Vol. 21, Mai-Iunie 2014, Nr. 4

BUNĂTATEA, UMILINȚA ȘI RĂBDAREA IUBIRII

Dumnezeu este dragoste.” 1 Ioan 4:8

R 5124 W. T. noiembrie 1912 (pag. 337-339)

În Scripturi cuvântul iubire este folosit pentru a exprima totalitatea marilor și glorioaselor calități care alcătuiesc perfecțiunea lui Iehova. Dumnezeu este personificarea Iubirii. În măsura în care cineva posedă această calitate a Iubirii, în aceeași măsură are asemănare de caracter cu Dumnezeu. Oricine este deplin în asemănarea cu Dumnezeu, se poate spune că este Iubire; căci Iubirea este marele principiu care reprezintă cel mai deplin caracterul divin.

Dumnezeu este dragoste”, Domnul nostru Isus este Dragoste; și când Biserica va fi perfectă, fiecare membru al Corpului va fi de asemenea Dragoste. Acest mare principiu va avea control deplin asupra a tot ceea ce facem și spunem, întocmai cum are control acum în inimile poporului Domnului, în ciuda slăbiciunilor cărnii, care împiedică exprimarea lui deplină. Când toată imperfecțiunea va fi îndepărtată, cei care ajung la premiul glorioasei noastre chemări de sus vor avea chipul lui Dumnezeu, chipul Domnului. Speranța ajungerii la asemănarea caracterului divin este marea ambiție care ne inspiră la credincioșia străduinței.

Printre altele, se poate observa că credința, speranța și iubirea sunt roadele Spiritului sfânt. Deși fiecare dar bun și desăvârșit vine de la Tatăl (Iacov 1:17), cu toate acestea, există o deosebire între dar” și rod”. Posesiunea unui dar poate fi căștigată imediat, dar rodul cere timp în care să se dezvolte. Așa este și cu roadele Spiritului sfânt.

Aici vedem înfățișată Înțelepciunea lui Dumnezeu. Dezvoltarea este o lucrare treptată. La cei care au acea dorință serioasă și zel hotărât pentru dreptatea pe care Dumnezeu dorește ca ei s-o aibă, fiecare cuvânt și fiecare faptă are ceva de-a face cu dezvoltarea acestei calități a Iubirii. Tatăl nostru ceresc nu așteaptă de la noi să obținem perfecțiunea iubirii în trup, căci slăbiciunile și imperfecțiunile nu ne vor permite să facem astfel; dar El așteaptă să găsească în cei care vor fi membri ai Corpului lui Cristos acea seriozitate a spiritului și străduință credincioasă care să demonstreze că dacă ei ar avea corpuri perfecte, ar manifesta întotdeauna iubire.

Pentru a ajunge la acest grad de dezvoltare a caracterului, nu trebuie să trăim după trup, după vechea creatură, ci trebuie să ne antrenăm mințile să dorească numai acele lucruri care sunt adevărate, pure, iubitoare și bune. În acest sens al cuvântului trebuie să fim asemănări ale Domnului nostru Isus Cristos.

BUNĂTATEA NU ESTE ÎNTOTDEAUNA iubire

Urmașii lui Cristos și-au consacrat voința și au fost concepuți de Spirit sfânt, care este Spiritul Iubirii; căci este Spiritul lui Dumnezeu, care este Iubire. De aceea sentimentul lor unul față de altul trebuie să fie unul de interes iubitor. Poate că ei nu sunt întotdeauna înțelepți să știe cum să exercite bunătate iubitoare; uneori natura lor căzută îi poate conduce să creadă că un anumit mod de acțiune ar fi cel iubitor, când este chiar inversul — cursul greșit. Prin urmare, noi trebuie să fim în alertă pentru a observa în ce măsură folosim spiritul minții sănătoase în conduita și în purtarea noastră unul cu altul.

O persoană ar putea manifesta bunătate în cuvânt și faptă fără să aibă un motiv corect. Uneori bunătatea este determinată de alte motive decât iubirea. Ar putea fi din motive egoiste, sau pentru scopul de a-l prinde în capcană pe altul spre dezavantajul lui. Această formă de fraudă a devenit atât de obișnuită încât nu necesită nici un comentariu special.

