ULTIMA BĂTĂLIE A ÎMPĂRATULUI SAUL

2 Samuel 2-5

> Necăjit, el a cerut ajutor vrăjitoarei din En-Dor — Înșelat de spiritele rele — Bătălia pierdută — Saul și Ionatan uciși — Cântecul Arcului, sau marșul funebru al lui Saul — David împărat al lui Iuda — Apoi al întregului Israel.

„Domnul este tăria mea și scutul meu; în El mi se încrede inima și sunt ajutat.” Psalmul 28:7 .

R5673 W. T. 15 aprilie 1915 (pag. 124-125)

Studiul de astăzi acoperă o perioadă interesantă din istoria lui Israel și din experiențele lui David, preaiubitul lui Dumnezeu. Persecutat și hăituit de Saul, nici un loc nu era sigur pentru David. Filistenii, dorindu-l mai degrabă ca prieten decât ca dușman, au dat lui David și celor care-l urmau cetatea Țiclag. În timp ce locuia acolo, David a luptat împotriva amaleciților, și niciodată împotriva israeliților. El nu putea lupta de bunăvoie împotriva poporului Domnului, totuși se simțea liber să lupte împotriva celor despre care Domnul spusese că trebuia să fie nimiciți pentru că răutatea lor ajunsese la culme, la limita permisiunii divine.

Între timp, sfârșitul domniei lui Saul se apropia. O nouă invazie a filistenilor a necesitat întreaga armată pe care el a putut-o aduna, și atunci s-a simțit nesigur cu privire la rezultate. Deși ca împărat, în armonie cu reglementarea divină, el poruncise tuturor vrăjitoarelor, vrăjitorilor și tuturor celor care pretindeau că comunică cu morții să părăsească țara lui Israel, cu toate acestea, erau unii pe ici pe colo care rămăseseră. În situația lui extremă, văzând că Domnul nu-i răspundea, împăratul Saul a vizitat-o pe vrăjitoarea din En-Dor — despre care unii spun că ar fi fost mama lui Abner, primul general al împăratului.

Vrăjitoarea, după ce a fost asigurată că nu i se va întâmpla nimic rău, a intrat în legătură cu îngerii căzuți, despre care ea presupunea, așa cum presupun și astăzi spiritiștii, că erau spiritele morților. Fără îndoială că ea a fost sinceră și a gândit că Samuel a fost cel chemat. Dar Biblia ne asigură că „morții nu știu nimic”. Samuel dormea alături de părinții lui, așteptând dimineața învierii, și nu putea da sfaturi, nu putea ști nimic despre lucrurile care se întâmplau.

Spiritele rele, totuși, atât în timpul acela cât și acum, prin medii, personificau morții, și, folosindu-și cunoștința superioară, au răspuns în locul morților. După ce întrebările în acest caz au fost puse, răspunsul a fost că împăratul va pierde bătălia în ziua următoare, iar el și fiii lui vor fi uciși.

Nu știm cum îngerii căzuți știu atât de mult despre chestiunile rasei noastre, dar știm că este neînțelept pentru oricine să aibă vreo legătură cu ei; pentru că Domnul a interzis aceasta. Unicul lor scop este să înșele pe oameni; și după Sf. Pavel, prin vise și descoperiri ei au adus în Biserică diferite doctrine ale demonilor (1 Timotei 4:1), care, fiind încorporate în crezurile noastre, ca musca în untdelemn, le-au făcut să se strice. Eclesiastul 10:1.

Ferice ar fi de oameni dacă ar înțelege ce învață Biblia atât de clar; și anume, că morții sunt morți și nu pot da nici o informație, de nici un fel, că ei nici nu se bucură, nici nu suferă, ci sunt pur și simplu într-o stare de existențăsuspendată, așteptând Zorile Zilei mai bune în care Emanuel, Mesia, va aduce cunoștința slavei lui Dumnezeu tuturor ca rezultat al Jertfei Sale de Răscumpărare de pe Calvar. Învățătura că morții sunt mai vii decât atunci când erau vii este nu numai lipsită de sens, ci și contrară Cuvântului lui Dumnezeu, și a devenit fundamentul tuturor erorilor grave care au chinuit facultățile de gândire ale creștinilor. Nimeni nu s-ar ruga pentru morți, sau n-ar spune slujbe pentru ei ca să fie eliberați din purgatoriu, dacă ar ști că prietenii lor morți pur și simplu dorm până în dimineața învierii.

