RUGÂCIUNEA

1. Ce este rugăciunea? „Rugăciunea este dorința sinceră a sufletului, exprimată sau neexprimată în cuvinte.”

R 2251, col. 1, par. 3:

„Rugăciunea este dorința sinceră a sufletului, exprimată sau neexprimată”, spune poetul: și bine spune, căci Scripturile ne spun că Dumnezeu „judecă gândurile și intențiile inimii”; de asemenea, că în cazul sfinților, spiritul sau intenția este acceptată de Domnul când ne apropiem de El la timp de necaz, când nu găsim cuvinte ca să ne exprimăm setimentele și dorințele — când mergem la El cu suspine ale duhului, pe care nu le putem rosti în cuvinte (Rom. 8:26). Totuși, atât prin cuvinte cât și prin exemplu, Domnul nostru ne-a instruit ca rugăciunile noastre să fie rostite, formulate, și dacă este posibil să nu rămână numai la sentimente și suspine incoerente. În acest scop, El a dat instrucțiunile din lecția aceasta ca răspuns la cererea apostolilor: „Doamne, învață-ne să ne rugăm”. Luca 11:1.

Vol. VI, pag. 680, par. 2, prima propoziție:

După cum explică Scripturile, rugăciunea este încercarea de a obține acces la Dumnezeu și de a avea comuniune cu El.

2. Care este privilegiul și puterea rugăciunii?

R 1864, col. 1, par. 6:

Pentru mintea gânditoare, apreciativă, unul dintre cele mai mari privilegii pe care le oferă Cuvântul lui Dumnezeu este acela al audienței și comuniunii personale cu Împăratul împărților și Domnul domnilor. Când ne gândim ce mare este Dumnezeul nostru și ce înălțată este poziția Sa, ne dăm seama ce minunată este bunăvoința care astfel privește la starea noastră joasă! El este Cel a cărui glorie acoperă cerurile și a cărui împărăție stăpânește peste tot universul. El este Cel fără începutul zilelor și fără sfârșitul anilor: „Din veșnicie în veșnicie, Tu ești Dumnezeu”. El este Cel nemuritor, existent prin Sine, „care locuiește într-o lumină de care nu te poți apropia, pe care nici un om nu L-a văzut, nici nu-L poate vedea”. Cerurile spun slava Lui și întinderea lor arată lucrarea mâinilor Sale. În tot domeniul Său universal vast, pentru El nu există nimic ascuns și El nu Se poate osteni de grija față de acesta. Înțelepciunea Sa, cine o poate sonda? Și căile Sale, cine le poate descoperi? Sau cine I-a fost sfătuitor? Intelectul Său mare cuprinde cu ușurință toate interesele stăpânirii Sale largi, de la imensitate la cele mai mici lucruri. Ochiul Său nu ațipește nici nu doarme, nici chiar cele mai mici lucruri nu pot scăpa observației Sale, nici chiar căderea unei vrăbiuțe; și chiar perii capului nostru sunt numărați. Priceperea Sa îmbracă cu viață și frumusețe iarba câmpului, care astăzi este, iar mâine este aruncată în cuptor. Și nu suntem noi oare creaturile mâinilor Sale, „făcute într-un mod înfrioșător și admirabil”, și subiecții iubirii și grijii Sale? — „Doamne, Tu mă cercetezi de aproape și mă cunoști; știi când stau jos și când mă scol; și de departe îmi pătrunzi gândul. Tu îmi cunoști cărarea și somnul și știi toate căile mele. Căci nu-mi ajunge cuvântul pe limbă și Tu, Doamne, îl și cunoști în totul. Tu mă înconjuri pe dinapoi și pe dinainte și-Ți pui mâna peste mine”.

