((A77))

Planul divin al veacurilor - Studiul V
„Taina ținută ascunsă de veacuri și de generații, dar descoperită acum sfinților Săi.” Coloseni 1:26

> Licărirea de lumină din prima făgăduință -- Făgăduința făcută lui Avraam -- Speranța amânată -- Taina începe să se dezlege la Cincizecime -- Ce este taina -- De ce s-a ținut atât de mult ca taină -- Pentru lume încă este taină -- La timpul cuvenit va fi descoperită tuturor -- Când se va sfârși taina

În timp ce omenirea era sub disciplina răului și incapabilă să-i înțeleagă necesitatea, Dumnezeu Și-a exprimat în mod repetat scopul de a o restabili și a o binecuvânta printr-un viitor eliberator. Dar cine va fi acel eliberator, a fost o taină timp de patru mii de ani, și ea a început să se descopere clar numai după învierea lui Cristos, la începutul Veacului Creștin sau Evanghelic.

Privind în urmă la timpul când primii noștri părinți au pierdut viața și fericirea edenică, îi vedem plini de tristețe sub pedeapsa justă a păcatului și fără nici o altă rază de speranță, în afara celei scoase din declarația nedeslușită că sămânța femeii va zdrobi capul șarpelui. Deși pentru noi aceasta este plină de semnificații în lumina evenimentelor ulterioare, pentru ei n-a fost decât o lumină slabă și pâlpâitoare. Aproape două mii de ani s-au scurs fără nici o dovadă de împlinire.

După aproape două mii de ani, Dumnezeu l-a chemat pe Avraam și i-a promis că sămânța lui va binecuvânta toate familiile pământului. Aceasta părea ca și cum Dumnezeu ținea încă la scopul Său exprimat anterior, iar acum era gata să-l împlinească. Timpul zbura mai departe; țara făgăduită a Canaanului încă nu era în posesia lui; ei încă ((A78)) nu aveau urmași, iar Avraam și Sara îmbătrâneau. Avraam s-a gândit că trebuie să-L ajute pe Dumnezeu să-Și împlinească făgăduința; astfel s-a născut Ismael. Dar ajutorul lui n-a fost necesar, pentru că la timpul cuvenit s-a născut Isaac, copilul speranței și făgăduinței. Atunci părea că făgăduitul conducător și binecuvântător al neamurilor venise. Dar nu; anii treceau și aparent făgăduința lui Dumnezeu eșuase, deoarece Isaac a murit și moștenitorul său, Iacov, de asemenea. Însă credința unora puțini se ținea încă ferm de făgăduință și era susținută de Dumnezeu; deoarece „legământul pe care l-a făcut cu Avraam” a fost asigurat de Dumnezeu prin „jurământul Său lui Isaac”, pe care „l-a așezat ca o lege pentru Iacov, un legământ veșnic pentru Israel”. 1 Cronici 16:16, 17.

La moartea lui Iacov, când descendenții lui au fost pentru prima dată numiți CELE DOUĂSPREZECE SEMINȚII ALE LUI ISRAEL și recunoscuți de Dumnezeu ca un „popor . . . ales” (Geneza 49:28; Deuteronomul 26:5), așteptarea că acest popor ca întreg, ca sămânță făgăduită a lui Avraam, va poseda Canaanul, va domni și va binecuvânta lumea, părea să fie aproape de realizare; pentru că deja sub favoarea Egiptului ei deveneau o națiune puternică. Dar speranța aproape s-a spulberat și făgăduința aproape s-a uitat când egiptenii, câștigând control asupra lor, i-au ținut ca sclavi o perioadă lungă.

Făgăduințele lui Dumnezeu erau cu adevărat învăluite în mister și căile Lui păreau că nu se pot descoperi. Totuși, la timpul cuvenit a venit Moise, un mare eliberator prin a cărui mână Dumnezeu i-a scos din robie, făcând mari minuni pentru ei. Acest mare eliberator a murit înainte de a intra în Canaan; dar ca purtător de cuvânt al Domnului el a declarat: „DOMNUL Dumnezeul tău îți va ridica din mijlocul tău, dintre frații tăi, un Proroc ca mine” (Deuteronomul 18:15; Faptele 3:22). Aceasta a permis o pătrundere mai adâncă în planul lui Dumnezeu, arătând ((A79)) nu numai că națiunea lor ca întreg va fi într-un fel asociată cu lucrarea viitoare de conducere și binecuvântare, dar și că acela care va fi ales dintre ei va conduce la victorie și la împlinirea făgăduinței. Apoi Iosua, al cărui nume înseamnă eliberator sau mântuitor, a devenit conducătorul lor și sub el au câștigat mari victorii și au intrat de fapt în țara făgăduită prin legământ. Atunci părea sigur că adevăratul conducător venise și că făgăduința era pe cale să-și aibă complet împlinirea.

