ILIE, UN MARE PROFET

1 Împărați 17:1-16

> Un servitor credincios al Dumnezeului adevărat — Ilie, un tip al Bisericii — Antitipicul Ilie — Izabela și Ahab antitipici — Cele 1260 de zile antitipice, de foamete spirituală — Reforma prin secte — Ultima mișcare de reformă.

„Aruncând asupra Lui toate îngrijorările noastre, căci El Însuși îngrijește de voi” 1 Petru 5:7.

R 5741 W. T. 1 august 1915 (pag. 235-237)

Ilie a fost un mare profet. Acest fapt este dovedit nu numai de relatarea Vechiului Testament, din care este luată lecția noastră, ci și de cuvintele lui Isus cu privire la el și de cuvintele apostolului Iacov (Iac. 5:16-18). El ne este adus în atenție ca purtătorul de cuvânt al lui Dumnezeu către regele Ahab, din împărăția celor zece seminții ale lui Israel. El a adus împăratului o amenințare cu foametea, asigurându-l că nu va fi nici ploaie nici rouă în țara lui Israel până când Ilie se va ruga lui Dumnezeu pentru ea. Aceasta însemna secetă, foamete, strâmtorare. Ilie n-a făcut această declarație cu vreo autoritate a sa proprie, ci pentru că acesta era Programul divin și pentru că astfel îl îndrumase Domnul. Adevărații profeți ai lui Dumnezeu nu sunt lăudăroși și nu-și iau niciodată onoruri și puteri ei înșiși. Ei vorbesc doar ca purtători de cuvânt ai divinității.

Motivul unui astfel de necaz, pedeapsă, care a venit asupra regelui Ahab și asupra națiunii lui Israel a fost acela că era intenționat să fie corecțional, și pe lângă aceasta, după cum vom vedea, este profetic sau tipic. Israeliții căzuseră în idolatrie, iar regele Ahab cooperase și fusese un conducător. Profeții lui Dumnezeu fuseseră persecutați, iar profeții lui Baal fuseseră onorați. O mare pedeapsă națională le putea face bine. Prin urmare, după cum este declarat în primul verset al lecției noastre, chestiunea i-a fost limpede spusă împăratului de către Ilie, care apoi a fost îndrumat să meargă spre pârâul Cherit.

Acest pârâu este pe versantul unui munte, pe drumul care coboară de la Ierusalim spre Marea Moartă, lângă locul unde se varsă Iordanul în mare. Era un loc singuratic, iar acum este marcat printr-o mănăstire străveche. Acolo, timp de trei ani și jumătate, profetul a locuit departe de public și a fost hrănit de corbi, care i-au adus pâine și carne dimineața și seara. Apa din pârâu îi potolea setea. Deoarece seceta a continuat, în cele din urmă pârâul a secat iar profetul a fost îndrumat spre casa unei văduve din orașul Sarepta — dincolo de granița Israelului, în ținutul Sidonului.

Isus S-a referit la această întâmplare, remarcând că femeia era păgână, și faptul că Ilie a fost trimis la ea sugera că ea era mai vrednică de binecuvântările pe care el le dădea decât oricare dintre văduvele din țara lui Israel (Luca 4:25, 26). Biata văduvă avea doar niște făină rămasă din care să-și facă niște turte pentru a se hrăni ea și fiul ei; dar la sugestia profetului ea a avut destulă credință pentru a împărți cu el puținul avut. Rezultatul a fost o minune. Rămășița de făină a ținut, după cum spusese profetul, tot timpul foametei. „Făina din oală n-a scăzut și untdelemnul din ulcior n-a lipsit, potrivit cuvântului pe care Domnul îl rostise prin Ilie.”

PROFEȚIA LUI ILIE, ANTITIPICĂ

După cum s-a sugerat deja, profeția lui Ilie a fost mai largă decât părea la suprafață, pentru că el și toate faptele lui au fost un tip la o scară mai mică a unor lucruri mai mari care au venit mai târziu. Ilie a fost un tip al Bisericii în trup — Biserica al cărei Cap este Isus, iar toți urmașii Lui evlavioși sunt membrii ei. Despre acest Ilie antitipic a spus Dumnezeu: „Iată, vă voi trimite pe prorocul Ilie, înainte de a veni ziua Domnului, ziua aceea mare și înfricoșătoare. El va întoarce inima părinților spre copii și inima copiilor spre părinții lor, ca nu cumva, la venirea Mea, să lovesc țara cu blestem”. Maleahi 4:5-6.

Isus și apostolii, și toți urmașii Săi, ca membri ai acestui Ilie mai mare, mișcați de Spiritul lui Dumnezeu, au dat un Mesaj lumii. Ei au mustrat păcatul și au făcut cunoscută lumii dreptatea lui Dumnezeu. Dacă lumea ar fi dat atenție Mesajului, Împărăția lui Mesia de pe planul spiritual ar fi fost în cele din urmă introdusă, ca dorința tuturor popoarelor, fără să fie necesar nici un Timp de Necaz sau „Zi a Mâniei”. Dar lumea n-a dat atenție Mesajului lui Isus și al urmașilor Lui; și astfel lovirea pământului cu blestem, lovitura marelui Timp de Necaz care acum începe este singura cale prin care poate fi introdusă Împărăția lui Mesia.

