((47))

Bătălia Armaghedonului - Studiul III
Necesitatea și dreptatea Zilei de răzbunare

> Asupra acestei generații, tip și antitip — Marea strâmtorare un efect legitim al cauzelor anterioare — Responsabilitatea „creștinătății” și atitudinea ei față de ele — A autorităților civile, a conducătorilor religioși, a diferitelor clase ale maselor de oameni din țările civilizate — Relația națiunilor păgâne cu creștinătatea și cu strâmtorarea — Judecata lui Dumnezeu — „«Răzbunarea este a Mea, Eu voi răsplăti», zice Domnul.”

„Adevărat vă spun că toate acestea vor veni peste generația aceasta.” Mat. 23:34-36; Luca 11:50, 51.

CELOR care nu sunt obișnuiți să cântărească principiile din punctul de vedere al unei filosofii morale exacte, ar putea să li se pară straniu ca o generație următoare de oameni să sufere pedeapsa nelegiuirilor acumulate de câteva generații precedente; totuși, deoarece aceasta este judecata clar indicată a lui Dumnezeu, care nu poate greși, ar trebui să așteptăm ca gândirea matură să arate dreptatea deciziei Sale. În cuvintele de mai sus, Domnul nostru a spus că așa trebuia să fie cu generația Israelului trupesc căreia i Sa adresat la sfârșitul Veacului Iudeu tipic. Asupra lor trebuia să vină tot sângele drept vărsat pe pământ, de la sângele lui Abel cel drept până la sângele lui Zaharia, care a fost omorât între templu și altar. Mat. 23:35.

Aceasta a fost o profeție teribilă, dar a căzut în urechi neatente și necredincioase; și adevărat, după literă șia ((48)) avut împlinirea cam cu treizeci și șapte de ani mai târziu, când conflictul civil și invadatorii ostili au împlinit temuta recompensă. Despre acel timp citim că locuitorii Iudeii erau dezbinați de gelozii în multe facțiuni care se războiau și că neîncrederea reciprocă ajunsese la cea mai mare dezvoltare. Prietenii erau înstrăinați, familiile erau destrămate și fiecare om suspecta pe fratele său. Furtul, impostura și asasinatul erau răspândite și viața nimănui nu era sigură. Nici chiar templul nu era un loc sigur. Marele preot a fost înjunghiat în timp ce făcea serviciul public de închinare. Apoi, împinși la disperare din cauza masacrării fraților lor din Cezareea, și se pare sortiți măcelului în toate părțile, întreaga națiune s-a unit în revoltă. Iudeea a fost astfel adusă la răscoală deschisă împotriva Romei și la sfidarea întregii lumi civilizate.

Vespasian și Titus au fost trimiși să-i pedepsească, și grozavă a fost răsturnarea lor. Cetățile lor au fost măturate una după alta, până când în sfârșit Titus a asediat Ierusalimul. În primăvara anului 70 d. Cr., când cetatea era aglomerată de mulțimile venite la sărbătoarea Paștelui, el și-a condus legiunile în fața zidurilor ei și locuitorii captivi au ajuns repede pradă foametei și săbiei invadatorilor și conflictului civil. Când cineva reușea să se strecoare afară din cetate era răstignit de către romani; și atât de înspăimântătoare era foametea încât părinții își ucideau și își mâncau propriii lor copii. Numărul celor care au pierit este declarat de către Iosefus ca fiind peste un milion, iar cetatea și templul au fost prefăcute în cenușă.

Acestea au fost faptele, ca împlinire a profeției de mai sus asupra răzvrătitului Israel trupesc la sfârșitul veacului lor de favoare specială ca popor ales al lui Dumnezeu. Iar acum, la sfârșitul acestui Veac Evanghelic, potrivit semnificației mai largi a profeției, trebuie să vină ((49)) paralela acelei strâmtorări peste Israelul spiritual nominal, care, în sensul lui cel mai larg, este creștinătatea — „un timp de strâmtorare, cum n-a mai fost de când sunt popoarele”, și ca atare, într-un sens chiar mai teribil decât acela care a fost peste Iudeea și peste Ierusalim. Cu greu ne putem imagina o strâmtorare mai severă decât aceea descrisă mai sus, decât în sensul că va fi mai generală, mai larg răspândită și mai distructivă, după cum sugerează grăitor echipamentele moderne de război. În loc de a fi limitată la o națiune sau provincie, năvala ei va fi peste toată lumea, în special peste lumea civilizată, creștinătatea, Babilonul.

De aceea putem privi acea pedeapsă a mâniei peste Israelul trupesc ca o preumbrire a indignării și a mâniei mai mari care vor fi vărsate peste creștinătate la sfârșitul acestui veac. Cei care, în graba lor, înclină să vadă că acest procedeu al Atotputernicului cu această generație este nedrept, numai n-au înțeles legea perfectă a răsplătirii, care desigur, deși adesea înceată, produce rezultatele ei inevitabile. Dreptatea, da, necesitatea și filosofia ei, sunt foarte evidente pentru cei chibzuiți și reverențioși, care, în loc să fie înclinați să-L acuze pe Dumnezeu de nedreptate, își apleacă inima asupra instrucțiunilor Cuvântului Său.

Marea strâmtorare un efect legitim al cauzelor precedente

Astăzi ne aflăm într-o perioadă care este culminarea veacurilor de experiență care ar trebui să fie, și este în anumite privințe, în mare măsură spre profitul lumii; în special pentru acea parte a lumii care a fost, direct și indirect, favorizată cu lumina adevărului divin — creștinătatea, Babilonul — a cărei responsabilitate pentru această administrare a avantajului este în consecință ((50)) foarte mare. Dumnezeu îi face pe oameni răspunzători, nu numai pentru ceea ce știu, ci și pentru ceea ce ar putea ști dacă și-ar apleca inima asupra instrucțiunilor — asupra lecției pe care experiența (a lor și a altora) este intenționată so dea ca învățătură; și dacă oamenii nu dau atenție lecțiilor din experiențe, sau neglijează sau disprețuiesc cu voia învățăturile ei, trebuie să sufere consecințele.

În fața așa-zisei creștinătăți stă istoria deschisă a tuturor timpurilor trecute, precum și revelația divină inspirată. Și ce lecții conțin ele! — lecții de experiență, de înțelepciune, de cunoștință, de har și de avertizare. Dând atenție experiențelor generațiilor trecute în diferitele aspecte ale industriei umane, ale economiei politice etc., lumea a făcut progres foarte lăudabil în lucrurile materiale. Multe din comoditățile și avantajele civilizației actuale ne-au venit în mare măsură din aplicarea lecțiilor observate în experiențele generațiilor trecute. Arta tiparului a adus aceste lecții la îndemâna fiecărui om. Generația actuală numai în acest punct are mare avantaj în toate felurile: toată înțelepciunea și experiența acumulată a trecutului este adăugată la a ei proprie. Dar marile lecții morale pe care oamenii ar trebui de asemenea să le fi studiat și învățat au fost în mod foarte general nesocotite, chiar și atunci când ele au fost în mod accentuat impuse atenției publice. Istoria este plină de asemenea lecții pentru mintea gânditoare înclinată spre dreptate; iar oamenii din prezent au mai multe asemenea lecții decât cei din oricare generație trecută. Mințile gânditoare, din când în când, au observat și au atras atenția asupra acestui fapt. Astfel, Profesorul Fisher, prefațându-și relatarea despre ridicarea, progresul și căderea imperiilor, cu adevărat spune: „Că există o domnie a legii în succesiunea evenimentelor umane, este o convingere garantată de faptele observate. Evenimentele nu vin în existență fără legătură cu antecedentele care duc la ele. Ele sunt înțelese ca rezultate naturale ale ((51)) timpurilor care au trecut înaintea lor. Evenimentele precedente leau preumbrit”.