R 2004, col. 1, par. 4:

Privilegiul rugăciunii pe care Dumnezeu l-a dat poporului Său este unul din cele mai mari daruri imaginabile. „Să ne apropiem, deci, cu deplină încredere de scaunul harului, ca să căpătăm îndurare și să aflăm har, ca să avem ajutor la momentul potrivit” (Evr. 4:16). Îndurarea ne-a fost dată de Dumnezeu prin marele sacrificiu al lui Cristos, suficient să acopere toate „păcatele făptuite mai înainte, prin îndelunga răbdare a lui Dumnezeu”; dar noi trebuie prin credință să ne apropiem de tronul harului ca să obținem mila Sa. La fel și cu toate necesitățile noastre ca Noi Creaturi în Cristos; harul spre ajutor pentru orice timp de lipsă stă în așteptarea noastră ca să-l cerem — la tronul harului. Deși Tatăl nostru ceresc știe de ce avem nevoie și a făcut o pregătire atât de îmbelșugată pentru noi, totuși poporul Său se va interesa, Îi va solicita aceste îndurări pe care El ne asigură că este mult mai binevoitor să le dea decât sunt părinții pământești să le facă bine copiilor lor.

3. Care este obiectivul rugăciunii?

R 2004, col. 1, par. 5:

Aranjamentul lui Dumnezeu ca poporul Său să se apropie de El în rugăciune este, prin urmare, nu cu scopul de a-L informa despre nevoile noastre, pentru că El le știe mult mai bine decât noi, ci pentru folosul nostru spiritual, ca noi să ne menținem în contact strâns cu El, să ne dăm seama continuu de iubirea, grija și harul Lui față de toți cei care au intrat în familia divină prin Cristos și prin Noul Legământ. Pentru acest motiv, în timp ce trimite ploaie și soare peste lume în general, Dumnezeu ține în mâna Sa multe favoruri, mari și mici, pentru „poporul Său”, pe care le va acorda numai ca răspuns la credința și rugăciunile lor.

R 2252, col. 2, par. 2:

„Tatăl vostru știe de ce aveți nevoie, mai înainte de a-I cere voi.” Rugăciunea creștinului nu este prin urmare cu scopul de a-I da informații lui Dumnezeu, nici cu scopul de a-I atrage atenția asupra unor lucruri pe care El le-ar putea trece cu vederea sau uita; dimpotrivă, creștinul este sfătuit și i se cere să se roage fiindcă îi va folosi lui: Dumnezeu reține multe din binecuvântările Sale până când ne apropiem să le cerem în rugăciune, pentru ca noi să ne dăm seama de nevoia de ajutorul Său și de dependența noastră de El. De aceea, rugăciunile noastre nu sunt ca să-L facem pe Dumnezeu să ne dea lucruri pe care El dorește să le rețină de la noi, ci numai pentru a primi lucrurile pe care El dorește să le avem și ni le-a promis, și este mai dispus să ni le dea decât să le rețină. Și ce înțelept este acest aranjament divin: câți din poporul lui Dumnezeu au realizat un mare beneficiu din aranjamentul divin, că noi trebuie să cerem dacă vrem să primim, trebuie să căutăm dacă vrem să găsim, trebuie „să batem ca să ni se deschidă”. Și astfel, pe lângă favorurile cerute și primite, însăși necesitatea rugăciunii ne-a adus în părtășie strânsă cu Domnul — în bucuria celui mai mare privilegiu și a celei mai mari binecuvântări ale noastre.

Vol. VI, pag. 679, par. 1:

„Înaintea feței Tale sunt bucurii nespuse și desfătări veșnice la dreapta Ta”, spune profetul (Ps. 16:11). Fiindcă rugăciunea duce sufletul în prezența Domnului, ea pregătește calea pentru binecuvântarea divină și pentru bucuriile cele mai mari. Evident că deschiderea căii pentru ca poporul Domnului să se apropie de tronul harului nu are ca obiectiv schimbarea voinței sau planurilor divine. Un astfel de gând este incompatibil cu orice considerare rațională a subiectului; deci, Domnul ne informează că rugăciunea potrivită nu este pe linia cererilor ca voia noastră să se facă, în opoziție cu voia divină, ci pe linia supunerii complete la aceasta din urmă. Apostolul declară despre unii: „Voi cereți și nu căpătați, pentru că cereți rău” — în armonie cu dorințele voastre și nu în armonie cu aranjamentul și planul divin. Iac. 4:3.

