Vol. 17, Martie-Aprilie 2010, Nr. 3

RAPORTUL ISCOADELOR

Num. 13:1-3, 17 până la 14:25

Dacă Dumnezeu este pentru noi, cine va fi împotriva noastră?” Romani 8:31.

R 5313 W. T. 15 septembrie 1913 (pag. 281-282)

Prima călătorie a israeliților a fost din Egipt spre Muntele Sinai, unde au rămas cam un an. A doua călătorie a început după numirea celor șaptezeci de bătrâni și după ce Miriam a fost reprimită în tabără. Pornirea a fost cu un oarecare ceremonial — suflarea din trâmbițele de argint, conducerea stâlpului de nor și de foc și invocarea lui Moise, Scoală-Te DOAMNE, ca să se împrăștie vrăjmașii Tăi și să fugă dinaintea Feței Tale cei ce Te urăsc”. Aceasta era chemarea de dimineață a israeliților; și în timp ce oștirea se odihnea noaptea, Moise se ruga: Întoarece Te, DOAMNE, la miile nenumărate ale lui Israel”. Cu alte cuvinte: Rămâi cu noi”.

Călătoria lor i-a condus printr-o pustie, goală, stearpă, pârjolită de soare, foarte diferită de văile Sinaiului, în care se refăcuseră și se odihniseră. Călătoria spre Cades Barnea, la granița cu țara Canaanului, era de aproximativ două sute cincizeci și șase kilometri. Era asaltată de pericole necunoscute — șerpi, bande rătăcitoare de arabi, lipsa apei etc. Israeliții, inclusiv femeile, copiii, bunurile casnice, vitele și oile etc., trebuiau să călătorească încet. Se pare că au petrecut una sau două luni în călătorie, până ce au sosit la timpul primilor struguri copți — iulie.

Cades-Barnea, punctul obiectivului lor, este un loc încântător, bine irigat și într-un contrast izbitor cu deșertul Paran. Aici s-au odihnit și s au înviorat, și au privit spre munții de la nord de ei, Țara promisă lor; căci erau la granița de sud.

TIMIDITATEA ISRAELIȚILOR

Moise, plin de credință, le-a propus să pornească imediat — să intre în țara Canaanului, Țara promisiunii, plini de credință în Dumnezeu, care deja Își arătase favoarea față de ei în atât de multe feluri — prin eliberarea lor din Egipt; prin trecerea Mării Roșii; prin îndulcirea apelor de la Mara; prin victoria asupra dușmanilor, amaleciții; prin trimiterea manei și mai târziu a prepelițelor; prin arătarea favorii față de ei prin Legământul de la Muntele Sinai și prin manifestarea prezenței Sale cu ei în Cortul Întâlnirii, și prin stâlpul de nor ziua și stâlpul de foc noaptea.

Dar israeliții erau timizi. Ei nu cunoscuseră războiul, cu excepția unei mici experiențe cu amaleciții lângă Muntele Sinai; și fuseseră învinși până când Dumnezeu i-a ajutat în timp ce mâinile lui Moise erau ridicate în rugăciune pentru ei. Prudența lor a fost mai mare decât credința. Ei l-au îndemnat pe Moise să trimită douăsprezece iscoade. Acestea se pare că erau împărțite sub doi conducători, Caleb și Iosua. O parte a trecut de-a lungul întregii țări și s a întors în timpul scurt de patruzeci de zile; ceilalți au făcut o călătorie mai scurtă și s-au întors mai devreme. Iscoadele erau bărbați prudenți și au dat un raport adevărat despre țară, declarând că cetățile ei aveau ziduri înalte și ar fi dificil să-i învingă, mai ales fără echipament militar modern. Au raportat de asemenea că văzuseră uriași, probabil unii din aceleași familii reprezentate mai târziu prin Goliat, pe care David l-a ucis în luptă. Raportul acestor zece este descris a fi un raport rău, pentru că ei au prezentat problema din punctul de vedere al dificultăților ei, în contrast cu raportul făcut de Caleb și Iosua, care este numit un raport bun, pentru că era încurajator. Aceștia doi au accentuat aspectele favorabile — fructele, mierea și fertilitatea țării. Raportul lor a fost susținut de credință, în timp ce raportul contrar a fost susținut de temeri, care au uitat de providențele și îndrumările divine.

Iscoadele de fapt ar fi trebuit să se considere un comitet pentru căi și mijloace de a intra în țara Canaanului mai degrabă decât un comitet care să decidă dacă era posibil să intre sau nu. Posibilitățile erau deja hotărâte prin promisiunile lui Dumnezeu, de aceea Iosua și Caleb nu le-au luat în socoteală. Dacă Dumnezeu a putut să-i elibereze de egipteni și de amaleciți, le-a putut da apă în pustie și pâine din cer, în mod sigur că El putea face tot ce era necesar pentru a-Și împlini făgăduința de a-i aduce în posesia Canaanului.