Dar Iosua a murit și ei n-au mai avansat ca națiune până când David și apoi Solomon le-au fost dați ca regi. Atunci au ajuns la însăși culmea gloriei lor; dar curând, în loc să-și vadă făgăduința realizată, au fost privați de putere și au devenit tributari altor neamuri. Totuși, unii s-au ținut strâns de făgăduința lui Dumnezeu și au căutat încă pe marele eliberator pentru care Moise, Iosua, David și Solomon au fost numai tipuri.

Cam pe timpul când S-a născut Isus toți oamenii erau în așteptarea lui Mesia, viitorul rege al lui Israel și prin Israel al lumii. Dar speranța lui Israel, legată de gloria și onoarea viitorului lor rege, așa cum era inspirată din tipurile și profețiile despre mărirea și puterea lui, i-a făcut să le scape din vedere o altă grupă de tipuri și profeții, care arătau că era necesară o lucrare de suferință și moarte ca răscumpărare pentru păcătoși, înainte ca binecuvântările să poată veni. Aceasta a fost prefigurată prin Paști înainte de a fi eliberați din Egipt, prin sacrificarea animalelor la darea Legământului Legii (Evrei 9:11-20; 10:8-18) și prin jertfele de ispășire făcute de către preoțime an de an, în mod continuu. De asemenea le-a scăpat din vedere declarația profeților care „au vestit mai dinainte patimile lui Hristos și slava de care aveau să fie urmate” (1 Petru 1:11). Deci, când Isus a venit ca jertfă, ei nu L-au recunoscut; n-au cunoscut vremea cercetării lor (Luca 19:44). Chiar și urmașii Lui cei mai apropiați au fost teribil ((A80)) de dezorientați când a murit Isus, și ei cu tristețe au spus: „Noi nădăjduiam că EL este Acela care va răscumpăra pe Israel” (Luca 24:21). După cum se vede, încrederea lor în El fusese greșit plasată. Ei n-au putut vedea că moartea conducătorului lor era o garanție pentru Noul Legământ sub care urmau să vină binecuvântările, o îndeplinire parțială a legământului făgăduinței. Totuși, când au aflat că înviase din mormânt, speranțele lor veștejite au început să reînvie (1 Petru 1:3), și când era pe cale să-i părăsească au întrebat în legătură cu speranța lor de mult nutrită și mereu amânată, spunând: „Doamne, în acest timp vei restabili Tu împărăția lui Israel?” Faptul că speranțele lor erau în principal corecte, chiar dacă nu puteau cunoaște timpul când vor fi împlinite, este evident din răspunsul Domnului nostru: „Nu este treaba voastră să știți timpurile sau perioadele; pe acestea Tatăl le-a pus sub stăpânirea Sa”. Faptele 1:6-7.

Ce întorsătură a luat acum planul lui Dumnezeu? trebuie să fi fost întrebarea ucenicilor când Isus S-a înălțat la cer; fiindcă trebuie să ne amintim că învățăturile Domnului nostru referitoare la Împărăție au fost în principal în pilde și cuvinte misterioase. El le spusese: „Mai am să vă spun încă multe lucruri, dar acum nu le puteți purta. Când va veni Mângâietorul, Duhul adevărului, vă va călăuzi în tot adevărul”. „Vă va învăța toate și vă va aduce aminte de tot ce v-am spus Eu” (Ioan 16:12, 13; 14:26). Așa că ei n-au putut înțelege înainte de a veni binecuvântarea de la Cincizecime.