Acest lucru este de fapt adevărat: legea cauzei și efectului nu este nicăieri mai proeminent marcată decât în paginile istoriei. Potrivit acestei legi, care este legea lui Dumnezeu, semințele semănării trecute trebuie în mod necesar să încolțească, să se dezvolte și să producă roadă; și de aceea, un seceriș vine în mod inevitabil cândva. În Volumul II am arătat că timpul secerișului Veacului Evanghelic a venit deja; că a început în 1874, când sosise timpul ca Domnul secerișului să fie prezent, și că în timp ce de la acea dată încoace este în desfășurare o mare lucrare de seceriș, acum ne apropiem în grabă de sfârșitul perioadei de seceriș, când își au timpul cuvenit arderea neghinei și adunarea și călcarea ciorchinilor deplin copți ai „viei pământului” (roadele coapte ale viei false — „Babilonul”). Apoc. 14:18-20.

Responsabilitățile creștinătății și atitudinea ei față de ele

Babilonul, creștinătatea, a avut un lung termen de încercare a puterii și a avut multe ocazii atât de a învăța și a practica dreptatea, cât și multe avertizări în privința unei judecăți viitoare. În tot acest Veac Evanghelic a avut în mijlocul ei pe sfinții lui Dumnezeu — devotați, sacrificatori de sine, bărbați și femei asemenea lui Cristos — „sarea pământului”. A auzit mesajul mântuirii de pe buzele lor, a văzut principiile adevărului și dreptății exemplificate în viețile lor, și ia auzit reflectând despre dreptate și despre judecata viitoare. Dar ea a nesocotit aceste epistole vii ale lui Dumnezeu; și nu numai atât, dar așazisele națiuni creștine ale ei, în lăcomia lor după câștig, au adus ocară peste numele lui Cristos printre păgâni, urmând pe misionarul creștin cu blestematul trafic de rom și cu alte rele „civilizate”; și în mijlocul ei și prin autoritatea ei, ((52)) adevărata împărăție a cerurilor în embrion (compusă numai din sfinți, ale căror nume sunt scrise în ceruri) a suferit violență. Ea i-a urât și i-a persecutat chiar până la moarte, așa încât, prin decretele ei, de-a lungul secolelor, mii dintre ei și-au pecetluit mărturia cu sângele lor. Ca și Învățătorul lor, ei au fost urâți fără pricină; au fost respinși ca gunoiul pământului pentru dreptate; și lumina lor a fost tot mereu înăbușită, pentru ca întunericul care era preferat, împreună cu ocaziile lui de a face nelegiuire, să poată domni. O, cât de întunecoasă este această mărturie a creștinătății! Sistemul-mamă este „îmbătat de sângele sfinților și de sângele martorilor lui Isus”; iar ea și fiicele ei, încă oarbe, sunt gata încă să-i persecute și să-i decapiteze (Apoc. 20:4), deși întrun mod mai rafinat, pe toți cei care sunt loiali lui Dumnezeu și adevărului Său, și care încearcă, oricât de blând, să le arate clar Cuvântul Domnului care le mustră.

Puterile civile ale creștinătății au fost frecvent avertizate, când tot mereu imperiile și împărățiile au căzut sub greutatea propriei lor corupții. Și chiar și astăzi, dacă puterile care sunt ar asculta, ele ar putea auzi ultima avertizare a profetului inspirat al lui Dumnezeu, zicând: „Acum, împărați, fiți înțelepți! Luați învățătură, judecătorii pământului! Slujiți Domnului cu frică și bucurați-vă tremurând! Sărutați pe Fiul ca să nu Se mânie și să nu pieriți pe calea voastră; căci mânia Lui este gata să se aprindă”. „Pentru ce se întărâtă neamurile și pentru ce cugetă popoarele lucruri deșarte? Împărații pământului se răscoală [se împotrivesc] și domnitorii se sfătuiesc împreună împotriva Domnului și împotriva Unsului Său: «Să rupem legăturile lor și să aruncăm departe de noi funiile lor!» Dar împotrivirea lor nu le va folosi la nimic; pentru că „Cel care locuiește în ceruri râde, Domnul Își bate joc de ei. Apoi [deoarece cu persistență neglijează să dea atenție avertizărilor Lui], în mânia Lui le vorbește și în aprinderea Sa îi îngrozește”. Ps. 2:10-12, 1-5.

((53))

Iarăși, așa cum este reprezentat prin principiile simple și acum larg cunoscute ale legii Sale sfinte: „Dumnezeu stă în adunarea celor puternici [a celor în autoritate — K. J., n. e.]; El judecă în mijlocul dumnezeilor [judecătorilor — trad. reviz., subsol, n. e.] [stăpânitorilor, zicând]: «Până când veți judeca strâmb și veți căuta la fața celor răi? Faceți dreptate celui slab și orfanului, dați dreptate celui apăsat și săracului, scăpați pe cel nevoiaș și lipsit, scoateți-i din mâna celor răi!” (Ps. 82:1-4). Presa zilnică este mărturie constantă că importanța și folosul acestui sfat, prin exigențele timpurilor actuale, sunt impuse atenției celor în autoritate; și numeroase sunt vocile prevenitoare ale oamenilor chibzuiți care văd pericolul neglijării generale a acestui sfat. Chiar și oamenii din lume, care observă viitorul numai din punctul de vedere al folosului, înțeleg necestitatea de a se urma calea recomandată de profeți.

Fostul Împărat William al Germaniei a văzut aceasta, așa cum se observă din cele ce urmează, primite de la corespondentul la Berlin al lui Osservatore Romano (1880):

„Când Împăratul William a primit vestea despre ultimul atentat oribil la viața țarului a devenit foarte serios, și după ce a rămas tăcut câteva minute, a spus cu accent melancolic dar cu o anumită energie: «Dacă nu schimbăm direcția politicii noastre, dacă nu ne gândim în mod serios să dăm învățătură sănătoasă tineretului, dacă nu dăm primul loc religiei, dacă numai ne facem că guvernăm prin expediente de pe o zi pe alta, tronurile noastre vor fi răsturnate și societatea va cădea pradă celor mai groaznice evenimente. Nu mai avem timp de pierdut și va fi o mare nenorocire dacă nu ajung toate guvernele la un acord în munca salutară de represiune».”

Într-o carte larg răspândită în Germania, intitulată Reformă sau Revoluție, autorul ei, Herr von Massow, care nu este nici socialist nici radical, ci conservator și președinte al Comitetului Central pentru Coloniile de Muncă, acuză pe concetățenii săi de „politica struțului”, că imită obiceiul proverbial al acelei păsări de a-și ascunde capul în nisip crezând că devine invizibilă când nu vede. Von Massow scrie:

((54))

„Putem ignora faptele, dar nu le putem schimba. Nu este nici o îndoială că suntem în ajunul unei revoluții. Toți cei care au ochi să vadă și urechi să audă trebuie să admită aceasta. Numai o societate afundată în egoism, mulțumire de sine și căutarea plăcerii poate nega aceasta; numai o astfel de societate va continua să danseze pe vulcan, va refuza să vadă Mene-Techel și va contiuna să creadă în puterea baionetelor.