Dar, cel mai rău dintre toate, această teorie că morții sunt vii a devenit temelia unor blasfemii grave la adresa lui Dumnezeu, în care se unesc mai mult sau mai puțin toate confesiunile, așa cum este reprezentat prin crezurile lor. Aceste blasfemii constau în declarații cu privire la caracterul și Planul lui Dumnezeu, care ar fi o rușine pentru orice diavol, și sunt departe de caracterul și atributele Dumnezeului oricărui har, Părintelui tuturor îndurărilor, de la care vine orice dar bun și desăvârșit. Iacov 1:17.

„CÂNTECUL ARCULUI”

Când a auzit David despre rezultatele bătăliei, și-a exprimat simpatia pentru Saul și pentru Ionatan într-o poezie frumoasă, care este remarcabilă pentru faptul că ea nu conține nici măcar o sugestie despre felul în care l-a persecutat Saul sau a căutat să-i ia viața. Ea îl laudă pe Saul pentru binele pe care l-a făcut. Spune despre iubirea tandră a lui Ionatan, care o întrecea pe cea de femeie. Această odă este consemnată în 1 Samuel 1:17-27. Marșul Funebru al lui Saul este o încercare din partea muzicianului de a pune sentimentul Cântecului Arcului făcut de David pentru Ionatan și pentru Saul pe muzica din zilele noastre; și astfel a ajuns ca acesta să fie identificat cu serviciile funerare ale celor mari din ziua de astăzi.

((600))

În bătălie au fost uciși fiii lui Saul, inclusiv Ionatan. Saul însuși a fost rănit. Temându-se că dacă ar cădea viu în mâinile filistenilor l-ar tortura până la moarte, el a dorit ca purtătorul armelor să-l înjunghie, și în cele din urmă s-a sinucis cu propria lui sabie.

Un amalecit tânăr, gândindu-se să intre în grațiile lui David și știind ceva despre cum a fost el persecutat de Saul, i-a adus știrea morții lui Saul și i-a dat coroana lui Saul și brățara care era pe brațul lui Saul, spunându-i că-l omorâse pe împăratul Saul la cererea acestuia — probabil, inventând această parte a povestirii pentru a-și aduce sieși onoare. În orice caz, David a primit lucrul acesta într-un mod cu totul diferit de ceea ce se așteptase el, spunându-i: „Cum nu ți-a fost frică să întinzi mâna să nimicești pe unsul Domnului?” David a poruncit atunci să fie omorât. Dar pe Saul și pe Ionatan i-a jelit până seara.

David a așteptat pe Domnul acei mulți ani, cu totul încrezător că la urmă el va fi împăratul lui Israel, dar negrăbind evenimentul în nici un fel, stând doar pregătit pentru responsabilitățile și puterea funcției în care îl va pune Domnul. Ce exemplu minunat avem în comportamentul lui David! Cât de mult pot învăța creștinii despre așteptarea răbdătoare a timpului Domnului în toate afacerile lor — nu numai așteptarea Împărăției în timp ce se roagă, „Vie împărățiaTa”, ci și așteptarea conducerii și providențelor Domnului în toate afacerile lor, conducându-le pe toate spre bine! Aceasta este una din greșelile prea frecvente făcute de creștini, că ei trec cu vederea providența și supravegherea promisă a Domnului asupra intereselor lor, și încearcă să acționeze singuri, adesea spre propriul lor dezavantaj.

David a înțeles că venise probabil timpul ca el și însoțitorii lui să se mute din țara filistenilor, și a întrebat pe Domnul prin preot și prin efod. Răspunsul a fost că ar trebui să meargă în Iudeea. Apoi a pus întrebarea, în care oraș? iar răspunsul a fost, Hebron. Acolo s-au mutat David și însoțitorii lui cu familiile lor; și seminția lui Iuda, propria lui seminție, l-a recunoscut repede ca și împărat al lor. Totuși au trecut mai mult de șapte ani după aceasta, până când el a devenit împărat al întregului Israel. Între timp, unul dintre fiii împăratului Saul, Iș-Boșet, supraviețuise, și Abner, căpetenia oștirii lui Saul, îl unsese ca împărat al Israelului. Împăratul David, al lui Iuda, nu a făcut nici o încercare de a obliga celelalte seminții, ci a continuat să aștepte timpul cuvenit al Domnului.

