CUVENITA OMORÂRE A TRUPULUI

„Căci dacă trăiți potrivit firii păcătoase, veți muri; dar dacă prin Duhul faceți să moară faptele trupului, veți trăi.” Romani 8:13.

R 5805b 15 noiembrie 1915 (pag. 356-358)

De multe ori au citit copiii Domnului aceste cuvinte ale apostolului. De multe ori au meditat adevărații sfinți asupra importanței lor solemne. De multe ori le-au citit și cei mai puțin evlavioși, și în loc să-și însușească lecția din ele le-au aplicat la vecinii lor din lume și au lăsat ca lecția să-și piardă forța asupra lor înșile. Dar cei mai evlavioși din poporul Domnului au nevoie, după cum a declarat profetul despre Israelul din vechime, de „învățătură peste învățătură, regulă peste regulă, puțin aici, puțin acolo” (Is. 28:10, 13). Bietele noastre vase de pământ sunt foarte crăpate și fragile și au nevoie de umplere constantă din marea Fântână a Adevărului și Vieții.

Deci să medităm iarăși asupra acestor cuvinte grațioase ale purtătorului de cuvânt al Domnului și lecția lor să ni se imprime mai adânc în minte. Sf. Pavel se adresează aici numai Bisericii lui Cristos. El nu se adresează lumii. Biserica a intrat într-un Legământ solemn cu Domnul, să sacrifice lucrurile pământești, natura pământească. Apostolul ne asigură că dacă noi reușim în sacrificarea cu credincioșie a vieții pământești împreună cu toate speranțele și perspectivele ei, vom trăi. Nu înseamnă numai că ne vom angaja să facem acest lucru la începutul căii noastre creștine, ci trebuie să ducem la îndeplinire omorârea trupului — a faptelor trupului.

Trupul cu faptele lui reprezintă toate interesele umane — nu numai slăbiciunile și neputințele stării noastre decăzute și tendințele noastre păcătoase. Pe acelea, desigur, trebuie să le omorâm. Pe acelea trebuie să le omorâm imediat, pe cât este posibil. Noi însă trebuie să sacrificăm și interesele pământești nepăcătoase, care ne-ar împiedica să obținem speranța glorioasă pusă în fața noastră, care ne-ar împiedica în vreun grad în alergarea cerească. Facem noi acest lucru zi de zi? Amestecându-ne cu alții și venind în contact cu lumea și cu influențele ei, angajându-ne în afacerile vieții, omorâm noi continuu faptele trupului? Răstignim noi carnea? Murim noi zilnic față de lucrurile pământești? Trăim noi tot mai mult zi de zi ca Noi Creaturi în Cristos?

OMORÂREA NECUVENITĂ A CĂRNII

Zi de zi vom găsi ocazii de a omorî faptele cărnii noastre; și trebuie să facem acest lucru dacă vrem să trăim și să creștem ca Noi Creaturi. Mulți din lume au noțiuni foarte greșite în privința omorârii cuvenite a trupului. Unii dintre prietenii noștri catolici greșesc în zelul lor de a face ceea ce ei consideră a fi omorârea trupului. De exemplu, mulți dintre ei stau culcați pe o podea de piatră în loc să stea pe pat; unii vor sta culcați pentru ca alții să calce pe ei și să-și ștergă picioarele de ei; unii se vor biciui până la zdrobirea cărnii după care vor purta o haină de păr, cu tot chinul pe care aceasta îl presupune. Aceștia se gândesc la anumite păcate de care s-au făcut vinovați și pentru care ei cred că trebuie să facă ispășire. La alții această ispășire nu este voluntară, ci este o obligație din partea celor care au autoritate asupra lor. La acești indivizi dificultatea este că mintea lor este greșită; le lipsește spiritul minții sănătoase. Ei au intenții bune, dar au fost învățați greșit și conștiința lor este pervertită și educată greșit.