Marea majoritate a celor educați nu are nici o idee de magnitudinea urii care fierbe printre păturile de jos. Partidul Social-Democrat este privit ca oricare alt partid politic; totuși acestui partid nu-i pasă de drepturile politice, nu-i pasă de reforma administrativă sau de legi noi. Acest partid se bazează pe dorința claselor de jos de a se bucura de viață, o dorință de a gusta plăceri despre care cei care n-au avut niciodată o bancnotă de o sută de mărci au o concepție cu totul deformată. ... Ordinea, desigur, va fi restabilită curând [după regimul socialist]; dar în ce stare va fi țara! Vor fi nenumărați schilozi, văduve și orfani; băncile de stat și private vor fi fost jefuite; căile ferate, telegrafele, drumurile, podurile, locuințele, fabricile, monumentele — totul va fi demolat, și nici Uniunea, nici Statele, nici orașele și parohiile nu vor putea găsi milioanele pentru costul reparării chiar și a unei mici părți din ceea ce este distrus. Este aproape incredibil că nimic nu se face pentru a înlătura pericolul. Nu caritatea este necesară, ci inimi calde, dispuse să arate interes pentru clasele de jos. Iubirea, iubirea atotcuprinzătoare, va birui mare parte din ura care fierbe. Mulți se pot pierde în așa măsură încât nimic nu-i va aduce înapoi; dar există de asemenea milioane care pot fi totuși câștigați pentru lege și ordine dacă se dă dovada că este posibil ca ei să obțină o ocupație vrednică de o ființă umană; că ei nu trebuie, cum este acum cazul, s-o ducă mai rău ca animalele care cel puțin au adăpost în grajd și sunt hrănite”.

Scriitorul continuă pe larg și deschide ochii oamenilor din Berlin la pericolul în care trăiesc. „Berlinezii”, spune el, „își imaginează că sunt siguri sub protecția gărzilor, cu un efectiv de vreo 60.000. O speranță zadarnică! În timpul toamnei, ((55)) când cei cărora le-a expirat termenul își părăsesc regimentele și înainte de a veni noii recruți, garnizoana deabia are un efectiv de 7.000. O insurecție condusă de vreun fost ofițer nemulțumit ar putea repede găsi 100.000 și chiar 160.000 de muncitori care să participe la ea. Toți acești oameni au făcut serviciul militar și sunt la fel de bine pregătiți ca și împotrivitorii lor și înțeleg necesitatea disciplinei. Firele de telegraf și de telefon ar fi tăiate; liniile ferate ar fi avariate pentru a împiedica venirea întăririlor; ofițerii care s-ar grăbi la posturile lor ar fi interceptați. Revoluționarii ar putea arunca în aer cazărmile și i-ar putea împușca pe Împărat, pe miniștri, pe generali, pe oficiali — pe toți cei care poartă uniformă — înainte ca o singură trupă de cavalerie sau baterie de artilerie să poată veni în ajutorul lor”.

Dar oare cei în autoritate dau atenție prevenirilor și lecțiilor solemne din această oră? Nu: după cum a prezis profetul despre ei — „Dar ei nu cunosc, nici nu înțeleg; umblă în întuneric; ... [până când] se clatină toate temeliile pământului” [temeliile societății — principiile legii și ordinii până acum stabilite] — se clatină teribil — se clatină ca să poată fi îndepărtate. Evr. 12:27; Ps. 82:5; Isa. 2:19.

Fostul împărat al Germaniei a fost foarte indiferent la temerile tocmai citate, exprimate de bunicul său. Cu ani în urmă, dăruindu-i prințului Bismarck o sabie magnifică întro teacă de aur, împăratul a spus:

„Înaintea ochilor acestor trupe vin să prezint Luminăției Voastre darul meu. N-aș putea găsi un dar mai bun decât o sabie, cea mai nobilă armă a germanilor, un simbol al acelui instrument la care Înălțimea Voastră, în serviciul bunicului meu, ați ajutat să se făurească, să se ascută și de asemenea să se mânuiască — un simbol al acelui mare timp de construcție în care mortarul a fost sângele și fierul — un remediu care nu dă greș niciodată, și care, în mâinile regilor și prinților va păstra în caz de nevoie unitatea Patriei, întocmai cum, atunci când a fost aplicat în afara țării, a dus la unire internă”.

((56))

The Spectator din Londra comentând această expresie spune:

„Aceasta este desigur o declarație cât se poate de alarmantă, precum și șocantă. Există două explicații curente ale ei în Germania — una că este îndreptată împotriva pretenției oricărui stat german de a se separa de imperiu, iar cealaltă, că anunță decizia împăratului și a aliaților lui de a trata pe socialiști și anarhiști, dacă este necesar, prin forță militară. În ambele cazuri anunțul a fost nenecesar și indiscret. Nimeni nu se îndoiește că Imperiul German, care a fost construit de fapt cu sabia la Langensalza, precum și în război cu Franța, ar decreta ocupația militară a oricărui Stat secesionist; dar a amenința vreun partid, chiar și pe socialiști, cu legea marțială în timp ce încearcă să câștige prin vot, este de fapt a suspenda constituția în favoarea unei stări de asediu. Noi nu presupunem că împăratul a intenționat ceva de felul acesta, dar pare clar că este preocupat de situație; că simte rezistența socialiștilor și că concluzia lui este — «Ei bine, ei bine, eu am încă sabia și acesta este remediul care nu dă greș niciodată.» Mulți regi au ajuns la această concluzie înaintea lui, dar puțini au fost lăsați în voia lor până acolo încât să considere înțelept să gândească asupra unui astfel de subiect cu voce tare. Este o amenințare, oricum am explica-o; și monarhii înțelepți nu amenință până când ora de atac este sosită, și încă mai puțin amenință cu violența militară ca remediu chiar și pentru neplăceri interne. «Sabia un remediu» pentru relele interne, «care nu dă greș niciodată!» La fel s-ar putea spune și că bisturiul chirurgului este un remediu pentru febră, care nu dă greș niciodată. Prințul Schwartzenburg, un conservator al conservatorilor, cu o armată irezistibilă în spate, a încercat acest remediu în împrejurări mai favorabile, și concluzia lui după experiență îndelungată a fost întruchipată în cea mai înțeleaptă din toate zicătorile politice bune, pe care împăratul german ar fi bine s-o ia în considerare — «Poți face orice cu baionetele — cu excepția că nu poți ședea pe ele».

Ce ar fi putut spune un imperator roman mai tare decât că «sabia este un remediu care nu dă greș niciodată»? Într-o propoziție de felul acesta se află esența tiraniei; și dacă împăratul a rostit-o într-adevăr după ce s-a gândit, Germania nu are în el un ((57)) conducător, ci un stăpân absolut, de tipul pe care istoria modernă ni-l arată a fi învechit. S-ar putea dovedi, desigur, că împăratul a vorbit pripit, sub influența acelei emoții pe jumătate poetice, pe jumătate ieșite dintr-un simț exagerat al propriei sale personalități, pe care a trădat-o adeseori înainte; dar dacă vorbirea lui trebuie acceptată în lumina unui manifest către poporul său, tot ce se poate spune este: «Ce păcat; ce sursă de speranță a dispărut!»”

Declarația actualului țar al Rusiei, că el va susține autocrația la fel de înfocat ca și tatăl său, a fost un alt indiciu al neglijenței de a da atenție prevenirilor solemne ale ceasului său prielnic și ale Cuvântului lui Dumnezeu. Și remarcați cum a fost primită de către oamenii de pe domeniul său, în ciuda întregii energii oficiale exercitate acolo pentru a pune botniță libertății de exprimare. Partidul Drepturilor Populare din Rusia a scos un manifest și l-a răspândit în tot imperiul.

