DACĂ ESTE ÎNGĂDUIT ÎN SABAT

— Luca 13:10-17; 14:1-6 —

„Sabatul a fost făcut pentru om, nu omul pentru sabat.” Marcu 2:27.

R 5405 W. T. 15 februarie 1914 (pag. 56-57)

Multă confuzie predomină printre creștini în privința zilei de sabat. O sursă rodnică a acestei confuzii este că puțini își dau seama că aranjamentele lui Dumnezeu cu urmașii lui Isus sunt total diferite de cele pe care le-a făcut El cu Israelul Natural sub Legământul Legii. Totul de sub acel Legământ a fost un tip și conține o lecție valoroasă pentru creștini, dar a pune în mod greșit tipul în locul antitipului înseamnă a face confuzie în mințile noastre și a nu vedea frumusețea și forța antitipului.

Înainte de Legea Iudaică n-a existat nici un sabat, decât în sensul că acest cuvânt, sabat, înseamnă odihnă și că suntem informați că Dumnezeu S-a odihnit în marea Zi sau Epocă a șaptea a Săptămânii de Creare. Enoh, care a umblat cu Dumnezeu; Avraam, prietenul lui Dumnezeu, și alții care au fost plăcuți lui Dumnezeu n-au știut nimic despre sabat, cum n-au știut nici despre Ziua Ispășirii cu sacrificiile ei sau despre alte chestiuni aparținătoare de Legământul Legii lui Israel.

Apostolul Pavel arată că israeliții au fost o Casă a Servitorilor, sub Moise; dar că Biserica este o Casă a Fiilor, sub Cristos (Evr. 3:1-6). Metoda de lucru a lui Dumnezeu cu Casa Servitorilor a fost foarte diferită de metoda Lui de lucru cu Casa Fiilor. Servitorilor li se dau porunci fără vreo explicație de ce sau pentru ce. Dar apostolul arată că Dumnezeu lucrează cu noi ca fii. Creștinului adevărat Tatăl ceresc îi face cunoscute planurile Sale, scopurile Sale, aranjamentele Sale, pentru ca fiii Săi, care au spiritul Său, să poată colabora armonios cu acele planuri, prin ascultare până la măsura sacrificiului de sine, nu fiindcă li s-a poruncit, ci fiindcă au bucuria de a face voia Tatălui.

Isus și apostolii au fost evrei și au fost sub obligația Legământului Legii până când Isus prin moarte a devenit „sfârșitul legii, pentru îndreptățirea oricărui credincios”. De atunci urmașii lui Isus nu mai sunt în nici un sens al cuvântului obligați de Legea Iudaică. Ei sunt interesați de cele zece Porunci, fiindcă acele porunci indică într-un mod exterior voința lui Dumnezeu; și toți fiii lui Dumnezeu sunt nerăbdători să cunoască voia lui Dumnezeu, ca so poată îndeplini în mod voluntar. Dar Dumnezeu nu Se adresează Casei Fiilor, „Să nu ucizi; să nu furi”, căci dacă au fost concepuți de Spiritul sfânt, ei nu vor vrea nici să ucidă, nici să fure.

Dumnezeu, lucrând cu Casa Fiilor prin Capul Casei, a stabilit o lege nouă, care este atotcuprinzătoare și care are o semnificație mult mai mare decât a avut înainte Legea lui Moise. Ea este Legea Iubirii. După cum declară apostolul: „Dragostea este împlinirea Legii”. Legea este cuprinsă în acest cuvânt, Dragoste — dragoste supremă față de Dumnezeu și dragoste față de ((1058)) semenii noștri. În fine, Isus a declarat: „Vă dau o poruncă nouă: Să vă iubiți unul pe altul. Cum vam iubit Eu”. Aceasta ne-a spus-o nouă, care ne dăm viața unul pentru altul.