Chiar și atunci, a trecut un anumit timp până au căpătat o înțelegere clară, deplină, a lucrării care se făcea și a legăturii ei cu legământul originar (Faptele 11:9; Galateni 2:2, 12, 14). Totuși, s-ar părea că ei au fost folosiți ca purtători de cuvânt ai lui Dumnezeu chiar înainte de a înțelege deplin și clar, și cuvintele lor inspirate au fost probabil expresii ale adevărului mai clare și mai adânci ((A81)) decât ei înșiși înțelegeau pe deplin. De exemplu, citiți discursul lui Iacov în care spune: „Simon a spus cum, mai întâi, Dumnezeu Și-a aruncat privirile ca să ia dintre neamuri un popor pentru Numele Său [o mireasă]. Și cu aceasta se potrivesc cuvintele prorocilor, după cum este scris: «După aceea [după ce s-a luat dintre neamuri acest popor], Mă voi întoarce și voi ridica din nou cortul [domnia pământească] cel căzut al lui David, îi voi rezidi dărâmăturile și-l voi înălța»”. Faptele 15:14-16.

Iacov a început să citească în providența lui Dumnezeu, în trimiterea Evangheliei prin Petru la primul convertit dintre neamuri și prin Pavel la neamuri în general, că în timpul acestui veac cei care credeau, evrei și neamuri, urmau să fie la fel favorizați. Atunci el a căutat profețiile și așa a găsit scris; și că după ce lucrarea acestui Veac Evanghelic se va completa, se vor împlini făgăduințele pentru Israelul natural. Treptat marea taină, atât de multă vreme ascunsă, a început să fie înțeleasă de puțini -- de sfinți, „prietenii” speciali ai lui Dumnezeu.

Pavel declară (Coloseni 1:27) că această taină ascunsă de veacuri și de generații, dar descoperită acum sfinților Săi, este

„Hristos în voi, nădejdea slavei”.

Aceasta este marea taină a lui Dumnezeu, care a fost ascunsă de toți în veacurile trecute și este încă ascunsă de toți, în afară de o clasă specială -- sfinții, sau credincioșii consacrați. Dar ce înseamnă „Hristos în voi?” Am învățat că Isus a fost uns cu Spiritul sfânt (Faptele 10:38) și astfel recunoaștem că El este Cristosul -- Unsul -- deoarece cuvântul Cristos înseamnă uns. Și apostolul Ioan spune că ungerea pe care noi (credincioșii consacrați) am primit-o rămâne în noi (1 Ioan 2:27). Astfel sfinții acestui Veac Evanghelic sunt o companie unsă -- unși să fie regi și preoți ai lui Dumnezeu (2 Corinteni 1:21; 1 Petru 2:9); și ((A82)) împreună cu Isus, căpetenia și Domnul lor, constituie Unsul lui Iehova -- Cristosul.

În armonie cu această învățătură a lui Ioan, că și noi suntem unși, Pavel ne asigură că această taină, ținută ascunsă în veacurile trecute dar descoperită acum sfinților, este că Cristosul (Unsul) „nu este un singur membru, ci mai mulți”, întocmai cum corpul uman este unul și are multe membre; dar, după cum toate membrele corpului, deși multe, sunt un corp, tot așa este și Unsul -- Cristosul (1 Corinteni 12:12-28). Isus este uns să fie Capul sau Domnul Bisericii, care este corpul Său (sau mireasa Sa, după cum este arătat într-o altă ilustrație -- Efeseni 5:25-30); și împreună constituie „Sămânța” făgăduită -- Marele Eliberator: „Dacă sunteți ai lui Hristos, sunteți «sămânța» lui Avraam, moștenitori potrivit făgăduinței”. Galateni 3:29.

Plin de grijă apostolul pune Biserica în gardă împotriva oricărei presupuse pretenții, spunând despre Isus că Dumnezeu „I-a pus totul sub picioare, și L-a dat să fie Cap peste toate lucrurile Bisericii, care este trupul Lui”, „pentru ca în toate să aibă cel dintâi loc” (Efeseni 1:22; Coloseni 1:18). Totuși, prin ilustrația corpului omenesc el arată frumos și convingător legătura noastră intimă. Isus de asemenea ne-a învățat aceeași unitate, spunând: „Eu sunt vița, voi mlădițele”. Ioan 15:5.

Unitatea noastră cu Domnul Isus, ca membri ai Cristosului, ai companiei unse, este bine ilustrată prin figura piramidei.

