INTERESUL CERESC FAȚĂ DE PĂCĂTOȘI

Luca 15:1-10

„Este bucurie înaintea îngerilor lui Dumnezeu pentru un singur păcătos care se pocăiește.” Versetul 10.

R 5426 W. T. 15 martie 1914 (pag. 92-94)

Cei care studiază Biblia ar trebui să caute întotdeauna mărgăritarele din Cuvântul Domnului în cadrul în care ele au fost plasate. A neglija aceasta înseamnă a pierde o parte din lecția intenționată. Cărturarii și fariseii s-au ținut mai presus de poporul de rând — cărturarii, fiindcă masele erau neștiutoare de carte, iar fariseii, sub pretenția că oamenii erau păcătoși, despărțiți de relația cu Dumnezeu și de aceea nepotriviți să fie recunoscuți de către cei sfinți dintre oameni, așa cum pretindeau a fi ei.

Isus însă a primit pe oamenii de rând, chiar și pe vameși, păcătoși recunoscuți. Cunoștința Sa superioară nu L-a făcut îngâmfat și dreptatea Sa superioară nu L-a făcut mândru și necompătimitor. El a lăsat urmașilor Săi un exemplu ca să umble în urmele Sale. Și cu cât Îl urmează mai îndeaproape, cu atât vor fi mai plăcuți Tatălui și cu atât vor fi mai pregătiți pentru o parte în Împărăția pentru care ne rugăm „Vie împărăția Ta”.

Lecția noastră ne spune cum fariseii și cărturarii au murmurat împotriva lui Isus, acuzându-L de păcat fiindcă primea pe păcătoși și mânca împreună cu ei. Orice nu se armoniza cu standardele lor, ei nu puteau decât să conteste. Dificultatea lor în parte era că aveau o părere prea înaltă despre ei. Spiritul lor în această chestiune era rău, conceput de Adversar. De aceea Isus spunea uneori despre ei că erau copii ai diavolului, fiindcă lucrările lui le făceau și spiritul lui îl aveau. Dar nici chiar aceasta nu înseamnă că fariseii erau în afara speranței mântuirii. Nu S-a adresat Isus sfântului Petru într-o împrejurare spunând, „Înapoia Mea, Satan (adversarule)”? El era un adversar, avea spiritul împotrivitor atunci; dar corectat în armonie cu spiritul Domnului, totul sa schimbat.

Așa este și cu noi. „Sunteți robii aceluia de care ascultați.” „După roadele lor îi veți recunoaște”, a spus Învățătorul. Aplicând cuvintele Sale la mulți ((1019)) care declară că sunt ucenicii Săi, probabil vom presupune că, intenționat sau din neștiință, ei sunt în opoziție cu învățăturile și cu Spiritul Învățătorului — adversari ai învățăturilor Sale.

Isus, cunoscând gândurile fariseilor, și poate observând gesturile și privirile lor sau auzind cuvintele lor, le-a răspuns printr-o pildă spunând: „Care om dintre voi, dacă are o sută de oi și pierde pe una din ele, nu lasă pe cele nouăzeci și nouă în pustie și se duce după cea pierdută până când o găsește?” Și după ce a găsit-o, o pune pe umerii săi, bucurându-se, și le spune vecinilor cu mare veselie. Acest curs al păstorului, a spus Isus, ilustrează atitudinea lui Dumnezeu și a tuturor sfinților îngeri asociați cu El. Ei au un sentiment special de interes pentru cei care s-au rătăcit și în mod special se bucură de recuperarea acestora. Este mai mare bucurie pentru păcătosul care se pocăiește decât pentru nouăzeci și nouă de persoane drepte care n-au nevoie de pocăință.

O, ce încurajator este pentru noi să știm că acesta este sentimentul cerului, și căderea omului și imperfecțiunile noastre nu stau ca o barieră continuă în fața recunoașterii noastre de către Domnul, dacă ne întoarcem la El! El este milostiv și ne va ierta din abundență și va înlătura păcatele noastre, departe cum este răsăritul de apus. Dar acest interes este pentru cel care se pocăiește sau pentru cel care n-a păcătuit peste limita pocăinței. Orice oaie, fiind găsită de Păstor și apoi preferând pe cei cu dispoziție de lupi, nu va mai prezenta interes pentru Cei cerești.

Mulți aplică această pildă în mod inconsistent. Ei par să considere că toată omenirea reprezintă turma de o sută de oi, iar cea care se rătăcește reprezintă pe păcătoșii de pe Pământ, relativ puțini. Desigur că aceasta nu poate fi adevărata interpretare! Mai degrabă, așa cum spune profetul, „Noi rătăceam cu toții ca niște oi”. „Nu este nici un om drept, nici unul măcar.”