Și păgânii practică asemenea omorâre a trupului. Unii zeloși dintre ei țin mâinile ridicate ceasuri întregi sau stau culcați pe cuie pentru a-și omorî carnea. Unii se închid într-o cușcă într-o poziție incomodă ani de zile, fiind hrăniți printr-o deschizătură. Ei fac aceasta ca să arate că sunt foarte sfinți și se gândesc ca astfel să-l împace pe dumnezeul lor sau să se aducă într-o stare în care să-și piardă individualitatea și sensibilitatea și în acest fel să poată fi absorbiți în divinitate — o stare de Nirvana, cum este numită aceasta. Ei vreau să fie plăcuți divinităților lor; dar noi știm că adevăratului Dumnezeu nu-I plac astfel de suferințe sau torturi. El nu este un Dumnezeu de felul acesta. Ce fel de Dumnezeu ar fi acela căruia I-ar plăcea să-și vadă copiii zăcând pe cuie sau făcând vreun alt fel de lucru fără sens? Dumnezeul din Biblie nu este astfel. Astfel de dispoziție ar putea aparține numai unui demon, iar practicile de această natură sunt puse în mișcare de demoni, sau sunt capriciile unui creier dezorganizat, neinstruit sau greșit îndrumat.

AUTODISCIPLINA ARE UN SCOP

Dumnezeul din Biblie, în timpul Vârstei care se încheie acum, a chemat din lume o clasă foarte specială de oameni. Noi avem credință în acest Dumnezeu fiindcă instrucțiunile Cuvântului Său sunt raționale și fiindcă rezultatele urmării acestor instrucțiuni sunt în toate modurile foarte satisfăcătoare și mulțumitoare. Minunatele împliniri ale profețiilor lui în trecut și în prezent sunt foarte convingătoare. Manifestările providențelor și conducerii Sale în viața celor care L-au servit — pe acest Dumnezeu din Biblie — sunt și ele așa de însemnate încât nu pot fi atacate. Acestora El le-a dat „făgăduințe nespus de mari și scumpe” legate de viața de acum și de asemenea de cea viitoare, și care susțin și întăresc pe copiii lui Dumnezeu în tot peregrinajul lor prin această vale a lacrimilor către Cetatea cerească „al cărei Ziditor și Creator este Dumnezeu”.

Suntem asigurați în Cuvântul sfânt că dacă suntem credincioși Dumnezeului nostru în condițiile și împrejurările prezente nefavorabile, dacă suntem loiali principiilor Adevărului și dreptății și Legământului nostru de Sacrificiu făcut cu El, vom avea mare conflict cu noi înșine și cu păcatele noastre care sunt înrădăcinate în corpul nostru muritor. De asemenea El ne spune că astfel de loialitate față de El va aduce persecuție și neînțelegere, din cauza stării de întunecime care înfășoară acum omenirea. Da, noi știm bine că străduința noastră credincioasă de a-L servi pe Domnul și Adevărul Său va aduce acum împotrivire din partea lumii, din partea cărnii și a marelui adversar cu toate oștile lui de întuneric; căci toți aceștia sunt uniți împotriva noastră ca urmași ai lui Cristos — ((363)) Mântuitorul nostru, Conducătorul nostru, Modelul nostru.

Noi trebuie să omorâm faptele trupului, dar nu trupul însuși, fără vreun scop. Pentru a face astfel trebuie să fie un motiv, un motiv scriptural, un obiectiv vrednic și clar în fața noastră în toată această lucrare de omorâre. Am putea tot atât de bine să mergem să ne sinucidem, să bem ceva acid ortăvitor și să ne gândim, „Mi-am omorât trupul”, așa încât să ne torturăm, gândind că prin aceasta ne corectăm păcatele sau slăbiciunile. Numai o minte și o conștiință foarte stricată ar putea avea o astfel de idee nesăbuită. Orice omorâre ar practica copilul lui Dumnezeu, aceasta trebuie să fie pusă în mișcare de Spiritul lui Dumnezeu, de gândul lui Dumnezeu. „Dacă prin Duhul faceți să moară faptele trupului, veți trăi.”