4. Care este necesitatea rugăciunii?

R 2004, col. 2, par. 8:

Rugăciunea nu este numai un privilegiu, ci și o necesitate, poruncită ca fiind absolut necesară pentru creșterea noastră creștină. Cel ce-și pierde dorința de a mulțumi, a adora și a avea comuniune cu Tatăl îndurărilor, acela poate fi sigur că își pierde chiar spiritul fiesc și trebuie să se grăbească a îndepărta piedica din drum: lumea, trupul sau diavolul. Fiecare nouă dovadă de încredere pe care Domnul o are în noi, dată prin aceea că ne descoperă caracterul și planul Său, în loc să scadă adorarea și rugăciunile noastre, dimpotrivă, trebuie să le sporească. Dacă inima noastră este pământ bun, cu atât mai bogat rodește.

R 2502, col. 1, par. 1:

Unul dintre punctele de atac ale Adversarului, care în mod sigur are o influență dăunătoare, este pe această linie. Când poporul Domnului este supraîncărcat cu grijile acestei lumi, în loc să-și dea seama de pericolul lor și să caute ajutorul Domnului pentru a-și orândui în mod diferit afacerile vieții, vine sugestia că sunt prea osteniți să se roage, sau că alt timp va fi mai favorabil; sau poate sunt atât de tare absorbiți, încât reverența și recunoștința față de Domnul, de la care vine orice dar bun și desăvârșit, este uitată complet; sau poate păcatul așteaptă la ușă și ei nu caută să se gândească la Domnul și de aceea evită tronul harului; sau poate a intervenit răceala din vreo altă cauză și Domnul pare a fi departe, și rugăciunea devine o simplă formalitate și curând este abandonată. Copilul lui Dumnezeu care este într-o stare potrivită de armonie a inimii, va dori să aibă comuniune cu Creatorul său — nu numai să-I audă Cuvântul, ci și să-I ofere mulțumiri și adorare, tot așa cum va dori hrană și băutură naturală pentru susținerea corpului natural. Oricine nu are această experiență, s-o caute, și, potrivit făgăduinței Domnului nostru, cel care caută va găsi și celui care bate i se va deschide.

R 2692, col. 1, par. 1:

Rugăciunea este bună; este absolut indispensabilă pentru viața creștinului. Ea înseamnă, nu numai o credință vie, ci și o credință crescândă. Experiența va dovedi că neglijarea rugăciunii, fie private (Mat. 6:6) fie în adunarea poporului Domnului (Fapte 12:12; 1:14; 16:13; 1 Cor. 11:4, 5; 14:13, 14), în mod sigur va conduce la slăbirea sufletului și la încropeală în privința lucrurilor spirituale — necredincioșie, răceală, moarte. Dimpotrivă, comuniunea cu Domnul în rugăciune aduce încredere crescută în supravegherea afacerilor noastre de către Domnul; credință crescută în toate făgăduințele nespus de mari și scumpe din Cuvântul Său; înțelegere crescută a conducerilor Sale, trecute și actuale; iubire crescută față de toți frații lui Cristos și grijă crescută pentru binele și progresul lor spiritual. Rugăciunea este astfel strâns și activ identificată cu progresul în lucrurile spirituale, cu progresul în roadele spiritului, față de Dumnezeu, față de frați, față de toți oamenii.

Mana 24 iulie:

„Mare putere are rugăciunea fierbinte a celui drept.” Iac. 5:16.

Comuniunea cu Domnul în rugăciune are ca rezultat încredere mai mare în supravegherea lucrurilor noastre de către El, mai mare credință în făgăduințele scumpe și nemăsurat de mari ale Cuvântului Său, mai mare recunoaștere a conducerii Sale din trecut și din prezent, mai mare iubire față de toți frații în Cristos și mai mare preocupare de bunăstarea și înaintarea lor spirituală. Astfel, rugăciunea este în legătură strânsă și activă cu progresul în lucrurile spirituale, progresul în roadele Spiritului, față de Dumnezeu, față de frați și față de toți oamenii.

