Vol. 10 Mai-Iunie 2003 Nr. 4

Atribuirea și aplicarea drepturilor de viață umană ale Domnului nostru

R5621 W. T. 1 februarie 1915 (pag. 35-38)

Se pare că multora din poporul lui Dumnezeu le este greu să înțeleagă exact ce înseamnă expresia „S-a dat pe Sine Însuși ca preț de răscumpărare pentru toți”. Aceștia întreabă: Dacă Domnul nostru Isus Și-a dat viața Sa umană ca Răscumpărare pentru Adam și rasa lui, de unde mai are El acum vreun drept la viață umană pe care să-l dea ca îndreptățire celor care acceptă favoarea Sa, având în vedere faptul că citim: „Cine crede în Fiul are viața veșnică”? Ioan 3:36.

Pentru a aprecia răspunsul la această întrebare, trebuie să înțelegem că darea Răscumpărării are diferite caracteristici. Mai întâi de toate, consacrarea Domnului nostru la vârsta de treizeci de ani, pe care a simbolizat-o prin botezul în apă, reprezintă renunțarea, predarea vieții Sale lui Dumnezeu. Viața pe care a predat-o a fost o viață umană perfectă, o viață la care El a avut drept deplin. Sf. Pavel ne spune că El a fost „sfânt, nevinovat, fără pată, despărțit de păcătoși”. Domnul nostru n-a fost un membru al rasei adamice în sens direct — în sensul de a-Și fi primit viața de la un tată pământesc; de aceea viața Sa n-a fost o viață condamnată, ca aceea a restului omenirii. N-a fost nevoie de nimic mai mult. El a predat echivalentul deplin al vieții și perfecțiunii lui Adam. Dar El nu Și-a predat viața lui Adam, ci numai a pus-o în mâinile Tatălui fără a o da cuiva.

În timpul celor trei ani și jumătate ai misiunii Sale, Răscumpărătorul nostru Și-a dat viața. El a încheiat acea lucrare la Calvar, unde a spus: „S-a sfârșit!” Acolo El Și-a încheiat Botezul în moarte; El a continuat predarea de Sine până la sfârșit. Dar El n-a făcut încă nici o aplicare a acestei vieți umane pentru Adam și pentru rasa lui. El a pus-o numai în mâinile Tatălui. A fost o viață care nu fusese pierdută, care nu fusese ipotecată, pe care nu fusese pus un embargo. El doar Și-a predat viața în armonie cu planul Tatălui. Luca 23:46.

Drept la viață pe două planuri

Când Tatăl L-a înviat a treia zi, El L-a făcut pe Isus o ființă spirituală. El a fost dat la moarte în trup și a fost înviat spirit — înviat în spirit (1 Pet. 3:18 — Diaglott). Acesta înviat de natură nouă a primit această viață nouă ca răsplată pentru ascultarea Sa în faptul că a permis ca viața Sa umană să-I fie luată. Dar El nu-Și pierduse dreptul la viața pământească; prin urmare, ca Nouă Creatură El Și-a păstrat acest drept la viața umană perfectă. Tot ce aparținea unei vieți perfecte I-a aparținut și Lui. El le-a permis iudeilor să-I ia viața, dar El nici n-a predat nici n-a pierdut dreptul Său la viață. Deci, când a fost înviat la viață de către Tatăl, El a avut nu numai dreptul la natura spirituală, ci și dreptul la natura pământească — nu înseamnă însă că ar avea nevoie de acest drept; pentru că oricine are natura divină, acesta nu are nevoie, nici nu dorește natura pământească. Dreptul specific pe care El l-a avut a fost dreptul de a da, de a acorda larg viață umană lui Adam și rasei sale — însuși scopul pe care l-a avut în minte când a venit în lume.

Deci, când Domnul Isus a înviat dintre morți și S-a înălțat la cer cu patruzeci de zile mai târziu, El Și-a păstrat toate drepturile pe care le-a avut vreodată. El a avut dreptul la viață umană, pentru că nu l-a pierdut niciodată; a avut de asemenea natura divină, răsplata ((698)) ascultării Sale — un drept superior, o natură superioară. Dar când S-a înălțat la cer, El n-a aplicat meritul sacrificiului Său pentru omenire; altfel lumea întreagă n-ar mai zăcea acum în Cel Rău (1 Ioan 5:19 — Diaglott). Dacă Răscumpărătorul nostru ar fi aplicat meritul Său pentru lume când S-a înălțat, El ar fi ridicat păcatul lumii; dar n-a făcut aceasta. Scripturile ne spun că numai Biserica a scăpat de condamnarea care zace asupra lumii (Rom. 8:1). Evident deci, lumea zace încă în Cel Rău. Singurii care au scăpat de această condamnare sunt cei care au acceptat aranjamentul acestui Veac Evanghelic. Nimeni altcineva cu excepția clasei consacrate n-a primit merit și îndreptățire de la Cristos.