LECȚIA PENTRU ISRAELIȚII SPIRITUALI

Diferite lecții pot fi scoase de către israeliții spirituali din experiențele poporului tipic. Dacă privim chestiunea din punct de vedere personal, putem vedea că fiecare creștin are de la Cel Atotputernic o invitație specială de a intra în odihna Canaanului și de a lua în stăpânire binecuvântările promise de Domnul. El se întoarce cu spatele către Satan și către lume, simbolizați prin faraon și prin egipteni. Prin credință el pune între el și Adversar o hotărâre fermă pentru dreptate și ascultare de Dumnezeu, prin ale cărui conduceri providențiale ajunge la punctul unde face un legământ.

De atunci înainte ca Nouă Creatură el își continuă călătoria, împresurat de încercările călătoriei prin pustie, până când ajunge în poziția unui soldat înaintat al Crucii. Acolo el percepe noua viață, noile experiențe care îi stau înainte, în armonie cu promisiunile lui Dumnezeu. El intră imediat cu credință și curaj să posede toate lucrurile bune ale vieții spirituale.

Dușmanii țării pentru el ar reprezenta slăbiciunile cărnii și împotrivirile naturii sale decăzute, care trebuie învinse toate. În măsura în care le poate învinge, el intră și posedă bucuriile moștenirii promise lui de Domnul. Unii pot face aceasta repede, datorită credinței; alții analizează încercările și vai! prea adesea devin descurajați, fricoși, neîncrezători, murmurători — uneori dorind să nu fi părăsit lumea și să se poată întoarce acolo.

Rapoartele iscoadelor reprezintă diferitele unghiuri din care pot fi văzute promisiunile lui Dumnezeu. Pentru ochiul credinței toate lucrurile sunt posibile; pentru ochiul necredinței toate lucrurile din calea cuceririi cărnii sunt imposibile. Să ne suim și să luăm în posesie Țara! Să fim curajoși și să luptăm lupta bună! Dumnezeu va fi cu noi și ne va da victorie, prin exercitarea potrivită a credinței!

A ÎNCURAJAT DUMNEZEU RĂZBOIUL?

În studierea acestei lecții, amintindu-ne că israeliții invadau o țară stăpânită de alt popor, amintindu-ne că această invazie a însemnat pierderea multor vieți printre israeliți, precum și printre poporul Canaanului, mulți sunt nedumeriți. Ei spun: Nu pare rațional a crede că Dumnezeu a dat un astfel de mesaj lui Moise și israeliților. Ei spun: Comparați aceasta cu declarația scripturală că Isus este Prințul Păcii, și că Dumnezeu a pus capăt războaielor până la marginile Pământului”. Agnosticii întreabă: Cum se împacă aceste lucruri? Unde este dreptatea autorizării israeliților să fure teritoriile canaaniților, ba mai mult, să-i ucidă? Și potrivit unor scripturi, ei trebuiau să extermine cu desăvârșire toate popoarele țării, canaaniți, hitiți, pereziți, iebusiți etc.

Noi răspundem că pentru a înțelege Biblia trebuie s-o privim din punctul de vedere al Bibliei, și nu din punctul de vedere al crezurilor noastre formulate în zilele mai întunecate, nici din punctul de vedere al judecății noastre imperfecte. Biblia este consecventă, frumoasă, evlavioasă numai când este văzută în propria ei lumină.

Mai întâi trebuie să ne amintim că Biblia se opune cu totul teoriilor crezurilor noastre, care ne spun că toți acei canaaniți măcelăriți au mers direct într-o eternitate de tortură și suferă acolo încă, pentru că nu L-au cunoscut pe adevăratul Dumnezeu și pe Isus Cristos pe care El L-a trimis să fie Mântuitorul. Biblia ne spune că toți acești oameni și toți oamenii din lumea întreagă sunt copiii lui Adam, și toți mor din cauza sentinței cu moartea. Când mor, nu sunt vii, nicăieri. Sunt morți. Fie că mor de ciumă, sau de foame, sau de tuberculoză, sau de pneumonie sau de orice altceva, este același lucru. Ei suferă pedeapsa pe care a pronunțat-o Dumnezeu, și anume: Vei muri negreșit”. Geneza 2:17.

Nu contează deci în ce mod murim, sau foarte mult dacă experiențele noastre sunt mai lungi sau mai scurte. În cazul amaleciților și al altor popoare din Canaan, Dumnezeu a declarat că nelegiuirea lor ajunsese la culme. Adică, Dreptatea divină a hotărât că pentru ei a mai trăi n-ar fi spre avantajul lor, nici spre avantajul nimănui. Ei numai împovărau Pământul.

Dumnezeu i-a folosit pe israeliți ca popor tipic, prin care El a făcut tipuri și umbre ale binecuvântărilor viitoare. El a dat Canaanul lui Israel și astfel a făcut alt tip, cum Israelul antitipic va intra și va poseda Canaanul antitipic. El a făcut ca uciderea poporului să ilustreze distrugerea faptelor cărnii și ale diavolului pe care poporul Său trebuie să le îndeplinească în ei înșiși, luptând lupta bună a credinței și învingând tendințele rele care s-au înrădăcinat în carnea lor.