Experiența creștinului este o școlarizare continuă. Zilnic învățăm tot mai mult despre noi și despre Înțelepciunea și Dreptatea lui Dumnezeu. În timp ce învățăm aceste lecții zi de zi, învățăm mai mult să ne dezaprobăm și să ne corectăm pe noi. Astfel descoperind imperfecțiunile noastre, ar trebui să învățăm, ca un lucru de la sine înțeles, să nu așteptăm perfecțiune în alții; și noi să recunoaștem că ei fac tot ce pot pentru a ilustra idealurile cele mai înalte pe care le au în privința unității și perfecțiunii cerute pentru a fi membri în Corpul lui Cristos.

Iubirea este întotdeauna amabilă; iubirea nu poate face rău altuia cu voia. Părintele care își iubește copilul nu va face nimic să-i dăuneze acelui copil. El ar putea face uneori o greșeală și să pedepsească copilul pe nedrept, dar motivul din spatele acțiunii unui părinte iubitor va fi întotdeauna bun și adevărat.

Iubirea ar putea fi privită uneori ca aspră, căci principiile care guvernează acțiunile individului ar putea fi greșit înțelese. Când Tatăl nostru Ceresc i-a interzis lui Adam și Evei să ia din fructul Pomului Cunoștinței, El a avut un motiv înțelept de a proceda astfel. Fără îndoială că în cele din urmă le-ar fi permis să ia din acel fruct; dar a fost bunătate din partea Lui să-i țină în necunoștință de acel fapt. Gândindu-se că Dumnezeu era aspru, negeneros față de ei, Eva s-a gândit să-și obțină drepturile. Așa este și cu noi. Dacă bunătatea Tatălui nostru Ceresc nu este întotdeauna înțeleasă, să nu fim surprinși dacă avem o experiență similară. Deși spiritul nostru, motivul nostru poate fi corect, totuși poate nu avem întotdeauna capacitatea de a-l arăta; și astfel trebuie să avem îngăduința cuvenită atunci când alții ne înțeleg greșit.

Puterea iubirii interioare

Omul a fost făcut inițial în chipul lui Dumnezeu (Gen. 1:26, 27); dar din cauza căderii lui Adam, echilibrul minții lui a fost distrus. Cei care au mintea sau voința lui Cristos sunt în stare să învingă unele insuficiențe ale dispoziției lor naturale și să judece cumpătat cunoștința și ignoranța lor și a celorlalți. Această capacitate de a aprecia adevărata stare de lucruri este secretul a mare parte din binecuvântarea noastră în Domnul.

Când îi vedem pe alții care au o apreciere mai slabă a dreptății decât noi și care fac lucruri contrare principiilor dreptății, ne bucurăm că știm mai bine și suntem în stare să procedăm mai bine decât ei. Spiritul unei minți sănătoase ne arată că noi avem mai mare capacitate în unele privințe decât alții, și alții au mai mare capacitate în alte privințe decât noi. Din cauza căderii omului, toți suntem slabi într-o direcție sau în alta. Cunoașterea condiției imperfecte a omenirii ar trebui să ne umilească mai degrabă decât să ne îngâmfe.

Umilința minții vine numai după ce am ajuns la o cunoștință considerabilă a lui Cristos. Cunoștința îngâmfă din cauza egoismului inimii, deoarece se pare că suntem mai conștienți de însușirile bune ale noastre decât de ale altora. Prin urmare, cei născuți cu mai puțin egoism au mai puțin de luptat, iar cei născuți cu mai mult au mai mult de luptat; și în măsura în care avem Spiritul lui Cristos, suntem în stare să învingem tendința de a ne îngâmfa cu acea puțină cunoștință pe care o avem. Iubirea interioară are puterea de a zidi, de a întări caracterul și de a contracara efectele rele asupra naturii umane căzute.