Restabilirea atribuită Bisericii

Cum, deci, aplică Domnul nostru meritul Său Bisericii? Noi răspundem: Nu în mod direct. Dacă El ar fi să aplice meritul Său în mod direct, i-ar fi dat Bisericii viață umană, perfecțiune umană. Dumnezeu are ceva mai bun pentru Biserică — și anume, ca Biserica să poată ajunge la aceeași natură divină la care a ajuns Isus. Biserica ajunge la aceasta prin umblarea în urmele lui Isus. Aceasta înseamnă că așa cum El Și-a sacrificat viața umană și Și-a depus drepturile pământești potrivit voinței Tatălui, tot așa, toți cei care vor deveni membri ai clasei Miresei Sale trebuie să facă același lucru, trebuie să-și predea viața pământească, pentru a fi asociați cu El. Numai dacă suferim cu El, vom și domni împreună cu El. 2 Tim. 2:11,12.

„Dacă voiește cineva să vină după Mine, să se lepede de sine, să-și ia crucea și să Mă urmeze” (Mat. 16:24). Apoi: „Unde sunt Eu, acolo va fi și slujitorul Meu” (Ioan 12:26). Oricine va face așa în timpul acestui Veac Evanghelic, va ajunge la aceeași natură divină, la aceeași glorie, la aceeași nemurire — diferența fiind aceea că Domnul nostru va fi întotdeauna Capul tuturor, Conducătorul Bisericii, care este trupul Său, și că ei, fiecare în parte, vor fi întotdeauna membrele Sale, Biserica în Glorie.

Se ridică atunci întrebarea: Dacă a fost necesar ca Isus să fie curat, sfânt, cum ar putea Biserica să fie acceptabilă Tatălui, când membrii ei sunt dintr-o natură umană depravată? Răspunsul Bibliei este că acestei clase care devin ucenicii Lui, Isus le atribuie meritul sacrificiului Său în măsura în care să le acopere neajunsurile, imperfecțiunile. Noi trebuie să facem o diferență între a da și a atribui. El va da meritul Său lumii în curând. Dar acum îl atribuie Bisericii.

Prin acest termen, atribuire, se înțelege că, dacă Biserica ar rămâne de natură pământească la fel ca lumea, ei ar avea în curând dreptul, la fel ca lumea, să iasă din degradare la perfecțiune umană. Isus a asigurat prin moartea Sa privilegiul de a da toate aceste drepturi Bisericii, precum și restului rasei lui Adam. Dar această clasă, Biserica, renunță la toate aceste drepturi la perfecțiune umană. Când ne-am consacrat lui Dumnezeu, am renunțat la dreptul nostru de a deveni moștenitori ai pământului și ai lucrurilor pământești; am renunțat la toate drepturile noastre doar în sensul că le-am predat. Prin credință, noi credem că Isus ne-ar fi dat la timpul potrivit acele binecuvântări ale Restabilirii la fel ca și întregii omeniri. Prin credință, noi acceptăm acele binecuvântări și prin credință le predăm. Singurul lucru rămas să-l facă Biserica este să-și predea viața pământească. Poate că unii au mai multă vitalitate, iar alții mai puțină; poate că unii au mai mulți talanți, iar alții mai puțini; poate că unii au mai mulți ani, iar alții mai puțini; dar ceea ce are fiecare, la aceea trebuie să renunțe, să predea.

Așa deci, la consacrare clasa Bisericii își predă în mod voluntar natura pământească. Ei predau toate drepturile pământești pe care le au în prezent și de asemenea acele drepturi pe care le-ar fi avut dacă ar fi rămas parte integrantă din lume. Isus nu dă Bisericii în prezent nici o parte din sacrificiul Răscumpărării, ci numai le atribuie, le socotește acea parte pe care ei ar fi putut s-o aibă dacă ar fi rămas parte din lume.

