Vol. 16 Mai-Iunie 2009 Nr. 4

CĂDEREA IERIHONULUI

Iosua 6:8-11, 14-20 ”Toate sunt cu putință celui care crede.” Marcu 9:23.

R 5343 W. T. (pag. 331-332)

Ierihonul era o cetate cu ziduri situată cam la opt km de Iordan. Era mică, după cum sunt socotite acum cetățile; dar zidul ei era necesar, datorită incursiunilor frecvente din partea Siriei pe de o parte, și a Egiptului pe de altă parte; și pentru că aceasta era situată pe una din principalele căi de călătorie care treceau prin munți. Este descrisă ca fiind foarte bogată, nu numai în metale prețioase, ci și în țăsături scumpe, îmbrăcăminte etc.

Decretul Domnului cu privire la Ierihon și la toate celelalte cetăți ale Canaanului a fost că ele erau dedicate — cherem. Israeliții n-au fost conduși în Canaan pentru a face prădăciuni. Ei trebuiau să fie executorii decretului divin împotriva poporului din Canaan, care era divizat în mici principate, fiecare cetate constituind centrul unui principat. Conform istoriei, ele erau continuu în război una cu alta și cumplit de corupte, după felul sodomiților. Ele trebuiau distruse, nemaifiind avantajoase în condițiile în care trăiau, nici pentru ele nici pentru alții. Dumnezeu le-a îndepărtat când a văzut de bine.

În marea închisoare a șeolului, mormântul, ele vor aștepta timpul mai favorabil al împărăției lui Mesia și eliberarea și ajutorul de a ieși din degradare și moarte, promise întregii omeniri prin sămânța lui Avraam: Șîn sămânța ta vor fi binecuvântate toate familiile pământului”.

Israeliții, ca executori ai decretului divin, trebuiau să distrugă cetățile din Canaan și pe toți locuitorii lor, animalele lor și toată proprietatea lor. Excepțiile erau lucrurile de metal; și acestea nu trebuiau să fie însușite de israeliți pentru folosul propriu, ci erau consacrate dinainte Domnului pentru mobilarea și împodobirea Cortului întâlnirii și a Templului.

”Căpetenia oștirilor Domnului”

După trecerea Iordanului, israeliții și-au așezat tabăra cam la jumătatea drumului între râu și Ierihon, acesta din urmă închizându-și porțile bine, așteptând să îndure un lung asediu. Iosua era conștient că primul loc al atacului era Ierihonul, dar evident nu era conștient de caracterul asediului și de modul în care acesta va fi înfrânt. în timp ce mergea în recunoaștere în vecinătatea Ierihonului, a dat peste un soldat înarmat și imediat l-a întrebat dacă era prieten sau dușman al Israelului. Răspunsul a fost că era Căpetenia oștirii Domnului. Unul dintre îngeri a avut misiunea să se materializeze — să apară ca ființă umană și să poarte haine omenești și armură — cu scopul de a-i comunica lui Iosua planurile divine.

Trebuie să ne amintim că Biblia relatează frecvente manifestări de acest fel — ființe spirituale care își ascundeau personalitatea în timp ce-și luau corpuri umane, îmbrăcăminte umană etc., în care mâncau, vorbeau etc., ca oameni. Ne amintim că în același mod Domnul Isus după înviere S-a arătat ucenicilor Săi în diferite forme, uneori asemănătoare corpului răstignit, dar cel mai adesea altfel — ca grădinar, ca drumeț etc. în mod asemănător, trei ființe spirituale i s-au arătat lui Avraam într-o împrejurare — nu numai în corpuri umane, dar și purtând haine omenești. și ei au mâncat și au vorbit cu Avraam (Geneza 18:8, 9) și el n-a știut că erau îngeri până când mai târziu și-au dezvăluit identitatea.

