JUDECAREA CORECTĂ ȘI INCORECTĂ A FRAȚILOR

„Unul singur este Dătătorul legii și Judecătorul: Acela care are putere să mântuiască și să piardă. Dar tu cine ești să judeci pe aproapele tău?” Iacov 4:12.

W. T. 15 aprilie 1916 (pag. 125)

În această epistolă Sf. Iacov discută faptul că în biserică se arătase parțialitatea — că unii, fără un motiv întemeiat, erau socotiți nevrednici de tot așa mare onoare ca alții. Acest lucru este prezentat în special în capitolul 2. Unora, bogați și influenți, li se dădeau locurile cele mai alese în adunările lor și erau tratați cu mare deferență și respect. Altora, săraci și umili, li se dădeau locuri neînsemnate și erau tratați cu puțină amabilitate, ca și cum ar fi inferiori. Frații erau judecați contrar instrucțiunilor Domnului. Apostolul arată păcatul de a judeca și de a respecta persoanele, din alte motive decât din punct de vedere al caracterului. El declară că deoarece nu există decât un Legiuitor, Iehova, nu există decât un singur mare standard. Cel care a dat acest standard, această lege, ((223) trebuie să fie și executorul propriei Sale legi, deși El poate numi diferiți reprezentanți. Reprezentanții Lui speciali vor fi Cristos și biserica asociată cu El în glorie ca judecători. Dar ei vor judeca după standardul dat de marele Legiuitor și nu va exista nici o altă lege în concurență cu acest standard.

Deoarece acesta este cazul și deoarece există un aranjament prin care noi suntem acceptați ca și copii ai lui Dumnezeu, cine este acela care încearcă să spună ce grad de favoare sau nefavoare divină poate avea fiecare din această clasă? Cine poate spune care va fi nimicit în moartea a doua și care va fi mântuit pentru viață? Dumnezeu lucrează personal cu fiecare dintre aceia care sunt acceptați în familia Sa. Prin urmare, însuși faptul că cineva a fost astfel acceptat este o dovadă că Dumnezeu a văzut ceva în acea persoană, care este plăcută în ochii Lui. Dacă Cel care este Legiuitorul a văzut ceva destul de favorabil ca să-l aleagă pe unul ca acesta și să-l ungă cu Spiritul Său Sfânt, ce drept are altcineva să-l condamne pe cel pe care Dumnezeu l-a văzut potrivit să-l aprobe?

BISERICA NU POATE JUDECA ACUM

Noi am putea vedea la o persoană anumite trăsături care ni s-ar părea mai mult sau mai puțin nejuste, nedrepte. Dar noi nu trebuie să judecăm. Noi nu putem vedea în inimă. Noi am putea presupune că unul este învingător și el ar putea să nu fie. Sau, noi am putea presupune că nu este învingător și el ar putea să fie. De aceea noi nu trebuie să „judecăm nimic înainte de timp”. Noi trebuie să evităm a-i judeca pe frați.

Aceasta nu înseamnă că noi nu putem discerne faptele de neloialitate hotărâtă față de Dumnezeu. Dar în loc să fixăm normele noastre proprii, noi trebuie să recunoaștem pentru noi înșine și pentru ceilalți acel unic standard pe care Domnul ni l-a dat, și anume: „Să iubești pe Domnul, Dumnezeul tău, cu toată inima ta, cu tot sufletul tău, cu toată puterea ta și cu tot cugetul tău; și pe aproapele tău ca pe tine însuți” (Luca 10:27). Aceasta este însăși esența marii Legi a lui Dumnezeu. Noi trebuie să ne judecăm după această Lege, să vedem în ce măsură Îl iubim pe Dumnezeu și în ce măsură ne iubim aproapele ca pe noi înșine. Aceasta este principala noastră muncă de judecare.

Apostolul Pavel în mod special a arătat că dacă cineva din Biserică trăiește violând Legea lui Dumnezeu, atunci acest lucru trebuie să fie adus în fața Bisericii. Aceasta nu se aplică în nici un alt caz în afară de cel al unei depărtări vizibile de la Legea Domnului. Nu se aplică dacă persoana se întâmplă să spună „ce mai încoace și încolo” când noi gândim că ar trebui să spună „ce mai încolo și încoace”, sau dacă persoana ar încălca într-un anumit fel ideile altcuiva. Ar trebui să fie o încălcare clară a principiilor dreptății arătate în Cuvântul lui Dumnezeu. Dacă știm că cineva ne-a făcut un rău real, noi trebuie să mergem singuri la el. Dacă refuză să ne asculte, atunci putem lua alți 2 sau 3 din Biserică. Dacă totuși refuză să-și recunoască greșeala, situația poate fi adusă în atenția Bisericii într-o manieră potrivită. În tot acest timp fratele nu trebuie să fie totuși exclus de a fi recunoscut. Numai dacă el persistă, făcând lucruri contra aran-jamentului divin, sau refuză să repare un rău grav, numai atunci trebuie să fie exclus de la părtășia frățească.