Când Isus a murit, El n-a plătit o răscumpărare ca și compensație pentru Adam. Când Isus a fost înviat din morți, El nu plătise o răscumpărare; și când S-a înălțat la Tatăl, El n-a plătit o răscumpărare pentru lume. Ci El a depus în mâinile Tatălui meritul sacrificiului Său. El a atribuit din acest merit de-a lungul întregului Veac Evanghelic numai Bisericii, dar acum aproape a sfârșit această atribuire Bisericii, și lucrarea de dăruire a Restabilirii lumii este aproape să înceapă; și înainte ca aceasta să înceapă, meritul atribuit (împrumutat) Bisericii trebuie să fie plătit efectiv Dreptății Divine ca bază pentru Restabilirea umană.

Lucrarea Veacului Evanghelic simbolizată

În Ziua Ispășirii evreiască, Marele Preot, mai întâi de toate, junghia vițelul. Acel vițel L-a reprezentat pe Domnul nostru Isus, omul perfect, iar preotul L-a reprezentat pe Domnul nostru, Noua Creatură. Astfel El a simbolizat consacrarea naturii umane și de asemenea starea Noii Creaturi, încă în trup de carne, simbolizată de către preot în Sfânta.

Domnul nostru a fost în această stare a Sfintei în timpul celor trei ani și jumătate ai misiunii Sale. În timpul acela El a avut privilegiile Altarului de Aur, ale luminii Sfeșnicului de Aur (reprezentând lumina Adevărului lui Dumnezeu) și ale binecuvântărilor reprezentate prin Masa pentru Punerea Pâinii Înainte (hrana spirituală). La sfârșitul celor trei ani și jumătate, după ce a sfârșit lucrarea de sacrificare de Sine, după ce a terminat arderea tămâii antitipice, El a trecut pe sub al Doilea Văl.

((699))

În a treia zi Domnul nostru a fost înviat de cealaltă parte a celui de al Doilea Văl — pe plan spiritual — pe deplin desăvârșit ca Nouă Creatură, nemaifiind om în nici un sens al cuvântului. El putea să meargă și să vină ca vântul. El a rămas cu ucenicii Săi ca să-i convingă că nu mai era om — mergând și venind ca vântul și arătându-Se în diferite forme corporale. Apoi, când S-a înălțat la cer, în calitate de cel mai Mare Preot antitipic, El a luat cu Sine sângele. Sângele reprezintă viața jertfei. El S-a înfățișat înaintea lui Dumnezeu și acolo a stropit cu sânge Capacul Ispășirii. Această stropire cu sânge pe Capacul Ispășirii a fost cu scopul de a face ispășire pentru o clasă anumită. Această ispășire noi vedem că a fost făcută numai pentru preoți și leviți — nu pentru lume. Leviticul 16:6.

După ce Marele Preot a făcut ispășirea pentru preoți și pentru leviți, el a ieșit iarăși în Curte și acolo a început o altă lucrare. Domnul nostru a aplicat sângele pentru preoții și leviții antitipici în timpul celor zece zile dintre înălțarea Sa și coborârea Spiritului sfânt la Cincizecime. El a făcut aplicarea meritului Său pentru Biserică. Știm aceasta, fiindcă această satisfacție pentru păcate a fost urmată de turnarea Spiritului sfânt la Cincizecime, dovada că mila divină venise la ei. Evrei 9:24.

În tip, după ce preotul a jertfit vițelul, el a trecut apoi la partea următoare — junghierea țapului Domnului. Un țap este inferior unui vițel. Domnul nostru a fost simbolizat prin vițel. Țapul Domnului a simbolizat pe membrii credincioși ai Bisericii, Corpul Său. Lucrarea Veacului Evanghelic a fost jertfirea Bisericii. Nu înseamnă că ei ar fi în stare să se jertfească singuri, pentru că, din punct de vedere natural fiind membri ai rasei adamice condamnate, ei nu erau potriviți să fie preoți și nu puteau fi preoți până când Marele Preot făcea o atribuire a meritului Său pentru ei. Ca urmare, Marele Preot care a jertfit vițelul, a jertfit și țapul.

Atunci vedem concluzia acestui subiect. În tip sângele țapului a fost dus în Sfânta Sfintelor și aplicat, nu pentru preoți, nici pentru leviți, ci pentru popor. Sângele vițelului a fost aplicat numai pentru preoți și pentru leviți; sângele țapului pentru popor (Leviticul 16:6,15). Aceste două sacrificii reprezintă toate sacrificiile Veacului Evanghelic; sacrificiul superior a fost cel al Domnului Isus, sacrificiul inferior a fost cel al Bisericii.

