ÎNDURAREA LUI DUMNEZEU FAȚĂ DE PĂGÂNI

Iona 3:1-4:11

> Experiența lui Iona un tip al morții și învierii Domnului nostru — „Dumnezeu a pregătit un pește mare” — Capacitatea divină este indiscutabilă — Permisiunea divină a răului este limitată — Ilustrarea compasiunii divine — Cum „S-a căit de rău Dumnezeu” — Spiritul egoist al lui Iona este mustrat — Împărăția Mesianică este speranța lumii.

„Duceți-vă și faceți ucenici din toate popoarele.” Mat. 28:19.

R 5797 W. T. 1 noiembrie 1915 (pag. 332-333)

Scepticii sunt de mult înclinați să trateze povestea experiențelor lui Iona în pântecele marelui pește ca pe o poveste marinărească. Mulți care vorbesc de la amvon chiar râd de relatarea experiențelor lui Iona, spunând că sunt potrivite numai pentru creduli, nu pentru înțelepții Criticii Radicale. Cu toate acestea, Marele Învățător Se referă la Iona și la experiențele sale în pântecele peștelui, iar cei care cred Scripturile nu vor căuta un temei mai bun decât acesta ca să creadă în această istorie.

Povestea lui Iona are o paralelă remarcabilă. Cu câțiva ani în urmă, unul din ziarele din New York a dat o relatare detaliată, cu exces de ilustrații, arătând cum un marinar a căzut peste bord și a fost înghițit de „o balenă mare galbenă”, dar după câteva ore a scăpat, pielea lui fiind roșietică de la acțiunea sucurilor digestive din stomacul balenei. După câte știm, cazul lui Iona a fost singurul caz în care cineva a petrecut părți din trei zile și nopți în pântecele unui pește. Este adevărat, gâtul majorității balenelor pare prea mic pentru a permite intrarea unui om. Să nu uităm însă că acesta este foarte elastic. Genul de balenă galbenă are o mărime enormă și se spune că are un gât în stare să înghită o barcă cu mult mai mare decât un om.

Pe lângă aceasta, descrierea Bibliei ne spune în mod deosebit că Dumnezeu a pregătit un pește mare. Nimeni, având o apreciere cuvenită a puterilor Celui Atotputernic, nu s-ar îndoi nici măcar o clipă de capacitatea lui Dumnezeu în această privință, fie la moment, fie cu mult înainte, cunoscând calea lui Iona. Caracterul excepțional al experienței lui Iona a făcut din el un tip al lui Isus, care a fost înghițit de pământ în moarte, cum a fost Iona de către pește; și așa cum a fost eliberat Domnul nostru din închisoarea Sa, tot așa a fost și Iona. Mat. 12:39, 40.

PROPOVĂDUIND NINIVENILOR

Studiul de astăzi însă are legătură cu propovăduirea de către Iona ninivenilor. Ninive era o cetate mare în afara limitelor iudaismului și ca atare pe vremea aceea în afara liniilor favorii divine; căci, de la darea Legii la Sinai până la trei ani și jumătate după Cruce favoarea lui Dumnezeu a fost limitată exclusiv la națiunea Israel sub condițiile Legământului Legii. La încheierea perioadei de favoare exclusivă pentru Israel, sutașul Corneliu a fost primul păgân care a primit dovada favorii divine.

În cazul sodomiților, ninivenilor și amaleciților, dreptatea divină decretase că nelegiuirea lor ajunsese la culme și că ar fi neînțelept ca ei să mai trăiască, și îndepărtarea lor în moarte nu numai că le-ar împiedica degradarea mai departe, dar și ar da omenirii o lecție generală în sensul că există o limită în permisiunea divină a răului. Faptul că acești oameni au fost astfel condamnați și învinși nu înseamnă că ei s-au bucurat vreodată de mântuire sau chiar de o ofertă de mântuire. Asemenea tuturor copiilor lui Adam, acești oameni au fost sub sentința morții — „cu moarte vei muri”; „După cum toți mor în Adam.” Ei au fost doar opriți de la viață în continuare, în condițiile prezente. Ocazia lor de viață viitoare prin învierea din morți nu este împiedicată. Căci nici ei, nici alții n-au fost încă răscumpărați.

Prin urmare, viața viitoare, asigurată prin lucrarea răscumpărătoare a lui Isus, n-a fost în nici un sens împiedicată prin sentința morții dată împotriva lor în masă. De fapt, nici evreii n-au fost mântuiți. Oferta de mântuire făcută lor sub Legământul Legii nu le-a dat viață veșnică. După cum spune Sf. Pavel, „Prin faptele Legii nimeni nu va fi îndreptățit în ochii lui Dumnezeu” (Rom. 3:20). Dacă evreii erau îndreptățiți prin Lege, atunci Cristos a murit în zadar. Legea n-a făcut nimic perfect.

Oferta de viață făcută evreului a fost doar pentru a-i dovedi lui, și în cele din urmă tuturor, imposibilitatea cuiva de a obține viață sub Legea divină, fără de ajutor divin — fără de Mântuitor și de lucrarea Sa de la Calvar și, pe lângă aceasta, fără de lucrarea Sa pentru lume ca Mijlocitor al Noului Legământ în timpul domniei Sale Mesianice de o mie de ani. În armonie cu aceasta apostolul declară, „Hristos a adus la lumină viața și nemurirea prin Evanghelie”. Și, „Nu este alt nume dat sub cer prin care trebuie să fim mântuiți”, și iarăși, această „mântuire așa de mare, care începând să fie vestită de Domnul ne-a fost adeverită de cei care au auzit-o.” 2 Tim. 1:10; Fapte 4:12; Evr. 2:3.