Prin acest mesager ceresc i-a fost dezvăluit lui Iosua planul divin pentru capturarea Ierihonului. El l-a pus imediat în aplicare. în fiecare zi avea loc o procesiune solemnă în jurul cetății condamnate. întâi mergea o escortă militară din diferitele seminții. Apoi urma o companie de preoți sunând din coarne de berbec, care scoteau sunete ascuțite. Apoi urma o altă procesiune — o ariergardă — probabil de luptători. în armonie cu îndrumările explicite, nici o voce nu s-a ridicat, nici o amenințare, nici un strigăt. Totul legat de această chestiune a fost foarte solemn și funebru, cu excepția sunării din coarnele de berbec, care era la fel cum se obișnuia la anunțarea fiecărui an nou, dar în mod special și deosebit în anul jubiliar.

Aceste procesiuni solemne, funebre, au înconjurat Ierihonul o dată pe zi timp de șase zile. Apoi în a șaptea zi au mers în jurul cetății de șapte ori, ultima dată strigând tare — cei șapte preoți sunând din coarnele de berbec. Când au făcut al șaptelea ocol al cetății, s-au oprit în fața ei, continuând să sune; și imediat zidul cetății s-a surpat și a căzut. Traducerea din Versiunea noastră Comună, Șs-a prăbușit”, pare o afirmație prea tare pentru a reprezenta potrivit originalul. Zidurile cetății s-au surpat și au căzut imediat în fața Chivotului. Dar nu tot zidul a căzut; căci relatarea ne spune că porțiunea zidului unde era construită casa lui Rahav nu a căzut (Iosua 2:15-19). Zidul a căzut în așa grad încât soldații Israelului au putut să-l escaladeze ușor și repede și să îndeplinească lucrarea de distrugere pe care Domnul a ordonat-o.

Se sugerează oare că un astfel de eveniment ar fi ilogic? Dacă-i așa, noi răspundem că totul în scopul divin poate fi destul de ușor îndeplinit sub îndrumare divină. Foarte probabil vibrația unui cutremur sub îndrumarea divină a cauzat căderea zidului Ierihonului în fața israeliților. Când ne gândim la toate circumstanțele așa cum sunt relatate în Biblie, nu pare deloc imposibil ca Dumnezeu să fi intervenit astfel pentru îndeplinirea scopurilor Sale.

Profesorul Wright declară: ”Cauza ”intermediară” a căderii zidului a fost ceva cutremur subteran, care a surpat zidurile din partea cetății unde oamenii stăteau în picioare, sau le-a subminat așa încât s-au scufundat. Aceasta este foarte posibil în acea regiune de cutremure”. Profesorul Lawson descrie urmări asemănătoare pricinuite de cutremure în apropiere de San Francisco, spunând: ”Undele pământului care au trecut repede prin rocile foarte elastice cu o amplitudine mică, în acest material par să se fi transformat în ondulații lente de mare amplitudine care au fost excesiv de distructive”.

Profesorul Wright adaugă: ”Toate coșurile de fum din acel loc îOaklandș au fost aruncate la pământ și cărămizile au fost împrăștiate în toată curtea asemenea grăunțelor de grâu care cad din mâna semănătorului. Relatarea este că la timpul hotărât zidurile îIerihonuluiș au căzut; și suntem liberi să credem că acea catastrofă a fost în legătură cu un cutremur de pământ, care a fost făcut să se sincronizeze cu sunetul final al coarnelor de berbec. în lumina istoriei și a condițiilor geologice ale acestei regiuni, istorisirea poartă în ea fiecare semn că este o relatare adevărată și autentică a unui eveniment atât de remarcabil încât nu ar fi putut fi modificat de tradiție, fără să o facă fantastică și incredibilă. Pentru geologul care crede în Dumnezeu este perfect rațională. Pentru criticul textual, inexistența comentariului fantastic o marchează ca nefiind împodobită de tradiție”.

Se pare că există o semnificație tipică legată de capturarea Ierihonului. într-un sens acesta este făcut să reprezinte capitala tuturor cetăților Canaanului. Cele șase zile de marș tăcut în jurul cetății, fără să se realizeze ceva, cu excepția mărturiei, reprezintă cele șase zile mari ale Săptămânii mai mari — fiecare Zi de o mie de ani. De-a lungul istoriei lumii, Păcatul a fost înrădăcinat și de necucerit. Poporul Domnului a dat numai mărturie împotriva lui — suflând din trâmbițe — dând Mesajul Bibliei că în cele din urmă Păcatul va fi distrus — ”Domnul nimicește pe toți cei răi”. Ei vor pieri Șca niște animale fără minte”. ”Ei vor avea ca pedeapsă o pierzare veșnică” — ”Moartea a Doua”. Psalmul 145:20; 2 Petru 2:12; 2 Tesaloniceni 1:9; Apocalipsa 20:14.