R 3640, col. 1, par. 4:

Un alt gând legat de aceasta este caracterul potrivit și necesar al rugăciunii. Ocazional am fost surprinși să auzim pe unii urmași declarați ai lui Cristos afirmând caracterul nepotrivit al rugăciunii — că toată viața ar trebui să fie o rugăciune și că n-ar trebui să se facă o îngenunchiere formală înaintea Domnului în închinare și mulțumire. Astfel de afirmație este uimitoare pentru noi — logica ei este de neînțeles. De fapt este adevărat că trebuie să ne rugăm neîncetat. Toată viața noastră trebuie să fie așa de devotată Domnului și cauzei Sale, iar mintea noastră trebuie să fie atât de plină de aprecierea bunătății Sale și credința noastră trebuie să fie atât de constantă și de vie, încât să avem întotdeauna în minte voința Sa în fiecare chestiune, și astfel să fim continuu în atitudinea de rugăciune a inimii; dar noi susținem că nici un creștin nu-și poate menține această atitudine a inimii fără să meargă la Domnul într-un fel mai special și mai formal, și de preferință pe genunchi, și dacă este posibil uneori în singurătate — „Întră în cămăruța ta ... și roagă-te Tatălui tău, care este în ascuns”.

5. Care este necesitatea stăruinței în rugăciune?

R 2005, col. 2, par. 5, 6:

Credința adevărată deci se asigură de temeiul ei, dând atenție serioasă Cuvântului Domnului; și apoi, cerând potrivit acelui Cuvânt, are încredere în rezultate și așteaptă, se roagă și veghează perseverent și răbdător. „Vegheați și rugați-vă” și „credeți că ați și primit”, au fost îndemnurile frecvente ale Domnului. El spunea o plidă despre un judecător nedrept care a fost mișcat de insistențele unei văduve sărace să-i facă dreptate; și apoi a întrebat dacă Dumnezeu, adevăratul judecător, nu va auzi la timpul cuvenit Biserica Sa aleasă și-i va răzbuna pe drept cauza, deși El a așteptat mult — până la „timpul potrivit” al Său. Și ni se spune că El a rostit această pildă ca să le arate că poporul Domnului trebuie să se roage continuu și „să nu se lase”. Luca 18:1.

Oricare ar fi înclinațiile noastre naturale privitoare la hotărârea și stăruința în rugăciune, noi trebuie să ne luăm instrucțiunile din Sfânta Scriptură, și biruind înclinațiile noastre naturale, ca niște „copilași", ca „iubiți copii", trebuie să ne conformăm părerile și purtarea după îndrumarea de sus. De aceea, cu toții să ne amintim cuvintele: „cereți îîn numele Meuș și veți primi, pentru ca bucuria voastră să fie deplină" (Ioan 16:24). Părintele Ceresc are în păstrare multe îndurări, binecuvântări și providențe pentru copiii Săi ascultători și credincioși, care vor cere acestea de la El.

R 2865, col. 2, par. 3:

Lecția pentru israelitul spiritual în această împrejurare este în armonie cu cuvintele Domnului nostru, că „trebuie să se roage neîncetat și să nu se lase”. Dumnezeu vrea să fim stăruitori, și stăruința noastră măsoară și indică adâncimea dorințelor noastre. Dacă binecuvântarea ca răspuns la rugăciunea noastră nu vine când cerem, trebuie să continuăm „stăruind în rugăciune” — așteptând răbdător timpul potrivit al Domnului, încrezându-ne că El este dispus să ne dea binecuvântarea promisă, chiar dacă un timp o reține cu scopul ca noi să fim cu atât mai serioși în căutarea ei.

R 3662, col. 2, par. 4, 5 — Insistența în rugăciune:

Lecția noastră este legată în principal de rugăciunea lui Neemia către Domnul după ce auzise de condițiile din Iudeea — rugăciunea sa pentru binecuvântarea și ajutorul Domnului, cu scopul ca făgăduințele bune ale Domnului în privința cetății și a țării Sale sfinte să fie împlinite. Neemia nu ne dă cuvintele tuturor rugăciunilor sale, căci aflăm din alte părți ale relatării că el s-a rugat în acest mod timp de patru luni înainte de a începe să aibă un răspuns. Se presupune, prin urmare, că ceea ce citim este un sumar al sentimentelor pe care le-a exprimat în diferite forme și cu diferite ocazii, rugându-se neîncetat în timpul celor patru luni. Desigur, în tot acest timp el s-a ocupat de datoriile sale, dar rugăciunea a fost întotdeauna în inima sa, sentimentul minții sale, și mai mult sau mai puțin asociată cu toate gândurile, planurile și aranjamentele sale.