Manifestul era sub forma unei scrisori către țar și era remarcabil în privința exprimării clare și pline de forță. După ce-l critica pentru afirmarea absolutismului său, manifestul spunea:

„Cei mai avansați zemstvos au cerut numai armonia țarului cu poporul, libertatea de exprimare și supremația legii asupra arbitrarului executivului. Ați fost înșelat și speriat de reprezentările curtenilor și birocraților. Societatea va înțelege perfect că birocrația, care păzește cu gelozie propria sa omnipotență, a vorbit prin dumneavoastră. Birocrația, începând cu Consiliul de Miniștri și sfârșind cu cel mai de jos agent de ordine civilă de la țară, urăște orice dezvoltare, socială sau individuală, și împiedică în mod activ comunicarea liberă între monarh și reprezentanții poporului său, dacă nu vin în îmbrăcăminte de gală, prezentând felicitări, icoane și prinosuri.

Vorbirea dumneavoastră a dovedit că orice încercare de a vorbi deschis în fața tronului, chiar și în cea mai loială formă, despre nevoile strigătoare la cer ale țării, sunt întâmpinate numai cu refuz aspru și brusc. Societatea a așteptat de la dumneavoastră încurajare și ajutor, dar a auzit numai o memorare a omnipotenței dumneavoastră, dând impresia înstrăinării complete a țarului de popor. Dumneavoastră înșivă v-ați ucis popularitatea și ați ((58)) înstrăinat toată acea parte a societății care se luptă în tăcere să înainteze. Unele persoane sunt foarte bucuroase de discursul dumneavoastră, dar curând veți descoperi neputința lor.

În alt segment al societății, vorbirea dumneavoastră a produs un sentiment de daună și depresie, pe care însă cele mai bune forțe sociale îl vor birui, înainte de a trece la străduința pașnică dar încăpățânată și deliberată necesară pentru libertate. În altă secțiune, cuvintele dumneavoastră vor stimula dispoziția de a fi gata de luptă cu orice mijloace împotriva nesuferitei stări de lucruri actuale. Dumneavoastră ați fost primul care ați început lupta. Curând ea va continua.”

Astfel toate națiunile „creștinătății” cu nepăsare se împleticesc în întunericul de mult preferat. Chiar și această țară frumoasă a lăudatei libertăți, în multe privințe atât de bogat favorizată mai presus de toate celelalte națiuni, nu este o excepție; și ea de asemenea a primit multe preveniri. Să observăm cuvintele aproape profetice ale președintelui ei martir, Abraham Lincoln, scrise cu puțin timp înainte de asasinarea sa, unui prieten din Illinois. El a scris:

„Da, cu toții ne putem felicita că nemilosul război se apropie de sfârșit. A costat o enormă cantitate de bogăție și sânge. Cel mai bun sânge al florii tineretului american a fost oferit liber pe altarul țării noastre pentru ca națiunea să poată trăi. A fost într-adevăr un ceas greu pentru Republică. Dar eu văd că în viitorul apropiat vine o criză care mă descurajează și mă face să tremur pentru siguranța țării mele. Ca rezultat al războiului au fost întronate corporațiile, apoi va urma o eră a corupției în locurile înalte, iar puterea banilor din țară se va strădui săși prelungească domnia prin aceea că va lucra asupra prejudecăților poporului până când toată bogăția se va strânge în câteva mâini și Republica va fi distrusă. Simt în acest moment mai multă neliniște pentru siguranța țării mele decât oricând înainte, chiar și decât în plin război”.

Și iarăși în 1896, reprezentantul Hatch din Missouri, întrun discurs în fața Congresului despre chestiuni financiare și sociale, după cum raportează presa publică, a spus:

((59))

„Remarcați ce spun! Dacă legea inexorabilă a cauzei și efectului n-a fost scoasă afară din codul de legi al Atotputernicului, dacă nu se pune capăt foarte repede situației, vă puteți aștepta să vedeți ororile Revoluției Franceze puse pe scena americană cu toate îmbunătățirile moderne, și aceasta în următorul deceniu. Și eu nu sunt singurul. Domnul acela, Astor, care a plecat în Anglia cu câtva timp în urmă, și-a cumpărat un loc pe insulă și a devenit supus britanic, a văzut ce vine tot atât de clar cum văd și eu, așa că n-a pierdut ocazia și a luat-o din loc când n-a fost așa mare înghesuială la cabinele de lux cum va fi după un timp. El știa foarte bine că dacă lucrurile vor continua așa cum voi și cu mine le-am văzut de un timp, nu va fi mult până când va fi așa de mare înghesuială a celor din clasa lui care se vor grăbi să se îmbarce pe fiecare vapor care pleacă, încât ar putea fi împins jos de pe pasarelă”.

Distinsul H. R. Herbert, secretar al marinei Statelor Unite, într-un discurs ținut în Cleveland, Ohio, la 30 aprilie 1896, a folosit următoarele cuvinte într-o vorbire foarte moderată în fața oamenilor de afaceri:

„Intrăm într-o eră de întreprinderi mari care amenință să ocupe, cu excluderea altora, toate căile obișnuite ale progresului uman. Optimiștii vă pot spune că aceasta este pentru îmbunătățirea condițiilor vieții umane, că întreprinderile mari vor ieftini produsele, vor ieftini transporturile. Magazinul mamut în care poți găsi tot ce dorești, și găsești ieftin, apare peste tot. Fabricile cu capital de milioane în spatele lor pun stăpânire rapid pe câmpul odată ocupat de întreprinderi mai mici de același fel.

Inteligența umană pare incapabilă să născocească, fără să limiteze periculos de mult libertatea naturală a cetățeanului, vreun plan pentru împiedicarea acestor monopoluri, și efectul este acumularea marii bogății de către cei puțini, îngustarea oportunităților celor mulți și dospirea nemulțumirii. Ca atare, conflictele între muncă și capital vor avea o semnificație mai mare în viitor decât au avut în trecut.

Există oameni chibzuiți care prezic că din antagonismul între muncă și capital va ieși un conflict care va fi fatal pentru guvernarea republicană printre noi, un conflict care va duce ((60)) mai întâi la anarhie și vărsare de sânge, și apoi la monarhie sub vreun conducător îndrăzneț, care va fi capabil prin putere militară să scoată ordine din haos.

Uneori ne este indicat socialismul ca rezultatul logic al stării actuale. Se spune că primele experimente în această direcție trebuie să fie făcute în orașe, că angajatorii, cu mijloace nelimitate la îndemâna lor, și angajații, cu slabă oportunitate de înaintare, decât prin vot, trebuie să lupte unii cu alții, o clasă împotriva alteia, pentru controlul guvernelor municipale. Acesta este unul dintre pericolele viitorului. ... S-a presupus odată că fermierul american va rezista veșnic precum un bastion de neclintit, dar a venit o schimbare în spiritul multora dintre fermierii noștri”.