Ziua a șaptea — ziua întâi

Devreme în Dispensația Evanghelică, urmașii lui Isus au început să se întâlnească în ziua întâi a săptămânii. Se pare că acest obicei și-a avut începutul în faptul că Isus a înviat din morți în acea zi și S-a arătat ucenicilor de câteva ori în acea zi; și în următoarea zi întâi a săptămânii S-a arătat din nou. Printre ucenici a devenit un obicei să aibă părtășie în acea zi, nu fiindcă a fost poruncit de Domnul, ci datorită dorinței lor de a-și aminti de Învățător și de a avea părtășie unul cu altul. Foarte posibil, ei au ținut atât ziua de sabat cât și ziua întâi o vreme. Evident le-a fost greu să înțeleagă cât de complet trecuseră de la stăpânirea lui Moise și a Legii lui, la conducerea lui Isus și la îndrumarea Lui — Hristos ne-a „eliberat ca să fim liberi” într-adevăr.

Deși creștinii au abandonat acum respectarea zilei a șaptea în favoarea zilei întâi a săptămânii, mulți gândesc în mod eronat că Dumnezeu a autorizat schimbarea. Dar nu este așa; creștinul nu este sub lege, ci sub har. Faptul că ucenicii timpurii se întâlneau în prima zi era un privilegiu, și nu din porunca lui Dumnezeu. Așa ar trebui să fie și acum, și unii așa fac. Pentru creștinii adevărați nu sunt destule ocazii de părtășie pentru studiul Cuvântului Tatălui ceresc și pentru a-I aduce închinarea și omagiul inimilor lor.

Creștinii adevărați sunt fără îndoială bucuroși că este pusă deoparte o zi specială a săptămânii, în care se pot ocupa mai deosebit de rugăciune, laudă, închinare, studiu biblic și fapte bune — chiar dacă impunerea unei asemenea duminici este prin legea umană și dintr-o concepție greșită. Bucuroși ar fi mulți din poporul Domnului dacă afacerile lor pământești ar fi aranjate așa încât să permită două duminici într-o săptămână, sau mai multe. Dar pentru a se bucura de duminică așa cum se cuvine, poporul consacrat al Domnului trebuie să fie eliberat de concepțiile greșite care predomină în general.

Sabatul odihnei

Legea lui Israel prevedea două sabate. Unul, în fiecare al șaptelea an, își găsea multiplul și împlinirea în al cincizecilea an, anul Jubileului și al eliberării depline. Celălalt era în fiecare a șaptea zi și își găsea împlinirea prin multiplul lui, în a cincizecea zi — ziua Cincizecimii — ziua care preumbrea odihna în care poporul lui Dumnezeu poate intra chiar acum.

Apostolul se referă la ambele acestea în Evrei 4:1-11. Ziua de sabat își are împlinirea în odihna și pacea inimii de care se bucură israeliții antitipici. Pentru ei este un sabat continuu. Ei intră în odihnă. Ei au ajuns la locul acela unde pacea lui Dumnezeu le stăpânește inima. Odihna de propriile lor fapte — de orice speranță că s-ar putea recomanda lui Dumnezeu prin fapte de vreun fel, prin ținerea sabatului sau altfel. Ei intră în odihnă fiindcă văd că Dumnezeu a pregătit în Isus ajutorul necesar pentru toți, că ei sunt „compleți în El”. Odihna sau pacea n-o ia nimeni de la ei. Este a lor atâta vreme cât rămân prin credință în Cristos, în Dumnezeu.

Dar, după cum arată apostolul, „rămâne o odihnă pentru poporul lui Dumnezeu” — o odihnă viitoare. Biserica va intra în acea odihnă când va avea schimbarea învierii, când vor fi făcuți ca Mântuitorul și vor intra în bucuriile Domnului lor. Aceea va fi odihna completă. În privința lumii, marea Domnie de o mie de ani a lui Mesia va fi sabatul ei în general, în care oamenii vor avea privilegiul să ajungă la perfecțiune în fiecare sens al cuvântului, și astfel vor intra în odihnă venind în armonie cu Dumnezeu.

Isus a făcut multe din minunile Sale în zile de sabat, în parte fără îndoială ca să accentueze faptul că marele sabat, Ziua de o mie de ani, a șaptea Zi de o mie de ani a istoriei Pământului, va fi timpul Împărăției Sale, în care toată omenirea va avea privilegiul să fie vindecată de păcat și boală, necaz și durere, și să fie adusă la perfecțiunea deplină a naturii umane, la tot ce a fost pierdut în Adam și răscumpărat la Calvar.