NINIVENII S-AU POCĂIT

Propovăduirea lui Iona a fost că în patruzeci de zile Dumnezeu va distruge Ninive. Dar oamenii, impresionați de mesajul lui, s-au căit de calea lor păcătoasă și au căutat iertarea divină. Anunțul împăratului a fost ca, „Oamenii și vitele, cirezile și turmele, să nu guste nimic, să nu pască și nici să nu bea apă! Ci oamenii și vitele să se acopere cu saci, să strige cu putere către Dumnezeu și să se întoarcă de la calea lor cea rea și de la faptele de violență de care le sunt pline mâinile”. Domnul a ascultat pe niniveni, le-a acceptat căința și a permis ca viața lor națională să continue o vreme.

Trebuie desigur să înțelegem că Dumnezeu cunoștea sfârșitul de la început — știa că ninivenii se vor căi și că ((384)) El nu-i va șterge în patruzeci de zile, în conformitate cu propovăduirea lui Iona. Ninive a fost ștearsă cu totul, așa cetate mare cum a fost, dar nu în patruzeci de zile literale. Posibil timpul dat de Atotputernicul a fost ceea ce uneori este numit timp profetic sau simbolic — o zi pentru un an; patruzeci de zile, patruzeci de ani.

Lecția ne arată cu cât este mai mare compasiunea Atotputernicului decât a servilor Săi umani imperfecți. Lui Dumnezeu I-a plăcut că ninivenii s-au întors de la păcat spre căință din inimă. Lui I-a plăcut să le acorde prelungirea vieții pământești. Dar lui Iona nu i-a plăcut. Argumentul lui a fost, Iată, Dumnezeu a râs de mine. Mi-a spus că această cetate mare „va fi nimicită în patruzeci de zile și eu am propovădit acest lucru. Dumnezeu m-a discreditat și acum am să fiu privit ca profet mincinos.”

Pe Iona l-a interesat mai mult persoana sa și reputația sa decât ninivenii și interesele lor. Servii Domnului nu trebuie să fie așa! Eul trebuie pierdut din vedere. Așa cum sfătuiește apostolul Pavel, „Iubirea nu caută folosul său”; și „Cristos nu Și-a plăcut Lui Însuși”. 1 Cor. 13:5; Rom. 15:3.

DUMNEZEU S-A CĂIT DE RĂU

În unele minți s-ar ridica întrebarea, Cum se poate căi și cum se poate răzgândi Dumnezeu dacă știe sfârșitul de la început? Răspunsul este că acest cuvânt s-a căit are un sens mai larg decât se înțelege în general. Oamenii îl folosesc numai cu referire la o schimbare de scop. Dar, cum arată dicționarele moderne, cuvântul poate însemna fie o schimbare de acțiune, fie o schimbare de scop, sau ambele. Scopurile lui Dumnezeu nu se schimbă. El nu se căiește de ele. Dar El Își schimbă conduita.

Astfel Israel, poporul Său favorizat timp de secole, a fost îndepărtat și purtarea lui Dumnezeu cu el s-a schimbat. Dar scopurile lui Dumnezeu nu s-au schimbat niciodată. El a cunoscut dinainte și a prezis că Isus îi va respinge și ei Îl vor respinge pe El, și cum mai târziu ei vor fi readunați în țara lor și vor fi iertați și binecuvântați de către Mesia când El Își va asuma funcția Sa Mesianică, de Rege al regilor și Domn al domnilor —„Prințul împăraților Pământului”. Apoc. 1:5.

Domnul l-a învățat pe profetul Iona o lecție în privința atașamentului său de o curcubetă, un lucru neînsuflețit, și a lipsei lui de atașament pentru niniveni. La fel este cu mulți predicatori și cu alții de astăzi. Se atașează de păsări, de flori, de animalele inferioare, de copii și într-o măsură oarecare de toată omenirea care este în necaz în timpul de acum. Totuși, astfel de oameni se mânie uneori la simpla sugestie că Dumnezeu nu intenționează să-i frigă pe niniveni, pe sodomiți, pe amaleciți sau pe alții, în toate eternitățile, și că scopurile Sale îndurătoare pentru lume în general se vor manifesta dându-le tuturor ocazia de a ajunge la perfecțiune umană, la un Eden mondial și la viață veșnică, dacă vor auzi pe marele Mesia și vor asculta de El, al cărui Cap este Isus și ale cărui membre, Biserica aleasă, au fost și sunt în proces de pregătire toată Vârsta Evanghelică.

Domnul nostru a spus că Evanghelia trebuia să fie propovăduită nu numai la evrei, ci la toate neamurile (Luca 24:45-48; Fapte 1:8). Propovăduirea n-a fost intenționată să convertească toate neamurile și nici nu le-a convertit. Ea a fost intenționată să adune puținii evlavioși dintre toate neamurile, iar aceasta se va îndeplini curând. Fapte 15:14-18.