Puterile eclesiastice ale creștinătății au avut de asemenea învățătură peste învățătură, regulă peste regulă. Ele au fost avertizate prin procedurile providențiale ale lui Dumnezeu cu poporul Său în trecut și prin reformatori ocazionali. Totuși puține, foarte puține, pot citi scrisul de pe perete și ele n-au putere să biruie, sau măcar să oprească acest curent popular. Rev. T. De Witt Talmage părea că vede și înțelege într-o anumită măsură; căci într-un discurs de actualitate a zis:

„Dacă Biserica lui Isus Cristos nu se ridică și nu se dovedește prietenul poporului cum este și prietenul lui Dumnezeu, și în simpatie cu masele largi, care, avându-și familiile în spate, luptă această bătălie pentru pâine, biserica, așa cum este organizată în prezent, va deveni o instituție defunctă și Cristos va merge iarăși pe țărm și va invita pescari simpli, onești, să vină în apostolia dreptății — față de om și față de Dumnezeu. A venit timpul când toate clasele de oameni vor avea drepturi egale în marea luptă pentru câștigarea existenței”.

Și totuși acest om, cu o administrare de talent și influență pe care doar puțini o posedă, n-a părut să-și urmeze în grabă convingerile exprimate în privința datoriilor creștinilor influenți în ora de pericol.

Avertizările merg înainte și convingerile despre datorie și privilegiu se fixează în multe minți; dar vai! nimic nare ((61)) rost; ele trec fără a fi luate în seamă. Puterea mare a fost, și într-o anumită măsură mai este, în mâinile eclesiasticilor; dar în numele lui Cristos și al Evangheliei Sale a fost și mai este încă folosită egoist și abuziv. „Slava unuia de la altul”, „scaunele dintâi în sinagogi” și „să fie numiți de oameni «Rabbi»”, doctor, reverend etc., și caută câștig, fiecare din partea [sau denominația] sa” (Ioan 5:44; Mat. 23:6-12; Isa. 56:11), și „frica de oameni este o cursă” — acestea îi împiedică pe unii chiar și dintre servitorii adevărați ai lui Dumnezeu de la credincioșie, în timp ce se pare că mulți dintre păstorii subordonați n-au avut niciodată vreun interes pentru turma Domnului decât ca aceasta să le asigure lâna de aur.

În timp ce noi recunoaștem bucuroși că printre clerul tuturor denominațiilor bisercii nominale, care de-a lungul veacului a conținut atât grâu cât și neghină (Mat. 13:30), sunt și au fost incluși mulți oameni educați, cultivați, rafinați și pioși, suntem forțați să admitem că mulți care aparțin clasei „neghină” și-au găsit calea atât spre amvoane cât și spre strane. Într-adevăr, ispitele spre mândrie și slavă deșartă, și în multe cazuri spre comoditate și bogăție, prezentate tinerilor talentați care aspirau la amvon, au fost astfel încât să garanteze că trebuia să fie așa, și aceasta într-o măsură mare. Dintre toate profesiile, slujirea creștină a permis drumul cel mai rapid și mai ușor spre faimă, comoditate și prosperitate vremelnică generală, și adesea spre bogăție. Profesia juridică cere energie intelectuală și efort în afaceri toată viața și aduce greutatea grijii ei presante. Același lucru se poate spune și despre profesia medicală. Și dacă oamenii se ridică la bogăție și distincție în aceste profesii, nu este numai fiindcă ei au spirit viu și limbă pregătită, ci fiindcă au câștigat în mod cinstit distincție prin folosirea atentă și constantă a minții și prin efort laborios. Pe de altă parte, în profesia clericală, o purtare rafinată, plăcută, o abilitate moderată de a se adresa unei adunări ((62)) publice de două ori pe săptămână pe o temă luată din Biblie, împreună cu o educație moderată și un caracter moral bun, îi asigură oricărui tânăr care intră în această profesie respectul și reverența comunității sale, un salariu confortabil și o viață liniștită, netulburată și ușoară.

Dacă are talent superior, oamenii, care sunt admiratori ai oratoriei, vor descoperi repede și nu mult va trece până când va fi chemat la o misiune mai avantajoasă; și aproape fără să-și dea seama va deveni faimos printre oameni, care arareori se opresc să întrebe dacă pietatea lui — credința, smerenia și evlavia lui — au ținut pasul în dezvoltare cu progresul său intelectual și oratoric. De fapt, dacă acesta din urmă va fi cazul, el va fi mai puțin acceptabil, în special pentru congregațiile bogate care, probabil mai frecvent decât cele foarte sărace, sunt compuse mai ales din „neghină”. Dacă pietatea lui va supraviețui presiunii acestor împrejurări, el va fi obligat, prea adesea pentru binele reputației sale, să acționeze contra dispozițiilor și prejudecăților ascultătorilor săi și curând va constata că este nepopular și nedorit. Aceste împrejurări au adus astfel la amvon o proporție foarte mare de ceea ce Scripturile numesc „păstori plătiți”. Isa. 56:11; Ezec. 34:2-16; Ioan 10:11-14.

Responsabilitatea celor care au întreprins slujirea Evangheliei în numele lui Cristos este foarte mare. Ei stau foarte proeminenți în fața oamenilor ca reprezentanți ai lui Cristos — ca exponenți speciali ai spiritului Său și ca expunători ai adevărului Său. Și, ca clasă, ei au avantaje față de ceilalți oameni pentru a ajunge la o cunoștință a adevărului și îl pot vesti fără piedici. Ei au fost ușurați de poverile muncii și grijii pentru câștigarea celor necesare vieții care-i încătușează pe alți oameni, și, având nevoile materiale asigurate, li s-a acordat timp, tihnă, educație specială și numeroase ajutoare de asociere etc., chiar pentru acest scop.

((63))

Aici, pe de altă parte, au existat aceste mari oportunități pentru zel pios și sacrificiu de sine devotat pentru cauza adevărului și dreptății; și, pe de altă parte, mari ispite, fie pentru comoditate indolentă, fie pentru ambiție după faimă, bogăție sau putere. Vai! marea majoritate a clerului în mod evident a căzut sub ispite, mai degrabă decât să îmbrățișeze și să folosească ocaziile pozițiilor lor; și ca rezultat ei sunt astăzi „conducători orbi ai orbilor” și împreună cu turmele lor se poticnesc repede în groapa scepticismului. Ei au ascuns adevărul (pentru că este nepopular), au avansat eroarea (fiindcă este populară) și au dat ca învățătură preceptele oamenilor (fiindcă sunt plătiți să facă astfel). De fapt, ei leau spus oamenilor, și uneori tocmai așa: „Credeți ce vă spunem pe propria noastră autoritate”, în loc să-i îndrume spre a „cerceta toate lucrurile” prin cuvintele inspirate ale apostolilor și ale profeților, și să „țină” numai „ce este bun”. De multe secole clerul Bisercii Romei a ținut Cuvântul lui Dumnezeu îngropat în limbi moarte și n-a permis traducerea lui în limbile vorbite de popor, ca nu cumva oamenii să cerceteze Scripturile și astfel să dovedească deșertăciunea pretențiilor ei. Cu timpul, din mijlocul stricăciunii ei sau ridicat câțiva reformatori evlavioși, au salvat Biblia din uitare și au dat-o poporului, și a rezultat o mare mișcare protestantă — care a protestat împotriva doctrinelor false și a practicilor rele ale Bisericii Romei.