Locul nostru nu este să judecăm pe alții, ci să ne judecăm pe noi înșine, să ne aducem pe noi înșine până la cel mai înalt standard posibil. Să lăsăm pe alții să ne vadă faptele bune, ca astfel ei să poată mări pe Tatăl nostru din ceruri. Domnul este Cel care-Și va judeca poporul. Noi trebuie să înțelegem că dacă cineva din familia Domnului își încalcă legământul, Domnul se va ocupa de cazul lui. Noi nu trebuie să-i judecăm motivele; noi putem vedea numai când conduita lui exterioară este greșită. Chiar și atunci putem greși. Dar nu putem judeca inima. Numai Dumnezeu este competent s-o facă. Dumnezeu a dat Legea și El este Cel care hotărăște dacă persoana caută să respecte acea Lege.

STANDARDUL PENTRU JUDECAREA NOILOR CREAȚII

Apostolul Pavel spune Bisericii, „Nu sunteți sub Lege, ci sub har” (Romani 6:14). Dar aici, în textul nostru, Sf. Iacov pare să spună că suntem sub Lege și sub Legiuitor. Cum să armonizăm aceste două texte ale Scripturii? Noi răspundem că atunci când Sf. Pavel a spus „Voi nu sunteți sub Lege”, s-a gândit la Legământul Legii. Legământul Legii, pe care Dumnezeu l-a făcut cu Israel în vechime, a fost un lucru diferit de Legea lui Dumnezeu în sine. Acest Legământ a fost un acord între Domnul și Israel, referitor la ceea ce ei să facă și ceea ce Dumnezeu să facă. Ei erau sub acest Legământ al Legii. Neamurile n-au fost niciodată sub această lege. Ele au fost fără Dumnezeu.

Apostolul Pavel ne sugerează (Romani 8:4) că trebuie ca „cerința dreaptă a Legii să fie împlinită în noi, care umblăm nu potrivit firii păcătoase, ci potrivit Duhului''. Deși Israelul natural n-a fost în stare să țină Legea lui Dumnezeu sub legământul lor, noi, Biserica evanghelică, suntem în stare s-o ținem sub legământul nostru. Sub aranjamentul lui Dumnezeu pentru Vârsta evanghelică, numai Noua Creație este recunoscută; carnea este socotită moartă. Noua Creație, după ce a fost acceptată în familia lui Dumnezeu, este încă în posesiunea corpului său de carne imperfect în care trebuie să lucreze. Ea trebuie să facă tot ce poate ca să-și țină sub control acest corp și să-l folosească spre slava lui Dumnezeu. În inimă, în minte, în străduință, ea poate, ca Nouă Creație, să țină perfect Legea lui Dumnezeu.

((224)

Nu acțiunile imperfecte ale corpului muritor vor hotărî ceva, ci intențiile și străduințele inimii Noii Creații. Corpul trebuie să fie adus și ținut în supunere, după cum ne spune apostolul Pavel. Cât privește Biserica, Noua Creație este cea care va trăi sau va muri sub judecata Legii divine, sub Legiuitorul divin.

În armonie cu gândul din textul nostru, apostolul Pavel declară că nici lumea, nici frații nu-l pot judeca — numai Domnul poate să judece corect, care poate citi inima și poate cunoaște toate condițiile, încercările și slăbiciunile împotriva cărora trebuie luptat. El declară chiar — „ba încă nici eu însumi nu mă mai judec pe mine” (1 Cor. 4:3). Noi nu trebuie nici să condamnăm pe alții care pretind că umblă conștiincios ca și copii ai Domnului și nici să ne condamnăm pe noi înșine, dacă știm că ne străduim cu adevărat să umblăm astfel. Pur și simplu trebuie să ne străduim zi de zi, făcând cât putem mai bine, prin harul Domnului care ajută, să cultivăm roadele Spiritului Sfânt și să servim Stăpânului nostru, lăsând toate rezultatele în seama Lui.