Piatra din vârf este ea însăși o piramidă perfectă. Sub ea se pot zidi alte pietre, și, dacă sunt în armonie cu toate trăsăturile caracteristice ale pietrei din vârf, întreaga masă va fi o piramidă perfectă. Cât de frumos ilustrează aceasta poziția noastră ca membri ai „Seminței” -- „Hristosul”. Îmbinați și perfect în armonie cu Capul nostru, noi, ca pietre vii, suntem perfecți; despărțiți de El nu suntem nimic. ((A83))

Isus cel perfect a fost mult înălțat, și acum noi ne prezentăm la El să fim formați și modelați după exemplul Lui și să fim zidiți ca o zidire a lui Dumnezeu. Într-o construcție obișnuită nu există nici o piatră unghiulară principală; dar în construcția noastră există o piatră unghiulară principală, „piatra din capul unghiului”, după cum este scris: „Iată, pun în Sion o piatră din capul unghiului, aleasă, scumpă”; -- „apropiați-vă de El, piatra vie . . . și voi, ca niște pietre vii [care trăiesc], sunteți zidiți ca o casă duhovnicească, o preoție sfântă, ca să aduceți jertfe duhovnicești*, plăcute lui Dumnezeu prin Isus Hristos” (1 Petru 2:4-6). Și foarte curând, avem încredere că unirea între Isus, „Capul”, și „Biserica, corpul Său”, va fi completă.

*În manuscrisul Sinaitic lipsește cuvântul duhovnicești

Și, preaiubiților, multe lovituri și multă lustruire trebuie să suportăm -- multă transformare trebuie să suferim, multă conformare după exemplul Lui, sub conducerea marelui Maestru-constructor; și pentru a se manifesta în noi abilitatea și caracterul ideal al constructorului va trebui să căutăm a nu avea deloc propria voință îndărătnică, voință care să se opună sau să împiedice realizarea voinței Lui în noi; trebuie să fim foarte asemănători copiilor și umiliți -- ((A84)) „împodobiți cu smerenie; pentru că «Dumnezeu stă împotriva celor mândri, dar celor smeriți le dă har»”. De aceea, să ne smerim sub mâna cea tare a lui Dumnezeu, pentru ca la timpul potrivit El să ne înalțe (1 Petru 5:5, 6), cum L-a înălțat pe Capul și Înainte-Mergătorul nostru. Filipeni 2:8, 9.

Acesta este într-adevăr un mesaj minunat, și când venim la Cuvântul lui Dumnezeu pentru a ne informa despre măreața noastră chemare de sus, îi găsim pe toți profeții elocvenți în vestirea harului [favorii sau binecuvântării] care ne-a fost rânduit (1 Petru 1:10); iar tipurile, pildele și cuvintele, până acum misterioase, devin luminoase, revărsându-și lumina pe „calea îngustă”, pe care compania unsă [Cristos] este chemată să alerge pentru premiul dezvăluit acum vederii. Aceasta a fost cu adevărat o taină la care niciodată înainte nu s-a reflectat -- că Dumnezeu intenționează nu numai să ridice un eliberator, ci un eliberator compus din mulți membri. Aceasta este „chemarea de sus” la care sunt privilegiați să ajungă credincioșii consacrați din Veacul Evanghelic. Isus n-a încercat să le-o dezvăluie ucenicilor când erau oameni naturali, ci a așteptat până când la Cincizecime au fost unși -- concepuți pentru natura nouă. Din explicația lui Pavel știm că acum nimeni în afară de „noile creații” nu poate aprecia sau înțelege această chemare de sus. El spune: „Noi vorbim despre înțelepciunea tainică [planul] a lui Dumnezeu, cea ținută ascunsă, pe care Dumnezeu a hotărât-o mai dinainte, spre slava noastră, înainte de veacuri, și pe care n-a cunoscut-o nici unul din mai-marii veacului acestuia . . . Dar după cum este scris: «Lucruri pe care ochiul nu le-a văzut, urechea nu le-a auzit și la inima omului nu s-au suit, așa sunt lucrurile pe care le-a pregătit Dumnezeu pentru cei ce-L iubesc.» . . . Nouă însă Dumnezeu ni le-a descoperit prin Duhul Său”. 1 Corinteni 2:6-14.