Dar curând și protestantismul a devenit corupt, iar clerul ei a început să formuleze crezuri, învățând poporul să privească la ele ca la doctrinele condensate ale Bibliei și de cea mai mare importanță. I-au botezat și catehizat din fragedă pruncie, înainte de a învăța să gândească; apoi, după ce au crescut la anii maturității, le-au cântat să adoarmă și le-au dat de înțeles că în chestiuni religioase calea lor sigură este să le încredințeze lor toate problemele de doctrină și să le urmeze instrucțiunile, dându-le de ((64)) înțeles că numai ei aveau educația etc., necesare înțelegerii adevărului divin, și că ei, de aceea, trebuie considerați autorități în toate aceste chestiuni fără să mai apeleze la Cuvântul lui Dumnezeu. Și când cineva îndrăznea să pună sub semnul întrebării această pretinsă autoritate și să gândească diferit, era privit ca eretic și schismatic. Cei mai învățați și mai proeminenți dintre ei au scris volume masive de ceea ce ei numesc Teologie Sistematică, toată fiind calculată, ca și Talmudul printre evrei, să desființeze în mare măsură Cuvântul lui Dumnezeu și să dea ca învățătură preceptele oamenilor (Mat. 15:6; Isa. 29:13); iar alții dintre cei învățați și proeminenți au acceptat funcții profesorale onorabile și avantajoase în Seminarii Teologice stabilite, ostentative, ca să pregătească pe tineri pentru slujirea creștină, dar de fapt pentru a învăța ideile așa-zisei „Teologii Sistematice” ale celor câteva școli ale lor — să încătușeze gândirea liberă și investigarea onestă, reverențioasă a Sfintelor Scripturi în vederea unei credințe simple în învățăturile lor, fără a ține seama de tradițiile umane. În acest fel, generație după generație de „cler” a înaintat pe cărarea bătătorită a erorii tradiționale. Și numai ocazional a fost câte unul suficient de treaz și loial adevărului ca să descopere eroarea și să strige după reformă. Era cu mult mai ușor să se lase duși de curentul popular, în special când în frunte erau oameni mari.

Astfel puterea și avantajele superioare ale clasei clerului au fost folosite greșit, chiar dacă în rândurile lui au fost (și sunt încă) unele suflete serioase, evlavioase care gândeau cu adevărat că fac serviciu lui Dumnezeu în sprijinirea sistemelor false în care au fost conduși, și de a căror erori au fost și ei orbiți în mare măsură.

În timp ce aceste reflecții vor părea fără îndoială ofensatoare pentru mulți din cler, în special pentru cei ((65)) mândri și care-și urmăresc propriile interese, nu ne temem că prezentarea lor candidă va ofensa pe vreunul dintre cei blânzi, care, dacă recunosc adevărul, vor fi binecuvântați printr-o mărturisire umilită a acestuia și o hotărâre deplină de a umbla în lumina lui Dumnezeu așa cum strălucește din Cuvântul Lui, indiferent de tradițiile umane. Noi ne bucurăm să zicem că până acum în perioada de seceriș am ajuns să cunoaștem câțiva clerici din această clasă, care, atunci când li s-a clarificat adevărul secerișului, au părăsit eroarea și au urmat și au servit adevărul. Dar majoritatea clerului, vai! nu este din clasa celor blânzi, și iarăși suntem obligați să recunoaștem forța cuvintelor Învățătorului — „Cât de greu vor intra în împărăția lui Dumnezeu cei care au avuții!” fie că aceste avuții vor fi reputație, faimă, învățătură, bani, sau chiar confort obișnuit.

Oamenii obișnuiți nu trebuie să fie surprinși, prin urmare, că clerul din creștinătate, ca clasă, este orb față de adevărurile cuvenite în acest timp de seceriș, întocmai cum învățătorii și conducătorii recunoscuți de la sfârșitul Veacului Iudeu tipic au fost orbi și s-au împotrivit adevărurilor cuvenite în acel seceriș. Orbirea lor este întradevăr o răsplătire pentru talanții și oportunitățile folosite greșit, și de aceea lumina și adevărul nu pot fi așteptate din partea aceea. La sfârșitul Veacului Iudeu conducătorii religioși au sugerat poporului în mod semnificativ întrebarea: „A crezut în El vreunul dintre maimarii noștri sau dintre farisei?” (Ioan 7:48), și acceptând sugestia lor și supunându-se orbește îndrumărilor lor, unora le-au scăpat privilegiile și n-au intrat în binecuvântările noii dispensații. La fel va fi cu o clasă asemănătoare în aceste zile din urmă ale Dispensației Evanghelice: cei care urmează orbește îndrumările clerului vor cădea împreună cu el în groapa scepticismului; și numai cei care umblă credincioși cu Dumnezeu, împărtășindu-se din spiritul ((66)) Său și bazânduse cu smerenie pe toate mărturiile Cuvântului Său prețios, vor fi în stare să discearnă și să înlăture „pleava” erorii care de mult este amestecată cu adevărul, și să stea tari în credința Evangheliei și în loialitatea inimii față de Dumnezeu, în timp ce masele sunt duse de curentul popular spre necredință în diferitele ei forme — Evoluția, Critica Radicală, Teosofia, Știința Creștină, Spiritismul, sau spre alte teorii care neagă necesitatea și meritul marelui sacrificiu de pe Calvar. Dar cei care-și mențin poziția cu succes în această „zi rea” (Efes. 6:13), făcând așa, își vor dovedi metalul caracterului lor creștin; căci atât de puternic va fi curentul împotriva lor, încât numai adevărata devotare creștină lui Dumnezeu, zelul, curajul și tăria vor putea îndura până la sfârșit. Aceste valuri de necredință care vin, în mod sigur vor lua cu ele tot ce le stă în cale. Este scris: „O mie să cadă alături de tine și zece mii la dreapta ta, dar de tine nu se va apropia. ... Pentru că zici: «Domnul este locul meu de adăpost» și faci din Cel-Prea-Înalt locuința ta. ... Cel ce stă în locuința tainică [a consacrării, comuniunii și părtășiei] a Celui-Prea-Înalt se va odihni în umbra Celui-Atotputernic. ... El te va acoperi cu penele Lui și vei avea un refugiu sub aripile Lui. Căci scut și pavăză este adevărul Lui.” Ps. 91.

Creștinii individuali nu se pot sustrage de la responsabilitatea lor personală, punând-o pe păstori și pe învățători sau pe concilii și pe crezuri. După Cuvântul Domnului suntem judecați (Ioan 12:48-50; Apoc. 20:12), și nu după opiniile și faptele precedente ale semenilor noștri în nici o măsură. De aceea toți ar trebui să imite pe nobilii bereeni care „cercetau Scripturile în fiecare zi”, ca să vadă dacă lucrurile date lor ca învățătură erau adevărate (Fapt. 17:11). Datoria noastră ca creștini este să verificăm individual toate lucrurile pe care le acceptăm și să reținem ceea ce este bun. „Întrebați legea și ((67)) descoperirea! De nu vă vor vorbi asemenea cuvântului acesta, atunci nu-i lumină în ei.” Fapt. 17:11; 1 Tes. 5:21; Isa. 8:20 (B. B., ediția 1988 — n. e.).