Cauze potrivite Și nepotrivite de provocare

Întreaga lume are o tendință de a recunoaște principiile Dreptății. Chiar și cei a căror purtare față de alții este departe de a fi dreaptă, par să râvnească după o ocazie de a lupta împotriva nedreptății, cu condiția ca acel caz să nu fie unul cu care sunt identificați ei. Această înclinație se manifestă adesea prin acte de violență, ca atunci când gloatele își revarsă mânia împotriva vreunui biet păcătos care a făcut ceva ce le-a provocat mânia. Cel mai puțin violent dintre ei a făcut probabil și el ceva rău, totuși ei prind ocazia de a-și arăta indignarea împotriva facerii răului și par a fi încântați să-l pedepsească pe ofensator.

Poporul Domnului nu trebuie să aibă acest spirit de intoleranță. Noi trebuie să avem răbdare, compătimire și îndurare când lucrurile merg rău și trebuie să avem îngăduința cuvenită cu acei care greșesc. Cu cât avem mai mult din spiritul răbdării, cu atât avem mai mult din spiritul îngăduinței și cu atât mai greu suntem stârniți la mânie. Oriunde predomină spiritul iubirii, posesorul ei nu este ușor mișcat să facă sau să spună ceva aspru sau nedrept. Iubirea ne face foarte răbdători cu cei cu care ne asociem; ea este nerăbdătoare să arunce mantia carității asupra a orice pare a fi greșit.

Iubirea ne face să ne amintim că deși cineva poate fi în eroare, nu înseamnă că este vinovat. Poate că el n-a înțeles chestiunea corect sau judecata lui poate că n-a fost cea mai bună, datorându-se slăbiciunilor moștenite asupra cărora nu are control. Înainte de a condamna pe cineva trebuie să ne asigurăm că este vinovat. Dreptatea cere să investigăm înainte de a condamna. Iubirea ne îndeamnă să fim cât se poate de miloși în cazul respectiv.

Dumnezeu este însăși personificarea Iubirii, totuși Scripturile ne spun că El a fost provocat în unele situații. În timp ce treceau prin pustie, copiii lui Israel au stârnit adesea indignarea Sa (Psa. 78:40, 56; 95:7-11). Tendințele idolatre ale acelei națiuni au adus mânia divină peste ei și i-au trimis în captivitatea Babilonului (Ier. 7:17-20). În final, respingerea și răstignirea Domnului nostru Isus Cristos au adus asupra lor mânia absolută” și au determinat împrăștierea lor în toate părțile Pământului.

Indignarea DREAPTĂ este un

sentiment potrivit

Poporul Domnului nu trebuie să fie de felul neclintit, care nu poate simți niciun resentiment la nedreptate. Lipsa capacității de a avea o indignare dreaptă ar implica lipsa principiilor morale și a armoniei cu Dumnezeu. Despre Domnul nostru Isus este scris că atunci când a văzut starea nedreaptă a conducătorilor poporului Său, și a văzut nedreptatea conduitei lor, S-a uitat cu mânie peste ei, adânc mâhnit de împietrirea inimii lor” (Marcu 3:5). Asemenea Lui, nici noi n-ar trebui să avem nici o simpatie cu nimic ce nu este în armonie cu Dumnezeu.

Noi trebuie să iubim dreptatea și să urâm nelegiuirea. Acest cuvânt, nelegiuire, care înseamnă chiar opusul Iubirii, este o expresie puternică. O persoană care este indiferentă în chestiunile de corectitudine și incorectitudine este indiferentă față de caracterul lui Dumnezeu, care este în opoziție cu toate formele de nelegiuire. Despre Domnul nostru, Scripturile spun: Tu ai iubit dreptatea și ai urât răutatea. De aceea, Dumnezeule, Dumnezeul Tău Te-a uns cu un untdelemn de bucurie mai presus decât pe însoțitorii Tăi” (Psa. 45:7). Toți cei care cultivă un caracter plăcut lui Dumnezeu, toți cei care se străduiesc să devină asemănări exacte ale dragului Său Fiu, trebuie să îndepărteze orice necurăție, orice nu este bun. Mintea noastră nouă trebuie să se împotrivească la orice este rău.