Cuvântul mortificare, omorâre așa cum este folosit în mod obișnuit, are astăzi un sens cu totul diferit de cel din zilele apostolului. Uneori spunem, când vorbim despre o anumită experiență, „Era să mor”; vrând să spunem că experiența a avut rezultate umilitoare sau rușinoase. Dar cu faptele trupului nu se procedează așa. Trebuie să le mortificăm în sensul de a le omorî. Acesta este sensul prim al cuvântului.

Noi ne străduim zi de zi să dezvoltăm roadele Spiritului — tăria, smerenia, blândețea, răbdarea, stăpânirea de sine, îndelunga răbdare, iubirea frățească, iubirea. În timp ce ne străduim să punem în practică aceste însușiri de caracter, să cultivăm aceste roade binecuvântate în inima și viața noastră, se îndeplinește mortificarea, omorârea faptelor trupului, fiindcă toate condițiile din jurul nostru sunt nefavorabile. Dacă condițiile ar fi favorabile, dacă toți din jurul nostru ne-ar încuraja pe calea cea bună și ne-ar lăuda pentru cursul nostru, mortificarea trupului n-ar putea fi realizată tot așa de bine. Luptând împotriva influențelor adverse, întâlnind împotrivire și biruindu-i puterea asupra noastră, noi câștigăm tărie și ne dezvoltăm ca Noi Creaturi în Cristos. În Vârsta Milenară nu va fi nici o omorâre a trupului. Dar acum este. Și această omorâre a faptelor trupului, răstignirea cărnii cu toate tendințele ei spre pământ, dacă perseverăm în ea va aduce viața veșnică — gloria, onoarea, nemurirea — promise sfinților biruitori din Dispensația Evanghelică. Dar dacă apucăm pe vreo altă cale, nu vom câștiga premiul care ne-a fost oferit în această Vârstă.

PENTRU BISERICĂ NU MAI ESTE O A DOUA ÎNCERCARE

În textul nostru nu există nici o aluzie la o a doua încercare pentru cei cărora li se adresează. Aceste cuvinte au fost spuse pentru cei care în existența prezentă sunt în încercare de viață. Apostolul nu zice, Dacă trăiți potrivit cărnii veți pierde privilegiul oferit, dar mai târziu veți mai avea o încercare. Nici nu zice, Dacă trăiți după trup veți suferi chin fără sfârșit. Dar cuvintele lui vorbesc despre o încercare prezentă al cărei rezultat va fi viața sau moartea, o eternitate de existență în fericire sau o încetare definitivă a existenței. Apostolul nu discută aici nici condițiile mântuirii prin exercitarea credinței în sângele ispășitor al lui Cristos. Toate acestea sunt de la sine înțeles. El vorbește aici nu despre ce credem, ci numai despre cum trebuie să trăim.

Din cauza aceasta să tragem în pripă concluzia, pe care mulți o trag, că nu este important ce credem atâta vreme cât trăim bine? În nici un caz; iar cei care astfel intrepretează cuvintele apostolului privesc numai foarte superficial învățăturile lui, ceea ce le despoaie de toată importanța lor. Dar observând că cuvintele lui au fost adresate celor care au exercitat deja credință mântuitoare în Cristos, și nu lumii, în nici un fel, putem primi o înțelegere cuvenită a ceea ce a vrut el să spună. Creștinul neatent care aplică această prevenire tuturor, lasă ca ea să-și piardă toată forța asupra lui însuși. Aceasta este tocmai contrar cu intenția apostolului. El le vorbește sfinților, consacraților credincioși în răscumpărarea care este în Cristos Isus, cei care au fost concepuți de Spiritul sfânt al lui Dumnezeu pentru o natură nouă, chiar natura divină. Pentru acest motiv el nu spune nimic aici nici despre Răscumpărare, nici despre Vârsta Milenară de încercare a lumii. Cei cărora li se adresează aici își au încercarea acum, și deciziile în cazul lor se vor da înainte ca lumea să vină la judecată.