Să interpretăm însă pilda la o scară mai mare, în armonie cu faptele și cu Scripturile. Să înțelegem că oaia pierdută reprezintă pe Adam și familia lui; și cele nouăzeci și nouă de persoane drepte care n-au nevoie de pocăință reprezintă pe sfinții îngeri. Spre această vedere înclină fiecare aspect al pildei. Bunul Păstor a lăsat turma cerească și a venit pe Pământ să găsească, să răscumpere, să recupereze omenirea, oaia pierdută; și este mai multă bucurie în cer pentru recuperarea omenirii din păcat și din înstrăinare de Dumnezeu decât pentru cei sfinți, decât pentru fiecare dintre cei care n-au fost înstrăinați, nau avut nevoie de răscumpărare.

Lecția pentru farisei este clară. Ei aveau un spirit diferit de al celor sfinți. Vederea lor era pământească, egoistă, mândră și îngâmfată, nu era în acord cu spiritul divin și nu era plăcută lui Dumnezeu. Isus voia ca toți ucenicii Săi săL copieze pe Dumnezeu. „Fiți ca Tatăl vostru care este în cer.” „El este bun cu cei nemulțumitori.” „În veac ține îndurarea Lui.”

Mila Lui a trimis pe Fiul Său, Păstorul Subordonat, ca să fie Răscumpărătorul nostru și să ne ajute să ne întoarcem în favoarea Sa. Mila Lui va urmări oaia pierdută până când fiecare membru al rasei lui Adam va fi fost adus la o cunoștință a Adevărului și la o deplină ocazie de întoarcere în staulul lui Dumnezeu. În acest scop va fi stabilită Împărăția Mesianică. De asemenea pentru acest scop este actuala chemare a Bisericii, ca să fie o Preoțime Împărătească, pentru ca sub îndrumarea marelui Eliberator să poată fi colaboratori cu El în ducerea Mesajului harului Său tuturor membrilor familiei lui Adam.

O, cât de diferită este această vedere despre iubitorul nostru Creator de aceea care a ajuns la noi din Veacurile Întunecate! Cât este de diferită de aceea care Îl reprezintă pe Atotputernicul ca fiind mânios în sensul vicios! — care a pregătit dinainte un loc de chin veșnic pentru familia umană, cu excepția unora puțini care au urechi de auzit și se întâmplă să audă Mesajul în viața actuală. Dimpotrivă, aflăm că pregătirea iubitoare a lui Dumnezeu doar începe să fie manifestată, prin favoarea Lui față de Cristos și față de Biserică; și că în final cunoștința slavei lui Dumnezeu va umple tot pământul, până când fiecare genunchi se va pleca și fiecare limbă va mărturisi, spre slava lui Dumnezeu.

Moneda pierdută

În măsura în care devenim asemenea lui Dumnezeu, avem interes față de păcătoși — în special față de aceia care prin ereditate sau mediu rău sunt mai adânc afundați în păcat, ignoranță și superstiție. Având Spiritul lui Dumnezeu, suntem bucuroși să facem orice ne stă în putere să ajungem la acești păcătoși. Totuși, nu trebuie să fim mai înțelepți decât este scris. Nu trebuie să ne așteptăm să găsim toate oile. Mai degrabă trebuie să pregătim pe toți cei pe care Domnul Dumnezeul nostru îi va atrage și îi va chema să fie asociați cu marele Păstor Principal în lucrarea pe care nu peste mult o va institui, lucrarea de căutare a oii pierdute și a găsirii și restabilirii ei — toți care vor dori și vor asculta.

„Fiul omului a venit să caute și să mântuiască (recupereze) ce a fost pierdut.” Rasa a fost pierdută, nu numai câțiva, Biserica; și recuperarea lor va include tot ce a fost pierdut. Aceasta nu înseamnă universalism, ci va fi realizat prin aducerea fiecărui membru al rasei lui Adam la o cunoștință deplină a lui Dumnezeu și la o ocazie deplină de recuperare din păcat și moarte. 1 Tim. 2:3, 4.

Isus a dat încă o pildă de o importanță asemănătoare, pentru a ilustra același adevăr mare din alt unghi. Printre evreice era obiceiul să poarte o salbă de monede pe frunte. Acestea puteau fi de aur sau de argint și uneori ele reprezentau zestrea lor. Pierderea uneia din aceste monede reprezenta mai mult decât valoarea ei, căci absența ei strica frumusețea salbei. Căutarea monedei însemna că, în loc să fie abandonată ca nefiind vrednică de considerație, se depunea toată sârguința până ((1020)) era găsită. Vecinele aflau de pierdere și de asemenea aflau dacă era găsită și se bucurau mult împreună cu ea. Aceasta este o altă ilustrație a bucuriei în prezența îngerilor lui Dumnezeu pentru un păcătos care se pocăiește.