În Scrisoarea sa către Galateni, Pavel dezvăluie întreaga taină și arată cum va fi îndeplinit legământul avraamic. El arată că Legea dată lui Israel nu intervine în legământul ((A85)) originar (Galateni 3:15-18) și că sămânța lui Avraam care va binecuvânta toate neamurile este Cristos (versetul 16). Apoi, ducând până la sfârșit ideea la care s-a făcut deja aluzie, că Cristosul include pe toți cei unși de Spirit, el spune: „Voi toți care ați fost botezați pentru Hristos, v-ați îmbrăcat cu Hristos. . . . Și dacă sunteți ai lui Hristos, sunteți [împreună cu Isus] «sămânța» lui Avraam, moștenitori potrivit făgăduinței” făcute lui Avraam (versetele 27, 29). Urmând aceeași linie de gândire el arată (Galateni 4) că Avraam a fost un tip al lui Iehova, Sara un tip al legământului sau făgăduinței și Isaac un tip al lui Cristos (cap și corp); iar apoi adaugă: „Și voi, fraților, ca și Isaac, voi sunteți copii ai făgăduinței” (versetul 28). Astfel planul lui Dumnezeu a fost ascuns în tipuri până când Veacul Evanghelic a început dezvoltarea Cristosului.

A existat o necesitate pentru care această taină a fost ținută ascunsă, altfel n-ar fi fost ținută așa. A fost necesar deoarece, să se fi descoperit omenirii planul complet, ar fi însemnat a-l zădărnici. Dacă oamenii ar fi știut, n-ar fi răstignit nici pe Domnul slavei, nici Biserica, corpul Lui (1 Corinteni 2:8). Dacă planul n-ar fi fost ținut ca taină pentru lume, nu numai că moartea lui Cristos ca preț de răscumpărare a omului ar fi fost împiedicată, dar prin aceasta și încercarea credinței Bisericii ca părtași ai suferințelor lui Cristos ar fi fost preîntâmpinată; căci „Lumea nu ne cunoaște [ca și moștenitori împreună cu El], pentru că [pentru același motiv că] nu L-a cunoscut nici pe El”. 1 Ioan 3:1.

Nu numai planul lui Dumnezeu și Cristosul care este însăși întruchiparea acelui plan este o mare taină pentru lume, dar și felul special în care această turmă mică este chemată să umble îi marchează pe membrii ei ca „popor al Său” special. A fost o taină pentru lume ca o persoană cu așa mare capacitate ca și Isus din Nazaret să-Și cheltuie timpul și talentul în felul în care a făcut-o, în timp ce, dacă ((A86)) Și-ar fi îndreptat atenția spre politică, drept, comerț sau religie populară, ar fi putut deveni mare și respectat. După părerea oamenilor El Și-a irosit viața în mod absurd, și ei au spus: „Are demon, este nebun”. Viața și învățăturile Lui au fost taine pentru ei. Nu L-au putut înțelege.

Apostolii și tovarășii lor de asemenea au fost taine în lume, prin aceea că și-au lăsat perspectivele în afaceri etc., pentru a propovădui iertarea păcatelor prin moartea disprețuitului și răstignitului Isus. Pavel a părăsit o poziție înaltă și influență socială pentru a lucra cu mâinile sale și a propovădui pe Cristos și coroana nevăzută, ce este pentru toți credincioșii care vor merge pe urmele Lui. Aceasta a fost atât de tainic, încât unii au spus: „Pavel, ești nebun! Învățătura ta cea multă te face să dai în nebunie”. Și toți cei care astfel urmează în urmele Învățătorului sunt, ca și Pavel, socotiți nebuni pentru Cristos.

Dar planul lui Dumnezeu nu va fi întotdeauna învăluit în taină: aurora Zilei Milenare aduce oamenilor o lumină mai deplină de la Dumnezeu, și „cunoștința de Domnul va umple întreg pământul”. Soarele Dreptății, care va răsări cu vindecare sub razele sale, risipind întunericul ignoranței, este Cristosul în gloria Milenară -- nu Capul singur, ci și membrele corpului Său; deoarece este scris: Dacă suferim împreună cu El, vom fi și slăviți împreună cu El. „Când se va arăta Hristos, viața voastră, atunci vă veți arăta și voi împreună cu El în slavă” și „Atunci cei drepți vor străluci ca soarele în împărăția Tatălui lor”. Romani 8:17; 2 Timotei 2:11, 12; Coloseni 3:4; Matei 13:43.