Dar mic a fost rezultatul întregii mărturii. Noi așteptăm marea Zi a șaptea — mia de ani de Domnie a lui Mesia. în ea, citadela răului va fi înconjurată de șapte ori sau complet. Strigătul de victorie se va înălța și zidurile puternice ale păcatului și erorii, ale minciunii lui Satan, ale înșelării umane, vor cădea. Satan va fi legat o mie de ani, ca să nu mai înșele lumea, și orice lucru sau principiu rău și toți care iubesc păcatul vor fi distruși pentru totdeauna în Moartea a Doua. Astfel va fi introdusă epoca glorioasă pe care am așteptat-o atât de mult și pentru care ne-am rugat, în care nu va mai exista blestem, nici suspin, plâns sau moarte.

Acea victorie va fi sub îndrumarea și conducerea lui Emanuel, Căpetenia oștirii Domnului, Căpetenia mântuirii noastre. Cristos și Biserica vor fi atunci dincolo de văl în gloria împărăției pe planul spiritual; dar vor exista reprezentanți ai împărăției pe plan pământesc, deși stăpânirea și conducerea lor va fi sub îndrumarea și instruirea celor spirituali — a celor glorificați. Scripturile sunt foarte clare, indicând că nimeni nu va aparține companiei cerești la înviere, decât cei care au fost concepuți de Spiritul sfânt în timpul acestui Veac Evanghelic — începând cu Cincizecimea.

Personajele glorioase care L-au precedat pe Isus și Biserica, precum Ioan Botezătorul, pot fi prieteni ai Mirelui și prieteni ai clasei Miresei, dar ei aparțin altei clase. Deoarece nimeni nu a fost conceput de Spirit sfânt înainte de Sacrificiul de pe Calvar, nimeni nu a putut fi născut din spirit înainte. Sf. Pavel declară că pentru toate acele persoane nobile din trecut, cum ar fi Moise și alții pe care îi enumeră în Evrei 11, vin binecuvântări glorioase. El încheie istoria vieții și binecuvântării lor, asigurând Biserica de faptul că acești Vrednici din Vechime nu vor fi făcuți desăvârșiți fără noi (Biserica). Dumnezeu a prevăzut unele lucruri mai bune pentru noi (Biserica). Partea noastră mai bună este obținerea naturii spirituale, asemenea îngerilor, dar mult mai presus de îngeri, părtași cu Răscumpărătorul nostru la gloria și nemurirea Sa.

Răsplata Vrednicilor din Vechime însă va fi glorioasă. Aduși înapoi din mormânt perfecți ca ființe umane, ei vor fi mari exemple pentru lume de ceea ce va înseamna Restabilire, pentru toți care vor veni în armonie cu împărăția lui Mesia. și partea și onoarea lor vor fi să reprezinte acea împărăție ca Prinți sau Conducători pe tot Pământul. Psalmul 45:16.

Cât de generoase sunt aranjamentele divine! Marele nostru Creator este Fântâna binecuvântărilor, revărsând îndurările și favorurile Sale în toate părțile. Domnul nostru Isus, marea Căpetenie a mântuirii noastre, care și-a manifestat loialitatea față de Tatăl chiar până la moartea pe cruce, a ajuns deja în cea mai înaltă poziție, următoarea după Iehova. Biserica credincioasă, mergând în urmele Răscumpărătorului pe calea îngustă a sacrificiului de sine, vor fi următorii după El în gloria și împărăția Sa. Apoi, peste orice om la rândul lui, binecuvântările divine se vor revărsa timp de o mie de ani, pentru ridicarea tuturor din păcat și degradare, înapoi la perfecțiunea lui Adam în casa sa edenică. Rezultatul va fi ”slavă lui Dumnezeu în locurile preaînalte, pace pe pământ, bună învoire între oameni”; căci toți cei care se vor împotrivi vor fi distruși dintre oameni în Moartea a Doua. Fapte 3:23.