((484))

Popoarele, acceptând doar o formă de evlavie, dar fără puterea și spiritul ei, sunt popoare creștine doar cu numele, nu cu fapta, după cum demonstrează din plin actualul război pentru supremație comercială în lume. Prin acest război și prin marea revoluție despre care spune Biblia că va urma după el, și prin anarhia mondială care va rezulta din revoluție, toate împărățiile lumii vor fi răsturnate și toate sistemele și instituțiile prezente vor fi măcinate până la pulbere, pentru a fi pregătite calea și locul pentru Împărăția lui Mesia. Ceea ce n-a venit prin ascultare de Adevăr, va veni prin răsturnarea acelora care au auzit dar au neglijat, au denaturat și au deformat Mesajul divin de „Pace pe pământ între oamenii plăcuți Lui!”

ÎMPLINIREA ACELEI PROFEȚII

Faptul că Dumnezeu a avut în vedere ca Ilie să fie un tip al Bisericii ne este confirmat de anumite afirmații din Apocalipsa. Chestiunea este acolo prezentată ascuns, un mare sistem religios fiind figurativ descris ca Izabela, iar sistemul lumesc cu care este unită această biserică pretinsă fiind reprezentat prin Ahab, împăratul Israelului. În această imagine, după cum Ilie a fugit de puterea Izabelei și a lui Ahab timp de trei ani și jumătate, tot așa se spune că Biserica a fugit în pustie într-un loc pregătit pentru ea, unde este în mod miraculos susținută de Domnul trei ”timpuri” și jumătate, sau ani simbolici, altfel explicat ca fiind 42 de luni, sau 1260 de zile. Apocalipsa 2:20-23; 12:6, 14; 13:5; 11:2, 3.

Această perioadă lungă de timp când adevărata Biserică a fost eclipsată de succesul Babilonului a marcat timpul de mare secetă spirituală. După cum în timpul absenței lui Ilie la pârâul Cherit și în Sidon n-a fost deloc ploaie, tot așa și cu lumea, în timpul celor 1260 de ani n-a fost nici o ploaie spirituală, nici o înviorare de Sus. În timpul acelei perioade lungi Cuvântul lui Dumnezeu, Biblia, a fost interzis și neglijat. Episcopii, catolici și protestanți, au interzis-o pentru că, dacă oamenii ar fi dat atenție învățăturilor lui Isus și ale celor doisprezece apostoli pe care El i-a desemnat (Sf. Pavel luând locul lui Iuda), ei ar fi ignorat proporțional învățăturile episcopilor care s-au autoproclamat în mod fals episcopi „apostolici” și și-au arogat pentru ei puterea și autoritatea despre care Isus a declarat că aparține numai Celor Doisprezece. Domnul nostru a spus că aceștia Doisprezece sunt cele douăsprezece stele care să conducă Biserica (Apocalipsa 12:1) și cele douăsprezece pietre de temelie ale gloriosului Ierusalim Nou, care este pe punctul de a fi stabilit. Apocalipsa 21:14.

De-a lungul acestui timp întunecos a existat o foamete în țară, după cum menționează profetul — nu o foamete de pâine, nici o sete de apă, ci o foamete de auzirea Cuvântului Domnului (Amos 8:11, 12). Potrivit Bibliei, cei 1260 de ani de secetă au început în anul 539 d. Cr., când puterea eclesiastică a ajuns la capacitatea de a persecuta, și s-au sfârșit în 1799 d. Cr., când persecuțiile ei s-au terminat, la timpul marii victorii a lui Napoleon, când papa a fost luat prizonier în Franța.

Într-un alt sens însă, cei 1260 de ani s-ar întinde în mod foarte potrivit de la anul 325 d. Cr. până la anul 1585 d. Cr. În anul 325 d. Cr. autonumiții episcopi apostolici adunați sub patronajul împăratului Constantin s-au constituit în Conciliul Ecumenic de la Niceea și au formulat primul dintre marile crezuri, Crezul Niceean. De atunci înainte, timp de 1260 de ani Biblia a fost neglijată, deoarece crezurile făcute de acești așa-ziși episcopi apostolici au fost acceptate pentru a înlocui Biblia, ca declarații scurte și cuprinzătoare ale învățăturilor ei, singurele care trebuiau crezute. După aceea, dacă cineva studia Biblia era considerat că se plânge de crezuri și era în mod corespunzător condamnat. Crezurile au fost studiate și Biblia a fost neglijată.

În timpul acelei lungi perioade de 1260 de ani erorile sfruntate care de atunci au tulburat omenirea s-au întrețesut cu crezurile Veacurilor Întunecate. Și de când s-au sfârșit cei 1260 de ani mișcarea reformei a avut preponderență — nu o reformă mulțumitoare, după Biblie, ci o reformă prin secte. Induși în eroare de gândul că Biserica trebuia să aibă o organizare exterioară, fiecare reformator și-a adunat adepții în jurul său și a început o nouă sectă, care pretindea a fi Biserica adevărată. Fără îndoială Adversarul a avut mult de-a face cu organizarea acestor diferite denominații, care n-au autoritate nicăieri în Biblie (1 Cor. 1:11-13; 3:3-5). Mai recent creștinii își dau seama că nici una dintre acestea nu este adevărata Biserică a lui Cristos, care este formată numai din sfinți, și ei se adună la Domnul indiferent de liniile denominaționale.