Între timp însă, Abner adunase o armată împotriva servitorilor lui David, și a urmat o luptă aprigă în care forțele lui David au fost biruitoare; ceilalți au pierdut lupta. În cele din urmă Abner, mânios pe împăratul Iș-Boșet, i-a propus lui David ca el să devină vasalul lui și să-l ajute să întoarcă inimile tuturor israeliților către el. Împăratul David a apreciat această propunere, considerând-o fără îndoială a fi voia Domnului și în armonie cu făgăduința Domnului. Totuși, chestiunea nu s-a realizat astfel; pentru că Ioab, nepotul lui David, căpetenia de război, l-a ucis pe Abner în mod necinstit. Din nou vedem purtarea lui David în contrast cu atitudinea obișnuită a timpului său. În loc să se bucure de moartea lui Abner, împăratul l-a jelit și l-a acuzat pe nepotul său pentru cursul rău pe care-l urmase. El a fost destul de curajos, ca în prezența celui mai capabil dintre soldații săi să preamărească virtuțile lui Abner ca un mare soldat, zicând: „Un om mare a căzut astăzi în Israel”.

ÎMPĂRAT AL ÎNTREGULUI ISRAEL

Dar puțin timp după aceasta, alții, înțelegând greșit pe împăratul David, l-au ucis pe împăratul Iș-Boșet și au adus capul acestuia lui David ca o dovadă a morții lui, așteptându-se fără îndoială că vor fi răsplătiți. Dimpotrivă, și ei au fost condamnați. Ei îl omorâseră pe împărat. Au fost socotiți vrednici de aceeași pedeapsă, și au fost și ei omorâți. Astfel a văzut poporul exemplificate în comportamentul lui David principiile dreptății destul de neobișnuite pentru zilele lui, și putem spune, și acum neobișnuite. Toate aceste lucruri au servit ca poporul să-l îndrăgească pe împărat, care, au înțeles ei, nu era egoist, limitat, ci avea vederi largi și era chiar generos față de împotrivitorii săi, dușmanii săi. El pare să fi avut o mare apreciere pentru dreptate și de asemenea o generozitate a simpatiei pentru dușmanii lui.

Împăratul David avea treizeci și șapte de ani când în final cele unsprezece seminții au trimis o delegație pentru a sta de vorbă cu el, indicându-i că le-ar plăcea să-l aibă ca împărat peste tot Israelul. Aceasta a fost la șapte ani și jumătate după moartea împăratului Saul, și probabil cam la șaptesprezece ani după ce David fusese uns prima dată de Samuel. Credința și răbdarea marchează fiecare pas al acelor ani, și ne arată caracterul împăratului David cum n-am fi putut să-l cunoaștem altfel. Grandoarea lui a fost arătată mai cu seamă în faptul că a dat dovadă de devotare lui Dumnezeu și supunere la voința divină.

Acceptarea lui ca împărat al tuturor semințiilor lui Israel a marcat punerea uleiului sfânt al ungerii a treia oară pe capul lui.

Între timp împăratul David ajunsese tot mai tare în cucerirea dușmanilor lui — dușmanii Domnului — cei despre care Dumnezeu spusese că trebuiau nimiciți. Le amintim cititorilor noștri din nou că Domnul a spus că nelegiuirea amoriților ajunsese la culme, și astfel a indicat că era voia Lui ca aceștia să fie nimiciți de pe pământ. Că erau nimiciți în luptă sau prin ciumă sau foamete, nu avea importanță pentru ei, din moment ce sentința divină la moarte trebuia dusă la îndeplinire.

Totuși, toată vremea cât Dumnezeu a permis boala, războiul, foametea, ciuma, moartea să domnească în lume, El pregătea răscumpărarea omului, mântuirea omului prin marele Răscumpărător. Împărăția lui Mesia trebuie în curând să preia controlul pământului, să facă să înceteze domnia Păcatului și a Morții, să cauzeze legarea lui Satan și să facă lumina soarelui Adevărului divin să inunde pământul. Atunci toți ochii orbi vor fi deschiși și toate urechile surde vor fi deschise, ca să cunoască, să înțeleagă pe adevăratul Dumnezeu, adevăratul Lui Mesaj.

((601))

Între timp, cei care au murit de sabia lui Israel nu vor ști nimic de trecerea timpului. Ei se vor trezi în Împărăția Milenară, când toți care dorm în pulberea pământului se vor trezi. Ei vor fi atunci sub condițiile cele mai favorabile pe care le-am putea cere pentru ei — eliberați de cătușele ignoranței și superstiției, cu Împărăția lui Mesia gata să-i ajute să iasă din slăbiciunile și degradarea lor, întorcându-se la perfecțiunea umană pierdută în Eden, răscumpărată la Calvar.