Pe de altă parte, dacă noi avem iubire așa cum are Domnul, vom urî răul, dar nu și pe individul care îl face. În măsura în care iubirea stăpânește mintea și inima noastră, vom avea compătimire pentru cei care sunt în nelegiuire, pentru că ne amintim că neamul omenesc este căzut de la perfecțiunea lui originară. Să ne gândim că intenția lor, voința lor nu este să facă rău, ci ei suferă de o boală a nelegiuirii. Iubirea este răbdătoare și încearcă să găsească circumstanțe și condiții atenuante. Ea caută să-l ajute pe răufăcător și nu este provocată ușor la mânie.

Dar cuvântul a provoca” înseamnă a ațâța; în alt loc apostolul spune: Să ne îndemnăm la dragoste și la fapte bune” (Evrei 10:24). Iubirea ar trebui să spună acele lucruri care ar îndemna la cuvinte iubitoare, mai degrabă decât să stârnească orice amărăciune, orice iuțime, orice mânie, orice strigare și orice defăimare” (Efes. 4:31, 32). Cu alte cuvinte, este mult mai bine să fii făcător de pace decât făcător de ceartă. Totuși, nu trebuie să avem pace cu orice preț; mai degrabă să avem pace, dacă este posibil, unde nu este implicat principiul. Să stârnim conflict numai acolo unde rezultă în mod sigur ceva bun.

Gradul de iubire, tăria iubirii, poate fi determinat prin ușurința cu care aceasta poate fi îndepărtată și stârnită la împotrivire sau la nerăbdare și mânie. Am văzut deja că pot fi cazuri când răbdarea ar putea sta în calea intereselor reale ale cazului și unde Iubirea ar face pași pentru a corecta ceea ce părea a fi un rău aparent; dar trebuie să ne amintim că mintea sau judecata noastră nu este echilibrată prin natură. Perfecțiunea deciziei este o calitate care aparține numai Tatălui nostru Ceresc și Domnului nostru Isus Cristos.

Dar răbdarea trebuie să-și facă desăvârșit lucrarea” (Iacov 1:4). Tatăl n-ar fi provocat la mânie cu ceva mărunt. La noi însă, echilibrul judecății este atât de slab, încât în general suntem prea grăbiți. Foarte puțini dintre noi înțelegem pe deplin circumstanțele care ne înconjoară pe noi și pe aceia cu care avem de-a face; de aceea, creșterea în har și creșterea în cunoștință vor avea de-a face cu gradul de iubire arătat de fiecare.

Generozitatea Și COMPĂTIMIREA

trebuie cultivate

Noi suntem în Școala lui Cristos, Marele Învățător. Avem cuvintele Tatălui Ceresc, ale Domnului nostru Isus și ale apostolilor consemnate în Biblie; de aceea trebuie să cunoaștem deosebirea dintre bine și rău. Pe de altă parte, vedem că păcatul există în lume. Omenirea este imperfectă la minte și în principiile morale. Această stare este ereditară — rezultatul încălcării lui Adam, de mai bine de șase mii de ani. Totuși, cu toate avantajele cunoștinței, noi nu putem face ceea ce am voi”; în consecință, simțim o măsură de compătimire față de noi înșine, și aceeași măsură ar trebui să o extindem și la alții. De fapt, ar trebui să fim mai critici față de noi decât față de alții, deși Cuvântul Domnului spune că nu trebuie să ne judecăm nici pe noi, nici pe alții. Noi nu putem citi inimile celor din jurul nostru și de aceea nu suntem competenți să decidem ce motive determină acțiunile lor, nici ce grad de pedeapsă ar fi nimerit pentru ei.

Cu toate acestea, trebuie să observăm conduita corectă și greșită a semenilor noștri. Noi putem ști că ei au, figurat vorbind, un pom rău și de aceea aduc roade rele; și trebuie să ne gândim de ce au un pom care produce astfel de roade. Poate prin naștere au fost mai puțin favorizați decât noi. Poate că n-au fost niciodată în Școala lui Cristos și n-au auzit niciodată pe Marele Învățător sau pe apostoli. Dacă este așa, ar trebui să-i compătimim și atitudinea minții noastre față de ei ar trebui să fie aceea de a nu fi provocați de neajunsurile lor, ci ar trebui să manifestăm generozitatea inimii față de ei.

