în ea — membri care supraveghează, membri care ajută, numiți de Domnul prin intermediul Bisericii. Ei trebuie să considere că o parte a responsabilității lor este să remarce cum progresează ceilalți membri, în special în interesele lor spirituale. Ei trebuie să simtă ca parte a datoriei lor să atragă atenția, să încurajeze, să ajute pe toți ceilalți membri, după cum se oferă posibilitatea.

PERICOLE DEOSEBITE PRINTRE BĂTRÂNI

Nu este prerogativa tuturor fraților și surorilor din Biserică să se străduiască a se îndrepta unul pe altul, afară doar de cazul că este o problemă personală legată de ei înșiși. În asemenea cazuri trebuie să se urmeze strict sfatul dat de Domnul nostru în Matei 18:15-17. Unui Bătrân însă, prin însăși alegerea lui în funcție, i s-a cerut să supravegheze astfel afacerile adunării, să dea astfel de sfaturi, să facă astfel de mustrări, după cum cere natura cazului — în umilință, gândindu-se și la sine, ca să nu fie și el ispitit, dacă nu în aceleași privințe, atunci posibil în alte privințe. Desigur, el de asemenea trebuie să aplice Matei 18:15-17. Galateni 6:1.

Prin imprimarea acestei datorii de supraveghere asupra Bătrânilor, Sf. Pavel le-a adus aminte că Domnul a cumpărat această turmă cu sângele prețios al Mielului lui Dumnezeu, și că acest lucru, care este o valoare în ochii Domnului, trebuie să fie așa de adânc imprimat în mințile lor, încât să fie dispuși să-și dea viața pentru frați în orice serviciu pe care l-ar putea face.

Accentuând prevenirea deja făcută, apostolul în mod profetic spune că va fi mare nevoie să ia seama la ei înșiși, pentru ei, pentru turmă, și că în special printre Bătrâni se vor ridica oameni care vor învăța lucruri stricăcioase, ca să tragă pe ucenici după ei. Dornici de a fi conducători, ei nu vor ezita să facă dezbinare sau diviziune în Biserică, pentru a fi ajutați în ambiția lor. Cuvântul din versetul 30, tradus „stricăcioase”, în original înseamnă „distorsionate”, „sucite”. Ideea este că aceia care încep să piardă Spiritul Domnului, încep să piardă și aprecierea clară a Adevărului. Pe măsură ce ambițiile personale și egoiste le întunecă vederea, ei văd tot mai vag Scripturile și se simt liberi să le distorsioneze așa încât să le sprijine sentimentele ambițioase.

Cât de adevărate sunt cuvintele apostolului! Ce mare pericol este în privința aceasta, în special pentru Bătrâni, supraveghetorii turmei! Evident, ambiția egoistă este unul din cei mai mari dușmani cu care ei trebuie să se lupte. Aceste ambiții nu încolțesc, nu înfloresc și nu fac roadă dintr-o dată. Procesul este treptat, și deci cu atât mai periculos, cu atât mai înșelător cu cât probabilitatea de a-l observa este mai mică. Cât de important este dar, ca toată turma Domnului, și în special Bătrânii, să ia seama la ei înșiși și să-și cerceteze conduita și îndeosebi motivele care stau în spatele faptelor lor! Să nu uităm că puritatea absolută a voinței este esențială. Orice amestec de egoism, oricât de mic, este un virus otrăvitor care, dacă nu este ținut sub control, va duce la moartea a doua.

„Lupii răpitori” sunt lupi feroce. Pentru un timp ei ar putea înșela oile printr-o manieră și pretenție exterioară, ((119)) acoperindu-și natura de lup. Ei și conduita lor exterioară prin care înșeală turma sunt scriptural numite „lupi în piei de oaie” (Matei 7:15, 16). Păstorul le cunoaște caracterul cu mult înainte de a se manifesta față de oi. Însă oile blânde, inocente, sunt înșelate până când acești lupi încep să muște, să devoreze și să împrăștie turma. Urletele de mânie, răutatea, ura, invidia și cearta, sunt notate în Scripturi ca „fapte ale cărnii și Diavolului” — nu fapte ale dreptății, păcii și iubirii, ale Spiritului Domnului. Lupul face daune cu gura; și așa fac și acești „lupi răpitori” — calomnie, bârfă și orice faptă rea. Apostolul a prevenit pe Bătrânii din Efes la ce să se aștepte, și cuvintele lui au fost adevărate. Aceleași principii se mai aplică încă. De aceeași prevenire trebuie să se mai țină seama încă. De fapt Scripturile sugerează că experiențele cele mai grele în această privință vor veni peste Biserică în „ziua cea rea” cu care se încheie vârsta Evanghelică, timpul în care trăim noi acum.