Așa ar trebui să fie cu tot poporul Domnului din Israelul spiritual. Lucrurile după care avem numai o ușoară dorință le menționăm o dată sau de două ori la tronul harului, dar cele care sunt foarte aproape de inima noastră sunt în rugăciunea noastră continuu, asociindu-le în mintea noastră cu toate datoriile și afacerile vieții, inima gravitând continuu spre lucrul pe care-l dorim de la Domnul, și la ocazii potrivite repetând cererea — asigurându-ne că lucrul pe care-l dorim este în acord cu făgăduințele Sale. Acesta este felul de rugăciune recomandată de Domnul când spune: „Trebuie să se roage neîncetat și să nu se lase” — că poporul Domnului trebuie să ceară continuu lucruri corecte cu un anumit grad de stăruință, și să nu obosească, să nu dispere, să nu-și piardă credința, să nu cadă de oboseală în inimile lor.

6. Cui și prin cine trebuie să ne rugăm?

R 2252, col. 1, par. 3:

Instrucțiunea Domnului nostru este: „Roagă-te Tatălui tău”. „Așa să vă rugați: Tatăl nostru care ești în ceruri!” Dar această instrucțiune trebuie legată de altele: „Orice veți cere de la Tatăl în Numele Meu, vă va da” (Ioan 15:16; 16:23). „Nimeni nu vine la Tatăl decât prin Mine” (Ioan 14:6). Aceasta îi exclude pe evrei, pe mahomedani, pe păgâni și pe toți aceia care nu au cunoștință de Cristos și credință în El ca Răscumpărător. Numai credincioșii care L-au acceptat pe Cristos se pot apropia de Dumnezeu în rugăciune și să-L numească „Tată”; alții pot formula cereri dar nu trebuie să aștepte vreun răspuns. Numai după ce L-am acceptat pe Cristos și ne-au fost iertate păcatele prin sângele Lui putem avea „deplină libertate să intrăm în Locul Preasfânt, pe calea cea nouă și vie pe care El ne-a deschis-o” (Evr. 10:19, 20). Aceste privilegii de care noi ne bucurăm sub Noul Legământ pecetluit și ratificat prin sângele lui Isus, au avut corespondentele și tipul lor în Israelul trupesc și în Legământul Legii pecetluit cu sângele taurilor și țapilor; de aceea evreilor ca popor sub legământul lor li s-a permis să aibă acces la Dumnezeu în rugăciune — deși nu așa direct, apropiat și intim ca noi sub Noul Legământ.

Vol. V, pag. 457, par. 2, ultimele două propoziții:

Mireasa lui Cristos logodită nu are nici o poziție înaintea Tatălui decât în și prin Mirele iubit. Ea își face cererile în numele Lui, prin meritul Lui, și așa trebuie să continue a le face, până va fi venit ceea ce este desăvârșit, când ea va fi primită în glorie — în deplina libertate a fiilor lui Dumnezeu, prin întâia înviere.

7. În prezența cui trebuie să ne rugăm?

În secret.

Mat. 6:5-9: „Când vă rugați, să nu fiți ca fățarnicii, cărora le place să se roage stând în picioare în sinagogi și la colțurile străzilor, ca să fie văzuți de oameni. Adevărat vă spun că și-au luat răsplata. Ci tu, când te rogi, intră în cămăruța ta, încuie-ți ușa și roagă-te Tatălui tău, care este în ascuns; și Tatăl tău, care vede în ascuns, îți va răsplăti. Când vă rugați, să nu folosiți repetări fără rost, ca păgânii, care gândesc că, dacă spun o mulțime de cuvinte, vor fi ascultați. Să nu vă asemănați cu ei; căci Tatăl vostru știe de ce aveți nevoie, mai înainte de a-I cere voi. Voi, deci, așa să vă rugați: „Tatăl nostru care ești în ceruri! Sfințească-se Numele Tău.””

În prezența credincioșilor.