A ajunge la această compătimire și generozitate face parte din instruirea noastră în Școala lui Cristos, dar noi nu învățăm tot ce aparține de acest subiect într-o zi sau o săptămână. Luăm puțin de aici, puțin de acolo” (Isa. 28:10); și dacă urmăm în continuare să-L cunoaștem pe Domnul, discernământul nostru mintal va deveni mai clar și mințile noastre se vor lărgi în compătimire față de alții. Astfel vom deveni mai mult asemenea Tatălui nostru din Ceruri, căci El este bun cu cei nerecunoscători și drept cu cei nedrepți, după cum a arătat Domnul nostru. Mat. 5:44-48.

Mândria ESTE O CAUZĂ A MARII IRITABILITĂȚI

Fără îndoială cauzele de iritabilitate și provocare variază la diferite persoane. La unii este din cauza unei stări nervoase a sănătății, care-i face mai puțin capabili să se controleze potrivit standardelor pe care ei înșiși le recunosc. La alții, cauza iritabilității este mândria. De fapt, mândria este legată de aproape orice este dăunător poporului lui Dumnezeu. Oriunde există mândrie, persoana este susceptibilă de influențe rele din orice parte.

Mândria se manifestă în diferite moduri. Uneori ea se arată ca respect de sine, făcând persoana să gândească prea înalt despre sine și prea jos despre alții, chiar până la gradul de a-și imagina că este superior celorlalți. Alteori mândria se manifestă ca dorință de a fi aprobat: orice este în conflict cu dorința de a apărea bine înaintea altora, atinge un punct sensibil.

Noi nu trebuie să fim indiferenți la aceste lucruri. Dacă avem mândrie sau dorință de a fi aprobați, trebuie să căutăm să le controlăm cu spiritul iubirii și compătimirii față de alții, în loc să lăsăm ca spiritul rău să ne controleze. Cea mai bună cale de a face aceasta este de a practica generozitatea și de a-i îndemna pe alții la iubire și la fapte bune în loc de mânie. Să ne amintim că umilința este una din marile lecții care trebuie învățate în Școala lui Cristos; ascultarea de instrucțiunile Învățătorului pe această linie are foarte mult de-a face cu intrarea noastră în Împărăție.

Unul din cele mai bune ajutoare pentru a învăța această lecție importantă este să învățăm să ne judecăm pe noi înșine — să ne cercetăm amănunțit motivele. Dacă noi găsim că am acționat nedrept față de cineva, să mergem și să îndreptăm lucrurile cum putem mai bine; să ne curățim cum se cuvine mintea și să căutăm să îndreptăm lucrurile cu acela pe care l-am nedreptățit. Căci o persoană care este mândră sau care este sensibilă la părerea bună a altora, este foarte dificil să-și ceară scuze; dar cel mai bun lucru de făcut este să îndrepte lucrurile cât de repede posibil și în mod repetat dacă este necesar. Astfel putem avea ajutor pe linia unde trebuie, învingându-ne mândria și vanitatea.

Membrii Corpului lui Cristos trebuie să fie toți asemănări ale dragului Fiu al lui Dumnezeu. Aceasta nu înseamnă că poporul drag al lui Dumnezeu va fi întotdeauna în stare să-și controleze privirile, acțiunile și cuvintele, dar că inima trebuie să recunoască acest standard și să se străduiască să-l atingă. De fiecare dată când o persoană care are unele slăbiciuni pe această linie a mândriei sau vanității își va cere scuze pentru o faptă greșită, acesta va arăta prin acel act, atât lui Dumnezeu cât și omului, că inima lui recunoaște principiul drept. O mare binecuvântare va primi pentru că va urmări foarte strict Cuvântul divin; astfel el își va învinge treptat slăbiciunea și își va întări caracterul.