Prin urmare, prevenirea apostolului nu se aplică deloc lumii, ci este plină de importanță solemnă pentru Biserică. Aceștia, după ce și-au prezentat corpurile ca jertfe vii împreună cu Cristos, acceptabile prin El, după ce au făcut un legământ sacru cu Dumnezeu ca să trăiască de atunci încolo după Spirit și să caute lucrurile de Sus, n-au libertatea să-și anuleze sau să-și ignore acest legământ. Ei nu mai pot pretinde niciodată natura umană pe care au de-pus-o, pentru că au cedat toată pretenția și tot dreptul la aceasta. Dacă ar depune vreo astfel de străduință, fie prin ignorarea fie prin disprețuirea legământului lor cu Dumnezeu, ei ar pierde tot dreptul și toată pretenția la natura și răsplata spirituală, care pot fi obținute numai prin credincioșie față de Legământul de Sacrificiu chiar până la moarte.

De aceea, este vizibil din punct de vedere logic, chiar dacă apostolul n-a spus așa, că dacă noi, credincioșii consacrați, ne întoarcem să trăim după trup, vom muri; că înseamnă moarte dacă avem minte carnală, în timp ce dacă avem minte spirituală înseamnă viață și pace. Cuvintele Învățătorului nostru, în Matei 16:24, 25, sunt în aceeași direcție — „Oricine (dintre ucenicii Mei) va vrea să-și scape viața, o va pierde; dar oricine își va pierde viața pentru Mine, o va găsi”.

FAPTELE CĂRNII

O întrebare importantă este prin urmare, Ce înseamnă a trăi după trup? A trăi după trup înseamnă a trăi spre mulțumirea dorințelor minții umane și corpului uman, chiar și legitime, când astfel de mulțumire ar împiedica progresul necesar pe calea îngustă și ne-ar lua timpul pe care ar trebui să-l folosim în dezvoltarea ca Noi Creaturi sau în punerea vieții pentru frați. Iar acesta este un lucru foarte ușor de făcut. Doar să încetăm eforturile de a răstigni carnea, de a omorî faptele trupului și să ne abandonăm cu indiferență înclinațiilor naturale ale cărnii, și imediat vom începe să mergem în jos și curând vom găsi că împotrivirea este tot mai grea și cărarea este ((364)) tot mai alunecoasă. Atunci, dacă nu facem cu rugăciune eforturi eroice ca să ne recâștigăm poziția pierdută, vom continua să mergem în jos, iar sfârșitul va fi moartea.

Sf. Pavel definește faptele cărnii astfel: „Faptele firii păcătoase sunt cunoscute și sunt: adulter, desfrânare, necurăție, destrăbălare, idolatrie, vrăjitorie, vrăjmășii, certuri, gelozii, mânii, neînțelegeri, dezbinări, secte, invidii, ucideri, beții, petreceri dezmățate și alte lucruri asemănătoare cu acestea” (Gal. 5:19-21). Ce murdărie și poluare morală descriu acestea! Dar aceasta este tendința naturii umane decăzute. Doar să încetăm a ne lupta împotriva vechii naturi și imediat unele din aceste buruieni otrăvitoare vor înflori și vor scoate afară binele care rămâne.

„O, da”, ar spune cineva. „Eu nu am toate acele caracteristici josnice.” Ei bine, suntem foarte bucuroși că nu le ai; foarte puțini le au pe toate. Dar, atenție, poate că nu știi ce fel de spirit ești din punct de vedere natural. Fii sigur că natura ta veche nu este lipsită de vreo tendință moștenită, și poate cultivată, în unele din aceste direcții. Singura cale sigură este să veghem și să ne rugăm împotriva lor, să ne umplem mintea cu lucrurile Spiritului lui Dumnezeu, ca să nu intrăm în ispită.

Să ne gândim la roadele binecuvântate ale Spiritului — iubirea, bucuria, pacea, îndelunga răbdare, smerenia, blândețea, bunătatea, credința, stăpânirea de sine. „Împotriva acestora nu este lege.” A trăi în cultivarea acestor roade și haruri înseamnă „a trăi în Spirit” și „a umbla în Spirit”. Astfel sufletele noastre nu numai că sunt în siguranță, dar și progresăm constant în dezvoltarea caracterului lui Cristos. De fapt, noi suntem în siguranță numai când creștem; nu există nici o siguranță când stăm pe loc. Dacă încetăm a crește, începem imediat să dăm înapoi.