A face bine în sabat

Deoarece Isus a fost evreu după trup și de aceea obligat de toate poruncile Legii iudaice, înseamnă că nu putea face nimic contrar acelei Legi. Nu putea să o pună deoparte, și nici nu era potrivit să le explice evreilor sensul real al sabatului. Toate acestea veneau mai târziu, sub instrucțiunile Spiritului sfânt, după Cincizecime, după conceperea Spiritului; căci „omul natural nu primește lucrurile Duhului lui Dumnezeu, ... și nici nu le poate cunoaște, pentru că ele se înțeleg duhovnicește”. Dar Isus a putut corecta și a corectat anumite înțelegeri greșite ale Legii care se strecuraseră prin învățăturile rabinilor, Învățații Legii și Fariseii.

Aceștia, de ochii lumii, exagerau litera Legii în unele privințe, în timp ce ignorau cu totul spiritul ei. Astfel, când ucenicii lui Isus trecând printr-un lan de grâu au frecat în palme niște boabe să le decojească înainte de a le mânca, fariseii s-au plâns că ei călcau sabatul — treierau și vânturau. Isus a arătat că nu acesta era scopul Legii. N-a fost făcută să împiedice nici o lucrare bună sau necesară, ci să fie de folos poporului. Potrivit Învățaților Legii, a căuta în ziua de sabat un purice care înțeapă ar fi păcat, fiindcă ar fi „vânătoare”. Astfel în diferite feluri au făcut Legea lui Dumnezeu să-i apară poporului irațională; și în timp ce erau atât de minuțioși în lucruri neînsemnate, ignorau lucrurile cu mai mare greutate ale Legii, care aparțineau de dreptate, iubire și milă.

În lecția din fața noastră avem două cazuri de vindecare în sabat. O femeie avea o infirmitate care o gârbovise de optsprezece ani. Isus a eliberato de robia ei într-o zi de sabat. ((1059)) Și-a pus mâinile pe ea și a spus: „Ești dezlegată de neputința ta”; și ea s-a îndreptat și a mărit pe Dumnezeu. Dar conducătorul sinagogii a fost indignat și a zis poporului: Sunt șase zile în care puteți veni ca să fiți vindecați, nu și în ziua sabatului.

Aceste cuvinte au fost intenționate ca o mustrare specială pentru Isus, sugerând că El nu era așa de sfânt și așa de atent la sabat cum trebuia să fie, ci era un călcător al Legii. Dar Isus a replicat: „Fățarnicilor, oare în sabat nuși dezleagă fiecare din voi boul sau măgarul de la iesle și-l duce să-l adape? Dar femeia aceasta ... pe care Satan o ținea legată de optsprezece ani, nu trebuia oare să fie dezlegată de legătura aceasta în ziua sabatului?” Și adversarii Lui au fost rușinați.

Celălalt caz a fost cel al unui om bolnav de ascită. Cu această ocazie, Isus, cunoscând atitudinea minții lor, a discutat înainte subiectul întrebând pe Învățătorii Legii și pe farisei: „Oare este îngăduit a vindeca în ziua sabatului sau nu?” Ei n-au răspuns. Atunci El a luat pe bolnav și l-a vindecat, și i-a întrebat pe critici: „Cine dintre voi, dacă-i cade ... măgarul sau boul în puț, nu-l va scoate îndată afară în ziua sabatului?” Dar ei n-au putut răspunde.

O înțelegere potrivită a sabatului, odihna pe care Dumnezeu a pregătit-o pentru poporul Său, este o mare binecuvântare. „Noi, care am crezut, intrăm în odihnă” — o odihnă continuă, un sabat continuu. Și toți aceștia sunt bucuroși să aibă ocazii speciale, așa cum ar veni acestea, pentru a se strânge laolaltă în numele Domnului pentru închinare, laudă, studiu și părtășie. Indiferent în care zi, apostolul ne sugerează: Să nu părăsim strângerea noastră laolaltă, cum au unii obicei; ci să ne îndemnăm unii pe alții; și cu atât mai mult cu cât vedeți că ziua se apropie — Ziua glorioasă a Împărăției lui Mesia se apropie, iar umbrele nopții și ale întunericului, ale ignoranței și superstiției trec. Evrei 10:25.