Acest principiu este bun atât în lucrurile naturale cât și în cele spirituale. În timp ce diferitele corăbii ale statului plutesc în derivă spre nimicire, cei care văd talazurile în față, deși nu pot schimba cursul evenimentelor în general, pot, într-o măsură cel puțin, folosi ocaziile prezente cu înțelepciune ca să-și regleze propria conduită în vederea catastrofei inevitabile; ei pot pregăti bărcile de salvare și colacul de salvare, așa încât atunci când corăbiile statului vor eșua în marea învolburată a anarhiei, ei să-și poată ține capul deasupra valurilor și să găsească odihnă dincolo de ele. Cu alte cuvinte, politica înțeleaptă, ca să nu mai zicem nimic de principiu, este în aceste zile să procedăm drept, generos și blând cu semenii noștri din fiecare clasă și stare a vieții; căci marea strâmtorare va izvorî din mânia intensă a națiunilor înfuriate — din nemulțumirea și indignarea maselor luminate ale poporului împotriva claselor mai norocoase, aristocrate și conducătoare. Subiectele de nemulțumire sunt actualmente discutate pe larg; și acum, înainte ca furtuna mâniei să izbucnească, este timpul ca indivizii să-și facă cunoscute principiile, nu numai prin cuvinte, ci și prin conduita lor în toate relațiile cu semenii lor. Acum este timpul pentru a studia și a aplica principiile regulii de aur; a învăța să ne iubim aproapele ca pe noi înșine și să acționăm în consecință. Dacă oamenii ar fi destul de înțelepți să ia în considerare care anume, în viitorul foarte apropiat, trebuie să fie rezultatul cursului actual al lucrurilor, ei ar face aceasta din diplomație, dacă nu din principiu.

Nu este decât rațional să presupunem că în strâmtorarea care vine, chiar în mijlocul celei mai mari confuzii, vor fi discriminări în favoarea celor care s-au arătat drepți, generoși și blânzi, și mânie extremă împotriva celor care au ((68)) practicat și au apărat opresiunea. Așa a fost în mijlocul ororilor Revoluției Franceze; și că iarăși va fi așa este sugerat de sfatul Cuvântului lui Dumnezeu care spune: „Căutați dreptatea, căutați smerenia! Poate că veți fi ascunși în ziua mâniei Domnului” (Țef. 2:3). „Depărteazăte de rău și fă binele; caută pacea și urmărește-o. Ochii Domnului sunt peste cei drepți și urechile Lui iau aminte la strigătele lor. Domnul Își întoarce fața împotriva celor care fac rău, ca să le șteargă amintirea de pe pământ” (Ps. 34:14-16). Aceste cuvinte de înțelepciune și avertizare sunt pentru lume în general. În privința „sfinților”, „turma mică”, „biruitorii”, lor le este promis că vor fi socotiți vrednici să scape de toate acele lucruri care vin peste lume. Luca 21:36.

Relația națiunilor păgâne cu creștinătatea și cu marea strâmtorare

În timp ce mânia aprinsă a Domnului trebuie să fie vărsată în mod special peste națiunile creștinătății, fiindcă ele au păcătuit împotriva luminii și privilegiului mare, Scripturile arată clar că națiunile păgâne n-au fost nici ele fără responsabilitate și nu vor trece nepedepsite. Multe generații și multe secole, ele și-au găsit plăcerea în nedreptate. Părinții lor din veacurile trecute L-au uitat pe Dumnezeu, fiindcă nu le-a plăcut să păstreze în amintire autoritatea Lui dreaptă: le-a plăcut mai degrabă întunericul decât lumina și au urmat în mod voit nechibzuința propriilor închipuiri; iar urmașii lor au mers statornic pe aceeași cale în jos, chiar până în zilele noastre.

În privința responsabilității acestor națiuni, apostolul Pavel (Rom. 1:18-32) ne spune clar care este gândul Domnului zicând: „Mânia lui Dumnezeu se descoperă din cer împotriva oricărei necinstiri a lui Dumnezeu și a oricărei nedreptăți a oamenilor, care înăbușă adevărul în nedreptate. ((69)) Fiindcă ce se poate cunoaște despre Dumnezeu este descoperit printre ei, căci le-a fost arătat de Dumnezeu. Însușirile nevăzute ale Lui, puterea Lui veșnică și divinitatea Lui se văd lămurit, de la crearea lumii, fiind înțelese de minte, prin lucrurile făcute de El, așa că [având această lumină a naturii — adică, mărturia naturii în privința existenței, puterii și bunătății lui Dumnezeu, și a conștiinței care le indică ce este corect și ce este greșit] nu se pot dezvinovăți [în urmarea unei căi rele în viață]. Fiindcă, măcar că au cunoscut pe Dumnezeu [cel puțin într-o anumită măsură], nu L-au slăvit ca Dumnezeu, nici nu I-au mulțumit: ci s-au dedat la gânduri deșarte și inima lor fără pricepere s-a întunecat [ca rezultat natural al unei astfel de căi]. Zicând că sunt înțelepți, au înnebunit și au schimbat slava Dumnezeului nepieritor, într-o icoană care seamănă cu omul supus putrezirii, păsări, animale cu patru picioare și reptile. De aceea, Dumnezeu i-a lăsat pradă poftelor inimii lor, să-și necinstească trupurile, ei între ei, căci au schimbat adevărul lui Dumnezeu în minciună și au cinstit și au slujit creaturii în locul Creatorului, care este binecuvântat în veci. Amin!

De aceea Dumnezeu i-a lăsat în voia unor patimi josnice [adică, Dumnezeu n-a încercat sau nu S-a străduit să-i recupereze, ci i-a lăsat singuri să-și urmeze calea rea aleasă și să învețe din experiență roadele ei amare]. ... Fiindcă nau socotit ca bun să păstreze pe Dumnezeu în cunoștința lor, Dumnezeu i-a lăsat în voia minții lor fără pricepere, ca să facă lucruri neîngăduite, fiind plini de orice fel de nedreptate, de desfrânare, de lăcomie, de răutate; plini de invidie, de ucidere, de ceartă, de înșelăciune, de porniri răutăcioase; sunt șoptitori, bârfitori, urâtori de Dumnezeu, obraznici, îngâmfați, lăudăroși, născocitori de rele, neascultători de părinți, fără pricepere, călcători de cuvânt, fără dragoste firească, fără milă. Și măcar că știu hotărârea dreaptă a lui Dumnezeu, că cei care fac asemenea lucruri sunt vrednici ((70)) de moarte, totuși ei nu numai că le practică, dar își găsesc și plăcerea în cei care le fac”.

În timp ce națiunile păgâne, după cum s-a arătat aici, de mult au înăbușit adevărul cunoscut în veacurile timpurii ale lumii în privința lui Dumnezeu și a dreptății, și au preferat mai degrabă întunericul decât lumina fiindcă faptele lor erau rele, și din închipuirile lor rele și deșarte au inventat religii false care le-au justificat căile lor rele, și în timp ce generațiile următore au susținut și au justificat cursul rău al părinților prin subscrierea la doctrinele lor și prin urmarea în urmele lor, asumându-și astfel și acumularea vinei și condamnării lor, chiar pe același principiu pe care națiunile actuale ale creștinătății își asumă obligațiile generațiilor precedente, totuși națiunile păgâne n-au fost în totală necunoștință de faptul că prin Isus Cristos a venit în lume o mare lumină. Chiar și înainte de venirea lui Cristos, Dumnezeul minunat al lui Israel a fost cunoscut printre multe națiuni păgâne, prin procedurile Lui cu acel popor; și de-a lungul întregului Veac Evanghelic sfinții lui Dumnezeu au răspândit vestea bună.

Ici și colo câțiva indivizi au dat atenție adevărului, dar popoarele l-au nesocotit în general și au umblat mai departe în întuneric. De aceea, „mânia Domnului este împotriva tuturor popoarelor” (Isa. 34:2). Popoarele păgâne, fără Evanghelie și fără avantajele ei, sunt acum judecate ca nevrednice de a continua contractul puterii; în timp ce așazisele națiuni creștine, cu lumina și privilegiile Evangheliei de care n-au umblat vrednici, sunt de asemenea, prin standardul ei de adevăr și dreptate, judecate ca nevrednice de a-și continua puterea.