Biserica nu ia parte la Răscumpărare

În vițelul antitipic a fost suficient merit ca să fie aplicat pentru păcatele întregii lumi. Dar aranjamentul lui Dumnezeu a fost ca Bisericii să i se poată permite să aibă parte în sacrificiu. Numai aceia care au privilegiul de a avea parte în sacrificiu au și privilegiul de a avea parte în glorie. Pentru satisfacerea Dreptății n-a fost necesar ca vreunul din Biserică să moară; dar acest lucru a fost necesar pentru ca ei să participe la gloria promisă. De aceea, în timp ce sacrificiul Domnului a fost pentru păcatele noastre, sacrificiul nostru este necesar pentru a avea parte de gloria Sa. El face sacrificiul; nu este sacrificiul nostru. După cum arată apostolul Pavel, noi numai ne prezentăm corpurile (Rom. 12:1). Dumnezeu nu ne-ar accepta sacrificiul decât prin Cristos; noi suntem acceptați numai în Cel Preaiubit (Efes. 1:3-6). Astfel, în virtutea faptului că Domnul nostru ne acceptă avem vreun privilegiu de a participa cu El în sacrificiu și în glorie.

Domnul nostru, deci, este încă în posesia unei vieți umane pe care n-a dat-o. El nu dă Bisericii viață umană. El n-a abandonat nici măcar o părticică din dreptul la viață umană pe care l-a avut. Domnul nostru nu are nevoie de un corp pământesc; nici Biserica Sa nu vor avea nevoie de corpuri pământești. La ce ar folosi Isus drepturile pământești, sau la ce le-am folosi noi? Noi nu avem intenția de a mai deveni oameni vreodată; nici El nu are intenția de a mai deveni om iarăși. Meritul lui Cristos ne-a fost atribuit numai cu scopul de a ne face sacrificii acceptabile; și acest merit va fi iarăși eliberat când ultimul membru al Bisericii va fi glorificat. Atunci întreaga valoare a sacrificiului lui Cristos va fi gata pentru alocare în folosul lumii; pentru că atunci Biserica va fi încetat de a mai fi din rasa adamică, fiind ajunsă la natură divină. 2 Petru 1:4.

Prin urmare, această lucrare de alocare a meritului lui Isus în favoarea omenirii este lăsată pentru Veacul Milenar, când Împărăția Răscumpărătorului va face din privilegiile Restabilirii un adevărat dar. De aceea, de îndată ce meritul lui Cristos va fi alocat lumii, El va lua imediat în stăpânire proprietatea cumpărată. El va lua atunci puterea Sa cea mare și va domni. Atunci El va fi gata să dea mult promisele binecuvântări ale Restabilirii tuturor celor răscumpărați cărora le va aloca meritul sacrificiului Său.

Prin profetul David, Iehova Dumnezeu I-a spus Fiului Său: „Cere-Mi și-Ți voi da popoarele (neamurile, națiunile, oamenii) de moștenire și marginile pământului în stăpânire” (Ps. 2:8). Aceasta, credem noi, este la ușă. Domnul este gata să ia în stăpânire Biserica, ea fiind clasa giuvaer din întreaga lume. Binecuvântările pe care El le va da atunci sunt Restabilirea umană pentru rasa lui Adam și aducerea întregului pământ, casa lor pământească, înapoi la grandoarea Grădinii Edenului. Această lucrare o va împărtăși cu Trupul Său, Mireasa Sa.

Din acest punct de vedere scriptural, Prețul de Răscumpărare pe care-l dă Isus este o lucrare progresivă și nu este încă completă. El a început să-l dea când a devenit om; El a continuat să-l dea în timpul celor trei ani și jumătate ai misiunii ((700)) Sale pământești și l-a terminat de dat la Calvar. De atunci El a folosit ceea ce are ca drept al Său în folosul Bisericii, prin atribuire. El va avea tot acest merit al sacrificiului Său ca să-l dea ca satisfacție pentru păcatele întregii lumi — nici o singură persoană nu va fi omisă. În timpul miei de ani El va da omenirii ceea ce a asigurat prin moartea Sa, și ceea ce va face să poată fi aplicat pentru oameni prin pecetluirea Noului Legământ. Acel Nou Legământ va fi pecetluit de îndată ce Biserica va fi completă, de îndată ce Biserica va fi trecut dincolo de văl.