FOLOSIREA DISCIPLINEI

Vedem de aceea că viața creștină este din necesitate o luptă între natura noastră nouă și tendințele cărnii, suplimentată de atacuri din afară, de la lume și de la adversar cu oștile lui. Este un conflict în care noi nu îndrăznim să cedăm, fiindcă nu numai premiul înaltei noastre chemări depinde de el, dar în el se află și rezultatele, viața și moartea. Ce lucru solemn este deci să trăim în asemenea împrejurări; fiindcă noi stăm zi de zi și ceas de ceas înaintea barei de judecată! Dacă trăim după trup, vom muri; dar dacă prin Spirit omorâm, (dăm la moarte, refuzăm să mulțumim) faptele trupului, vom trăi.” Toți fiii adevărați ai lui Dumnezeu așa vor trăi; toți, zice apostolul Pavel, „Toți care sunt călăuziți de Duhul lui Dumnezeu, sunt fii ai lui Dumnezeu”. Rom. 8:14.

Dacă noi refuzăm cu voia conducerea Spiritului sfânt al lui Dumnezeu, ne pierdem relația binecuvântată de fii. Dacă nesocotim cu indiferență această conducere, punem în mare primejdie această relație, și pe cât este de sigur că suntem fii, pe atât este de sigur că vom primi pedepse pentru corectare și disciplinare. Dar deși ar trebui să fim recunoscători pentru o astfel de mână restrictivă, pentru nuiaua Lui de corectare, dacă avem nevoie de ea, totuși noi ar trebui să fim atenți ca aceasta să se ceară cât se poate de puțin. „Dacă ne-am judeca singuri, n-am fi judecați” de Domnul (1 Cor. 11:31). Totuși, chiar cu cea mai atentă veghere și cu rugăciuni împotriva ridicării naturii vechi și a cărnii, noi fără îndoială vom face multe greșeli și vom avea nevoie de unele disciplinări de la Domnul; „Căci care este fiul pe care nu-l disciplinează tatăl?” Evrei 12:5-12.

Să reținem deci îndemnul, „Fiul meu, nu disprețui disciplinarea Domnului și nu-ți pierde inima când ești mustrat de El. Căci Domnul disciplinează pe cine-l iubește și biciuiește pe orice fiu pe care-l primește” (Ev. 12:5, 6). În cursa grea care este în fața noastră și având în vedere toate pericolele care ne asaltează, capcanele puse pentru picioarele noastre, slăbiciunea eforturilor noastre în lipsa unui ajutor, cât de binecuvântată este promisiunea Tatălui nostru din cer, că va da Spirit sfânt celor care-l cer; ce prețioasă este asigurarea că dacă suntem plini de Spirit nu vom împlini dorințele cărnii, ci vom omorî faptele trupului, ca să putem trăi! Cât de necesar este să trăim foarte aproape de Fântâna întregului har, să ne rugăm neîncetat și să veghem cu perseverență!

Dacă uneori nu știm încotro să ne întoarcem, la dreapta sau la stânga, nu știm unde să mergem, să ne ridicăm inima spre Domnul și să așteptăm înaintea Lui, aducându-ne aminte de asigurarea divină, „Domnul să-ți fie desfătarea și El îți va da tot ce-ți dorește inima. Încredințează-ți Domnului calea, încrede-te în El și El va lucra.” „Recunoaște-L în toate căile tale, și El îți va netezi cărările” (Ps. 37:4, 5; Prov. 3:6). Astfel vocea Sa scumpă aduce mângâiere, putere, odihnă în mijlocul tuturor grijilor și nedumeririlor căii. „Peste toți cei care vor umbla după regula aceasta și peste Israelul lui Dumnezeu să fie pace și îndurare!” Gal. 6:16.