„NOAPTE ȘI ZI, CU LACRIMI”

În versetul 31 apostolul ne pune în față două puncte. Primul, Bătrânii trebuie să vegheze împotriva acestor rele atât de grăitor descrise. Ei trebuie să vegheze la interesele turmei pentru a o apăra de lupi. Ei trebuie să vegheze pentru a nu da lupilor, pe cât este posibil, ocazii să sfâșie și să muște turma. Ei trebuie să prevină oile ca nu cumva unele dintre ele, fiind infectate cu rabia lupilor, să dea semne de hidrofobie și să înceapă să se muște una pe alta, având simptomele obișnuite de hidrofobie — cu aparentă sete de apă, simbol al Adevărului, dar refuzând s-o bea — întorcându-se împotriva ei.

Al doilea, Bătrânii trebuie să vegheze împotriva celor care, sigur, se ridică „din mijlocul vostru”. Vegherea corectă începe cu propriile inimi, spunând: „Doamne, eu sunt acela?” Iar vegherea corectă va discerne cu timpul asemenea caractere și le va expune — nu din vreo amărăciune față de ele, ci pentru protejarea turmei. 1 Timotei 1:20; 2 Timotei 1:15; 2:17.

Sf. Pavel le-a amintit fraților că astfel fusese cursul lui — de mare veghere, interes, grijă pentru ei și pentru toate Bisericile din Asia Mică. Expresia „noapte și zi, cu lacrimi” ne arată clar că el în mod cuvenit simțea greutatea responsabilității care era asupra lui ca serv al lui Dumnezeu, ambasador al Regelui regilor, supra-păstor, supraveghetor al turmei Domnului, „serv al Noului Legământ”, delegat de marele Cap al Bisericii să ajute la chemarea și la pregătirea acelora care vor fi membri ai Corpului glorificat al lui Cristos, pentru a domni cu El o mie de ani.

AJUTORUL DIVIN DAT

În cuvintele de încheiere ale îndemnului său, gândul apostolului pare să fie că el dorea ca vorbele sale, cuvântarea sa, să poată nu numai să trezească în Bătrâni un adânc simț de responsabilitate, dar și să-i conducă spre a întreba în privința mijloacelor de apărare pe care s-ar putea baza în criza astfel arătată. El atrage atenția asupra faptului că Dumnezeu, marele Centru al tuturor binecuvântărilor noastre, de la care vine orice dar bun și desăvârșit, este de partea noastră, de partea tuturor celor care caută să coopereze cu aranjamentele Sale.

Explicând mai departe el menționează Scripturile, Cuvântul harului lui Dumnezeu, mesajul Evangheliei. El le spune, și nouă de asemenea, că Cuvântul lui Dumnezeu ne poate edifica, ne poate face dezvoltarea de caracter necesară și în cele din urmă ne poate da o parte în marea moștenire pe care Dumnezeu o are în rezervă pentru toți aceia care se sfințesc prin acest Mesaj. Să ne punem bine în inimă acest lucru. Neglijarea Cuvântului lui Dumnezeu, neglijarea promisiunilor Lui, înseamnă o lipsă de putere în suportarea încercărilor care sunt partea noastră. De asemenea înseamnă deschiderea ușii pentru ca Satan să pună întunericul drept lumină și lumina drept întuneric, spre confuzia noastră. Să nu facem nici o greșeală. Printre aceia care sunt sfințiți în Cristos Isus aceasta este o problemă de primire a moștenirii sau de pierdere a ei.

Versetele 33 și 34 conțin o mărturie nobilă. Apostolul își folosise meseria de confecționer de corturi nu numai pentru întreținerea sa, dar și pentru ajutorul financiar al celor asociați cu el în lucrarea Evangheliei. Lăudat fie Dumnezeu pentru așa nobil exemplu de devotare! Deși apostolul nu a îndurat, nu a putut îndura atât de mult ca și Răscumpărătorul nostru, totuși ilustrarea unei devotări complete pe care viața sa ne-o oferă ne face tuturor mult bine; fiindcă ne amintim că el a avut patimi ca și noi, după cum el însuși a spus. El a fost imperfect și a fost obligat să-și țină corpul aspru — în supunere față de mintea sa cea nouă, voința lui Dumnezeu în Cristos. 1 Corinteni 9:24-27.

În versetul 35 el descoperă secretul succesului său ca serv al Domnului. În mod constant el și-a amintit și a pus în practică cuvintele Învățătorului. Arta de a se PREDA PE SINE este unul dintre secretele vieții creștine fericite. Întâi el își predă Domnului voința, apoi timpul, energia, talentele, pentru serviciul Domnului și pentru poporul Domnului. El are plăcere și binecuvântare în a da, fie că alții știu, fie că nu. Curând îi va veni timpul să-și primească răsplata deplină. Acestora Domnul le va da viață veșnică, glorie veșnică și asociere cu El în Împărăția Sa.