Natura spirituală și umană nu sunt la fel

Vederile creștinilor par a fi foarte confuze. Ei recunosc faptul că Isus a fost o ființă spirituală înainte de a veni în lume și că El a avut o anumită schimbare de natură pentru a deveni om. Dar în mod foarte inconsecvent ei par să cugete eronat și nescriptural că, după ce a devenit om, El trebuie să rămână om pentru toată eternitatea — „cu puțin mai prejos decât îngerii”. Trebuie să ne amintim că Logosul a fost „făcut trup”, „S-a smerit”, nu pentru toată eternitatea, ci numai „din pricina morții pe care a suferit-o ... pentru ca ... El să guste moartea pentru toți”. Evrei 2:9.

Scripturile indică faptul că există o deosebire între naturi. Așa cum arată Sf. Pavel, există un trup al omului, altul al animalelor, altul al peștilor și altul al păsărilor. Și tot astfel este și pe planul spiritual — există îngeri, heruvimi și serafimi, întocmai cum există animale și păsări, pești și oameni pe planul pământesc (1 Cor. 15:39-41). Domnul nostru a spus clar că El a părăsit gloria pe care a avut-o cu Tatăl. El le-a spus ucenicilor Săi: „Dar dacă ați vedea pe Fiul Omului suindu-Se unde era mai înainte?” Ioan 6:62.

Expresia „unde era mai înainte” se referă la o deosebire de natură, de stare, față de cea pe care o avea atunci. Isus fusese în lume de multe ori înainte, dar niciodată înainte n-a fost făcut trup. Poate Isus a fost Reprezentantul lui Dumnezeu în Grădina Edenului cu Adam. Foarte sigur este că El a fost Cel care a dat Legea lui Moise ca Reprezentantul Tatălui. Și foarte sigur El a fost cel care a comunicat cu Avraam când Domnul și doi îngeri au mers în Sodoma și s-au oprit pe cale ca să-i spună lui Avraam despre situație. În legătură cu aceasta, Avraam și-a amintit că ei au apărut ca oameni, au mâncat ca oameni, au vorbit ca oameni, dar el n-a știut până mai târziu că au fost îngeri. Când Domnul nostru a fost făcut trup, nu era pentru prima dată că Se afla pe pământ. În vizitele Sale precedente El a fost o ființă spirituală, care numai a luat un trup de carne ca mijloc convenabil pentru a comunica cu oamenii ca Reprezentantul Tatălui.

Vedem că aceeași putere de materializare a fost folosită și de alți îngeri. De exemplu, la înălțarea Domnului nostru îngerii au spus: „Bărbați galileeni, de ce stați și vă uitați la cer? Acest Isus, care S-a înălțat la cer din mijlocul vostru, va veni în același fel cum L-ați văzut mergând la cer”. Ne amintim de asemenea că îngerii căzuți au avut puterea de a-și lua corpuri umane. După cum arată Scripturile, ei au dorit să fie oameni, să trăiască pe plan uman și în stare umană, pentru motive senzuale. Astfel ei și-au abandonat starea, au trăit ca oameni și au căutat să dea naștere unei rase noi.

Un subiect înțeles foarte greșit

Dacă Isus în timpul Primei Sale Veniri numai ar fi apărut ca om, dar în realitate tot timpul ar fi fost o ființă spirituală acoperită de vălul cărnii — „încarnată” — El n-ar fi putut fi Răscumpărătorul cu nici un chip. Scripturile spun că Isus a fost om. „Cuvântul S-a făcut trup și a locuit printre noi” (Ioan 1:14) — nu a pretins că este om. Pentru a fi Răscumpărătorul omului a fost necesar ca El să devină om, nu doar să pretindă că este om. El trebuia să fie în realitate om, altfel n-ar fi putut fi prețul de răscumpărare pentru Adam; pentru că Legea Divină a cerut un preț similar — „viață pentru viață, ochi pentru ochi, dinte pentru dinte, mână pentru mână, picior pentru picior”. Deuteronom 19:21.

Cuvântul răscumpărare (antilutron în limba greacă) înseamnă preț corespunzător. Și astfel Isus a părăsit în realitate gloria cerească — nu numai a pretins că o părăsește. Cel care a fost bogat, S-a făcut sărac pentru noi, așa că El a fost într-adevăr ceea ce S-a arătat a fi — Omul. El a fost Omul perfect care S-a prezentat la Iordan — singurul care putea fi prețul corespunzător pentru Adam. Scripturile Îl prezintă pe Domnul nostru spunându-I Tatălui: „Tu ... Mi-ai pregătit un trup” pentru suferința morții (Evr. 10:5). Mulți dintre noi au trecut cu vederea faptul că acest trup a fost pregătit de Dumnezeu cu un scop — pentru suferința morții, și nu, așa cum cred mulți, un trup pentru a-L plasa pe Domnul Isus într-o stare de permanentă umilință în fața tuturor sfinților îngeri, așa cum este exprimat în vechea cântare:

„Cinci răni sângerânde El poartă
Primite pe Calvar”.