Astfel orice gură este închisă și toată lumea stă vinovată în fața lui Dumnezeu. Dintre toate popoarele „Nu este nici unul care să aibă pricepere, nu este nici unul care să caute pe Dumnezeu. Toți s-au abătut și au ajuns niște netrebnici. Nu este nici unul care să facă binele, nici unul măcar”.

((71))

Dreptatea lui Dumnezeu în pedepsirea acestor popoare este vizibilă; și în timp ce popoarele păgâne vor primi o răsplătire dreaptă a faptelor lor, să nu fie uitată responsabilitatea mai mare a creștinătății; căci, dacă evreii au avut „avantaje mari, oricum” față de neamuri, mai ales fiindcă lor le-au fost încredințate cuvintele lui Dumnezeu (Rom. 3:1, 2), ce vom spune despre națiunile creștinătății, cu avantajele lor încă mai mari, atât ale Legii cât și ale Evangheliei? Totuși, astăzi este adevărat în privința creștinătății, așa cum a fost atunci în privința națiunii evreiești, că numele lui Dumnezeu este hulit din cauza lor printre păgâni (Rom. 2:24). Să se observe, de exemplu, impunerea traficului de alcool și opiu asupra popoarelor păgâne, prin lăcomia după aur a popoarelor creștine.

Un martor demn de încredere, care vorbește din cunoștință personală, a scris acum câtva timp către The Voice din New York după cum urmează:

„Potrivit propriilor mele observații, declarației multor misionari și a altora, pe Coasta Congo-ului și pe Coasta de Vest [a Africii], băutura face mai mult rău băștinașilor decât comerțul cu sclavi de acum sau din trecut. Aceasta ia oamenii și distruge satele; nu numai că-i ucide cu miile, ci depravează și ruinează corpul și sufletul, triburi întregi, șii lasă să devină părinții unor creaturi degenerate născute în propriul lor chip depravat. ... Tuturor muncitorilor li se dă o porție mare de rom în fiecare zi la amiază și sunt forțați să ia cel puțin două sticle de gin ca plată pentru muncă în fiecare sâmbătă seara; la multe dintre fabrici, când expiră un contract de unul, doi sau trei ani, ei sunt forțați să ia un butoiaș de rom sau câteva recipiente sau damigene de gin să ducă acasă cu ei. Comercianții băștinași sunt forțați să ia butoiașe de băutură în schimbul produselor autohtone, chiar și atunci când protestează și când, neobținând nici o reparare, varsă băutura în râu; comercianții zicând: «Negroteii trebuie să ia rom, noi nu putem face destui bani ((72)) ca să mulțumim firma de acasă prin vânzarea de sare sau de haine». Orașele vuiesc ca iadurile în fiecare duminică din cauza băuturii. Sunt sate unde fiecare bărbat, femeie și copil este beat turtă, și astfel serviciile religioase avute mai înainte sunt desființate. Căpeteniile le spun cu tristețe misionarilor: «De ce voi oamenii lui Dumnezeu n-ați venit înainte să fi venit băutura? Băutura le-a mâncat capetele oamenilor mei și le-a împietrit inimile: ei nu pot înțelege, nu le pasă de nimic ce este bun».”

Se spune chiar că unii dintre păgâni țin Biblia creștină în fața lor și zic: „Practicile voastre nu corespund cu învățăturile din Cartea voastră sfântă”. Se spune că un brahman i-a scris unui misionar: „Vă descoperim. Nu sunteți atât de buni ca și Cartea voastră. De-ar fi oamenii voștri atât de buni ca și Cartea voastră, ați cuceri India în cinci ani.” Vezi Ezec. 22:4.

Într-adevăr, dacă oamenii din Ninive și împărăteasa de la miazăzi se vor scula la judecată împotriva generației din Israel căreia Domnul nostru i S-a adresat direct (Mat. 12:41, 42), atunci Israel și fiecare generație anterioară și popoarele păgâne se vor ridica împotriva acestei generații a creștinătății; căci unde s-a dat mult se va cere mult. Luca 12:48.

Dar lăsând la o parte aspectul retributiv din punct de vedere moral, prin însăși natura cazului, popoarele păgâne trebuie să sufere în căderea creștinătății, a Babilonului. Prin influențele Cuvântului lui Dumnezeu, direct și indirect, popoarele creștine au făcut mare înaintare în civilizație și în prosperitate materială pe toate liniile, așa încât în bogăție, confort, dezvoltare intelectuală, educație, guvern civil, știință, artă, manufactură, comerț și fiecare ramură a industriei umane, ele sunt cu mult înaintea popoarelor păgâne care n-au fost atât de favorizate cu influențele civilizatoare ale cuvintelor lui Dumnezeu, dar care, dimpotrivă, au avut un declin constant, așa încât astăzi expun vederii numai ruinele fostei lor prosperități. Comparați de exemplu Grecia de astăzi cu Grecia antică, ((73)) care a fost odată locașul învățăturii și afluenței. Remarcați de asemenea ruinele actuale ale gloriei Egiptului antic, odată poporul de frunte al întregului pământ.

Drept urmare a declinului popoarelor păgâne și a civilizației și prosperității popoarelor creștine, cele dintâi sunt mai mult sau mai puțin îndatorate celor din urmă pentru multe avantaje primite — pentru foloasele comerțului, ale comunicației internaționale și ale unei lărgiri consecutive a ideilor etc. Apoi, de asemenea, mersul progresului în anii recenți a legat toate popoarele în diferite interese comune, care, dacă sunt grav tulburate într-unul sau în mai multe popoare, repede le vor afecta pe toate. Ca atare, când Babilonul, creștinătatea, va cădea brusc, efectul va fi foarte serios asupra tuturor popoarelor mai mult sau mai puțin dependente, care, în limbajul simbolic al Apocalipsei, sunt de aceea reprezentate ca jelind mult căderea acelei cetăți mari, Babilonul. Apoc. 18:9-19.

Dar nu numai prin căderea Babilonului vor suferi popoarele păgâne; căci valurile umflate ale agitației sociale și politice se vor răspândi repede și le vor cuprinde și le vor înghiți pe toate; și astfel tot pământul va fi măturat cu măturoiul distrugerii și aroganța omului va fi doborâtă, căci este scris: „«Răzbunarea este a Mea, Eu voi răsplăti», zice Domnul” (Rom. 12:19; Deut. 32:35). Și judecata Domnului peste lumea creștină și păgână va fi pe cele mai stricte linii ale echității.

((74))

Furtuna ce vine

„O, tristă mi-e inima pentru furtuna ce vine
Ca vulturii în stol din larg năpustind;
Adăpost caută pescărușii iar brazii suspină
Și toate dau semne pentru furtuna ce vine.
O vrajă fost-a șoptită din peșteră sau din ocean,
Păstorii adormit-au, sentinelele-s mute,
Răzlețitu-s-au turmele pe câmpuri și munți,
Și nimeni nu crede că Învățătoru-i aici.
Este aici, dar la postul de strajă pe cine găsește?
Pe pământ, unde se află credința când El a venit?
Bogații mai tare în lux orice simț își afundă,
Săracii cu greu de astăzi pe mâine o duc.
Bărbate, femeie, lasă plăcerea măruntă și gluma!
Ascultă despre necazul ce vine, când spun.

* * *

La fel i-aș putea cere ghețarului să se oprească din cale
Sau valurilor-nalte ce se năpustesc din mare!”