Valoarea unui om

Isus a spus: „Voi sunteți mai de preț decât multe vrăbii.” Și în lecția aceasta El face aluzia că un om are mult mai mare valoare decât multe monede și mult mai mare valoare decât multe oi. Cu toții suntem de acord că ar fi greu să evaluăm prea mult, prea deplin, valoarea unei vieți umane, în special dacă ar fi viața noastră proprie sau viața cuiva drag nouă. Dar în ce măsură manifestăm aceasta în viața noastră zilnică?

Fiecare să-și pună sieși întrebarea mai întâi, înainte de a o aplica la aproapele său. Cum manifest eu spiritul lui Dumnezeu față de semenii mei, în plasarea unei vieți umane ca prim obiectiv al interesului meu? Ce fac eu zi de zi ca să dovedesc interesul declarat al meu față de omenire în general? Cum arăt eu interes față de prietenii mei, rudele mele, copiii mei, frații și surorile mele?

Manufacturierul să ia acest subiect și să se întrebe: În ce măsură pun eu valoarea monedei ca superioară celei a oamenilor? În ce măsură îngădui eu acumularea de bani să împiedice crearea și acordarea unei protecții potrivite angajaților mei și tuturor celor al căror bine este în grija, în răspunderea mea? Degetele lor, ochii lor, membrele lor, sănătatea lor, viața lor, trebuie să-i fie prețioase fiecăruia care are Spiritul lui Dumnezeu chiar și în cel mai mic grad.

Fiecare creștin să se întrebe: Cât din Spiritul lui Dumnezeu am? Cât din timpul meu dau ca să ajut pe semenii mei să iasă din dificultățile și încercările lor și să se întoarcă la Dumnezeu. Cât din timpul meu și puterea mea sacrific pentru a merge după oaia pierdută? Să-l ascultăm pe apostol: „Nu vă înșelați; Dumnezeu nu Se lasă să fie batjocorit”. „Cine practică dreptatea este drept” — nu numai cel care declară că este urmaș al lui Isus.

Cu toate acestea, nu trebuie să uităm că pe Dumnezeu Îl interesează în primul rând această mare lucrare și că El a trimis pe Fiul Său pentru realizarea ei. Să nu uităm că nu numai noi avem interes, ci interesul și iubirea divină sunt mai mari decât ale noastre, iar înțelepciunea divină este superioară; și cursul nostru trebuie să fie să dăm atenție strictă „Celui care vorbește din ceruri”, să urmăm cursul Lui, exemplul Lui.

Aceasta poate însemna că într-o anumită măsură noi vom fi înțeleși greșit de către alții. Există multe teorii pentru mântuirea lumii prin ridicare socială, ridicare politică, ridicare morală, lupta împotriva viciului etc. Fără îndoială, rămâne întotdeauna adevărat principiul că în lupta dintre păcat și dreptate sunt numai două Căpetenii; și anume, Cristos și Satan. Rămâne de asemenea adevărat că oricine luptă pentru Unul, luptă împotriva celuilalt. Rămâne pentru noi să ne asigurăm, mai întâi de toate, că noi suntem de partea Domnului, de partea dreptății, adevărului, purității și bunătății. Există însă un pas mai departe — să ne asigurăm că luptăm cum ar vrea Căpetenia noastră să luptăm, că lucrăm cum ar vrea El să lucrăm, că ne cheltuim cum ar vrea El să ne cheltuim.

„Aceasta este voia lui Dumnezeu îcu privire la voiș, sfințirea voastră.” Astfel, în ordinea lui Dumnezeu, mântuirea noastră vine întâi. Împăcați cu Dumnezeu și consacrați serviciului Său, întrebăm: Care este pasul următor? Răspunsul vine: „Paște oile Mele, paște mielușeii Mei”. La început am putea fi înclinați să ezităm, să zicem: Doamne, să nu mergem mai degrabă după oaia rătăcită, după oaia pierdută? Răspunsul este dat de Domnul prin apostol, că trebuie „cât avem ocazie, să facem bine la toți, dar mai ales celor din casa credinței”. Dacă, prin urmare, Casa Credinței cere tot timpul nostru când avem ocazie, am putea să nu facem nimic pentru oaia pierdută, ci numai să ajutăm la desăvârșirea celor pe care Domnul ia găsit deja.

Numai împrejurările providenței Domnului ne pot îndruma calea. Când vedem scopul Său, obiectivul Său în acest aranjament, totul este clar. El ia din lume un popor special, ca să fie comoștenitori cu Fiul Său în Împărăție; și toți au nevoie de educație pe linie spirituală pentru dezvoltarea lor, și pentru potrivirea și pregătirea lor ca să fie o Preoțime Împărătească — să fie împărați și preoți pentru Dumnezeu — care în curând vor judeca, vor corecta, vor ridica, vor binecuvânta toată lumea, în măsura în care se vor dovedi doritori și ascultători.