Domnul nostru nu colindă cerurile sub dezavantajele unui corp și ale unei naturi cu totul în neconcordanță cu mediul Său înconjurător. El a îndeplinit deja lucrarea de sacrificiu și meritul sacrificiului Său este în mâinile lui Dumnezeu. Dumnezeu a acceptat sacrificiul care a fost făcut acum mai bine de optsprezece secole; și în cărțile Dreptății se află în contul Răscumpărătorului acele drepturi de viață pământești, la care, ca om perfect, a fost îndreptățit.

Când Dumnezeu i-a conferit Tatălui Adam viață umană și drepturi de viață umană, el a devenit imediat marele rege al pământului. Și astfel când Isus a devenit Om natural, El a ((701)) devenit Stăpânitor natural. El a fost Cel căruia Îi aparținea pământul; și omul perfect ar fi avut dreptul la pământ și la toată plinătatea lui. În loc de a păstra acele drepturi și a deveni marele Stăpânitor pământesc, Isus a predat toate aceste drepturi pământești și a primit răsplata ascultării — nu răsplata sacrificiului, ci răsplata ascultării. El are încă aceste drepturi de viață umană și este pe cale să le dea omenirii, cu condiția ca ei să dorească să vină în armonie cu Dumnezeu, ca ei să intre într-un legământ de ascultare. Prin propriul Său sânge, Isus îi face potriviți pentru Restabilire deplină la tot ce a fost pierdut în Eden și la tot ce a fost răscumpărat pe Calvar.

Arătarea Domnului nostru în trup după învierea Sa a fost numai asemănătoare cu arătarea Lui și a altor îngeri cu multe secole înainte, și nu arată că El a fost tot om. Ca Om n-a intrat niciodată într-o cameră, ușa fiind închisă; ca ființă spirituală a putut intra, ușa fiind închisă. Ca ființă spirituală S-a putut materializa, apoi S-a putut dematerializa, dispărea din ochii lor. Această materializare, dematerializare și dispariție se refereau nu numai la trup, ci și la îmbrăcăminte. Odată a apărut ca un călător, altă dată ca un grădinar; apoi a apărut în odaia de sus așa cum a fost înainte, ușile fiind închise. La aceste diferite ocazii a apărut cu îmbrăcăminte diferită, de fiecare dată îmbrăcat potrivit ocaziei respective. A fost la fel de simplu pentru El să creeze un anumit fel de îmbrăcăminte ca și altul, și o formă de corp ca și alta. Este greu de spus exact când au apărut interpretările greșite susținute de către mulți creștini. Se cuvine să fim foarte blânzi și compătimitori în mustrarea erorii și să ne amintim că noi înșine am avut erorile și am ținut la ele tot așa de stăruitor ca și alții.

Domnul nostru nu mai este o ființă umană

Domnul nostru Isus a fost dat la moarte în trup și a fost înviat în spirit, sau făcut viu în spirit; și de atunci El este o ființă spirituală. Pe această Ființă spirituală a văzut-o Saul din Tars în drumul său spre Damasc. El ne spune că ceea ce a văzut a fost o lumină glorioasă. Nu trupul lui Isus a strălucit. Apostolul spune că el a văzut o frântură din personalitatea lui Isus — „După ei toți, ca unuia născut înainte de vreme, mi s-a arătat și mie”; adică, născut înainte de vreme, referindu-se la Biserică, la nașterea învierii.

Noi suntem concepuți de Spirit, iar nașterea va fi la Întâia Înviere. Așa cum s-a spus despre Isus, El a fost Întâiul-născut dintre cei morți; tot așa și noi, Biserica, vom fi născuți în stări spirituale. Atunci „vom fi ca El; pentru că Îl vom vedea așa cum este” (1 Ioan 3:2). Atunci nu vom fi în carne și când vom vedea pe Domnul nostru glorificat nu ne va răni ochii. Îl vom vedea așa cum este! Vom fi cu El! Și Apostolul explică faptul că înainte de aceasta vom fi „schimbați”, deoarece „carnea și sângele nu pot moșteni Împărăția lui Dumnezeu”.