NU LI S-A FĂCUT NICI O NEDREPTATE CANAANIȚILOR

Deși Dumnezeu nu este obligat de Dreptate să dea viață viitoare cuiva, El a aranjat totuși să facă astfel. Pentru acest scop, Cristos deja a murit pentru păcatele lumii întregi — incluzându-i pe canaaniți la fel ca și pe israeliți. Dacă nu era acest plan de răscumpărare, întreaga rasă ar fi pierit sub sentința morții. Prin harul lui Dumnezeu însă, noi nu vom pieri, ci vom fi recuperați din sentința morții. Astfel citim: Fiindcă atât de mult a iubit Dumnezeu lumea, că a dat pe singurul Său Fiu, pentru ca oricine crede în El să nu piară”. Ioan 3:16.

După cum întreaga lume a intrat în starea morții prin neascultarea unui singur om, tot așa toți trebuie să fie eliberați din starea morții prin ascultarea Altuia, Omul Hristos Isus, care S-a dat pe sine ca preț de răscumpărare pentru toți”; Căci dacă moartea a venit prin om, tot prin om a venit și învierea morților”; Și după cum în Adam toți mor, tot așa, în Hristos, toți vor fi făcuți vii” — Biserica primele Roade. 1 Corinteni 15:21, 22; Apocalipsa 20:6.

Într-un cuvânt, planul lui Dumnezeu este ca Împărăția lui Mesia, ai cărei membri sunt aleși acum din lume — Biserica, Mireasa — timp de o mie de ani, împreună cu Răscumpărătorul, vor binecuvânta, ridica și restaura toate popoarele Pământului — din păcat, degradare, moarte, mormânt.

Isus arată că sodomiții vor face parte din această clasă care vor fi restaurați prin procesele învierii, și tot așa va fi și cu acei canaaniți, vor fi subiecți ai Restituției. Ezechiel 16:55; Marcu 6:11; Fapte 3:19-21.

URECHILE SURDE VOR FI DESFUNDATE

Nimeni nu va primi binecuvântarea lui Dumnezeu decât prin credință în Domnul Isus ca Răscumpărător. Dar promisiunea lui Dumnezeu este că El, ca adevărata Lumină, va lumina totuși pe orice om”. Canaaniții, sodomiții și toți oamenii care au trăit înainte de zilele lui Isus trebuie să aibă o șansă egală cu ceilalți de a auzi Mesajul favorii lui Dumnezeu — ocazia de a crede în Isus ca Răscumpărător și de a asculta de glasul Lui.

Același lucru se va aplica tuturor păgânilor din zilele noastre și miilor de milioane din zilele lui Isus până astăzi. Și aceasta se va aplica marii mase de păgâni care au trăit în țările creștine, dar ai căror ochi și urechi au fost controlate de Satan — prin doctrine false — astfel încât n-au putut înțelege și aprecia Mesajul Iubirii lui Dumnezeu. Asigurarea Scripturilor este că toți ochii orbi vor fi deschiși și toate urechile surde desfundate, și cunoștința gloriei lui Dumnezeu va umple întregul Pământ.

Biserica, sub conducerea lui Isus, este Sămânța spirituală a lui Avraam, și prin aceștia va veni binecuvântarea Împărăției lui Mesia timp de o mie de ani la fiecare națiune, popor, neam și limbă. Gal. 3:29.

Toți oamenii trebuie să fie salvați din pedeapsa morții adamice. Toți trebuie să aibă o ocazie deplină de a cunoaște despre Mântuitorul și de a-L accepta. Odată cu cunoștința va veni responsabilitatea. Oricine va respinge cu voia și în deplină cunoștință harul lui Dumnezeu, și va prefera să aleagă păcatul și nu dreptatea, va fi socotit un păcătos rău, nevrednic de viață veșnică sau de orice altă favoare a lui Dumnezeu. Aceștia, spune Biblia, vor muri în Moartea a Doua. Din aceasta nu va mai fi răscumpărare; căci Cristos nu mai moare. Prin urmare, din ea nu va mai fi înviere. După cum declară sf. Pavel, ei vor fi pedepsiți cu nimicire veșnică (2 Tes. 1:9). Și cum declară sf. Petru, vor muri asemenea animalelor. 2 Petru 2:12.

Viața de acum nu sfârșește speranța pentru nimeni, cu excepția acelora care au ajuns la o cunoștință clară despre Dumnezeu și care au ales păcatul în mod deliberat. Cât privește alte încălcări, Biblia ne asigură că toate vor primi o pedeapsă dreaptă: Ce seamănă omul, aceea va secera”. Dar doctrina oribilă a chinului veșnic, care a îndepărtat pe atât de mulți de Dumnezeu și de Biblie, nu este o învățătură biblică, ci o parte din ceea ce sf. Pavel numește învățăturile demonilor”. 1 Timotei 4:1.