Acum, pentru toți în afară de cei concepuți la o minte nouă, prin primirea „gândului lui Hristos”, făgăduințele pe care le credem și speranțele pe care le nutrim par vizionare și prea improbabile ca să fie primite și să se țină seama de ele. În veacul viitor, când Dumnezeu „va turna Duhul Său peste orice făptură”, după cum în veacul prezent îl toarnă peste „robii și roabele” Sale, atunci, firește, toți vor înțelege ((A87)) și vor aprecia făgăduințele care acum sunt înțelese de o „turmă mică”; și se vor bucura de ascultarea și de înălțarea Bisericii, spunând: „Să ne bucurăm și să ne înveselim și să-I dăm slavă, fiindcă nunta Mielului a venit și soția Lui s-a pregătit” (Apocalipsa 19:7). Ei se vor bucura de glorificarea Bisericii, prin care atunci vor curge binecuvântările către ei; și în timp ce-și vor da seama că „făgăduințele nespus de mari și scumpe” moștenite de Unsul (cap și corp) nu sunt pentru ei, ci sunt împlinite în noi, vor fi binecuvântați prin lecția ilustrată în Biserică; și în timp ce vor alerga după binecuvântările oferite lor atunci, vor profita de exemplul Bisericii și vor mări pe Dumnezeu pentru ea. Dar această cunoștință nu va produce invidie, deoarece sub noua ordine de lucruri chemarea lor la natură umană perfectă îi va satisface deplin și li se va părea mai de dorit decât o schimbare de natură.

Atunci „taina” se va sfârși, pentru că lumea va ajunge să vadă ceea ce până atunci n-a înțeles, că în Cristos era Spiritul lui Dumnezeu și în noi Spiritul lui Cristos -- Dumnezeu manifestat în trup. Atunci vor vedea că n-am fost nebuni, nici nechibzuiți, ci ne-am ales partea cea bună când am alergat după bogățiile, onorurile și coroana nevăzută de ei, dar veșnică.

În ceea ce privește timpul, taina lui Dumnezeu se va sfârși în perioada sunării celei de a șaptea trâmbițe [simbolice] (Apocalipsa 10:7). Aceasta se aplică la taină în ambele sensuri în care se folosește: taina sau trăsăturile secrete ale planului lui Dumnezeu se vor descoperi și vor fi clar văzute, și, de asemenea, „taina lui Dumnezeu”, Biserica, întruchiparea acestui plan. Ambele se vor sfârși. Planul secret, ascuns, va fi ales numărul întreg, complet al membrilor corpului lui Cristos, și atunci CORPUL LUI CRISTOS va fi terminat. Planul va înceta să mai fie o taină, pentru că nu va mai fi nici un alt obiectiv în a-i perpetua secretul. Măreția tainei, atât de mult ținută secret și ((A88)) ascunsă în făgăduințe, tipuri și ilustrații, ca și minunatul har acordat celor chemați la participare în această taină (Efeseni 3:9), ne sugerează că lucrarea care va urma încheierii ei, pentru care Iehova a ținut omenirea în așteptare și speranță timp de șase mii de ani, trebuie să fie o lucrare imensă, o lucrare măreață, demnă de pregătiri așa de mari. La ce binecuvântări nu ne putem aștepta când vălul tainei va fi îndepărtat și ploaia de binecuvântări va coborî peste lume! Pentru aceasta toată creația împreună suspină și suferă până acum durerile nașterii, așteptând încheierea tainei -- descoperirea fiilor lui Dumnezeu, „Sămânța” făgăduită, în care toți vor fi binecuvântați. Romani 8:19, 21, 22.

Ofrandă de Ziua Domnului
„Eu îți ofer:
A inimii mele orice bătaie; sunt ale Tale
Omenești legături,
Bucurii și dureri;
Orice gândire și orice simțire --
Al meu binecuvântat Dumnezeu!
Speranță și frică,
Lacrime și zâmbet,
Cântece și imne,
«Laudamus Te!»
Ia-le toate, Doamne,
Leagă-le-mpreună
Cu a Ta secretă coardă-legătură,
Te slăvește-n mine,
Tu, Cel adorat!
Înmulțește-le prin Cuvântul Tău;
Întărește, crește, binecuvântează,
Tu, iubire perfectă,
Alfa și Omega,
Veșnic Domnul meu!”