Ioan 17:1-26 „După ce Isus a spus aceste lucruri, Și-a ridicat ochii spre cer și S-a rugat: „Tată, a sosit ceasul! Preamărește pe Fiul Tău, ca și Fiul Tău să Te preamărească pe Tine, după cum I-ai dat putere peste orice făptură, ca să dea viața veșnică tuturor acelora pe cari I i-ai dat Tu. Și viața veșnică este aceasta: să Te cunoască pe Tine, singurul Dumnezeu adevărat, și pe Isus Hristos, pe care L-ai trimis Tu. Eu Te-am preamărit pe pământ, am sfârșit lucrarea pe care Mi-ai dat-o s-o fac. Și acum, Tată, preamărește-Mă la Tine Însuți cu slava pe care o aveam cu Tine înainte de a fi lumea. Eu am făcut cunoscut Numele Tău oamenilor pe cari Mi i-ai dat din lume. Ai Tăi erau și Tu Mi i-ai dat; și ei au păzit Cuvântul Tău. Acum ei au cunoscut că toate câte Mi-ai dat Tu sunt de la Tine. Căci le-am dat cuvintele, pe cari Mi le-ai dat Tu. Ei le-au primit și au cunoscut cu adevărat că de la Tine am ieșit și au crezut că Tu M-ai trimis. Eu Mă rog pentru ei. Nu Mă rog pentru lume, ci pentru aceia pe cari Mi i-ai dat Tu, pentru că sunt ai Tăi: tot ce este al Meu este al Tău și ce este al Tău este al Meu, și Eu sunt preamărit în ei. Eu nu mai sunt în lume, dar ei sunt în lume și Eu vin la Tine. Sfinte Tată, păzește în Numele Tău pe aceia pe cari Mi i-ai dat, pentru ca ei să fie una ca Noi. Când eram cu ei în lume, îi păzeam Eu în Numele Tău. Eu am păzit pe aceia pe cari Mi i-ai dat și nici unul dintre ei n-a pierit, afară de fiul pierzării, ca să se împlinească Scriptura. Dar acum Eu vin la Tine și spun aceste lucruri în lume, pentru ca să aibă în ei bucuria Mea deplină. Le-am dat Cuvântul Tău și lumea i-a urât, pentru că ei nu sunt din lume, după cum Eu nu sunt din lume. Nu Te rog să-i iei din lume, ci să-i păzești de Cel Rău. Ei nu sunt din lume, după cum nici Eu nu sunt din lume. Sfințește-i prin adevărul Tău: Cuvântul Tău este adevărul. Cum M-ai trimis Tu pe Mine în lume, așa i-am trimis și Eu pe ei în lume. Și Eu Însumi Mă sfințesc pentru ei, ca și ei să fie sfințiți prin adevăr. Și Mă rog nu numai pentru ei, ci și pentru cei care vor crede în Mine prin cuvântul lor, ca toți să fie una, cum Tu, Tată, ești în Mine și Eu în Tine; ca și ei să fie una în Noi, pentru ca lumea să creadă că Tu M-ai trimis. Eu le-am dat slava pe care Mi-ai dat-o Tu, pentru ca ei să fie una, cum și noi suntem una, Eu în ei și Tu în Mine; pentru ca ei să fie în chip desăvârșit una, ca să cunoască lumea că Tu M-ai trimis și că i-ai iubit, cum M-ai iubit pe Mine. Tată, vreau ca acolo unde sunt Eu, să fie împreună cu Mine și aceia pe care Mi i-ai dat Tu, ca să vadă slava Mea, slavă pe care Mi-ai dat-o Tu; fiindcă Tu M-ai iubit înainte de întemeierea lumii. Neprihănitule Tată, lumea nu Te-a cunoscut, dar Eu Te-am cunoscut și aceștia au cunoscut că Tu M-ai trimis. Și Eu le-am făcut cunoscut Numele Tău și li-L voi mai face cunoscut, pentru ca dragostea cu care M-ai iubit Tu să fie în ei și Eu în ei."

Ioan 11:41-42 „Au luat deci piatra din locul unde zăcea mortul. Și Isus a ridicat ochii și a zis: „Tată, Îți mulțumesc că M-ai ascultat. Știam că totdeauna Mă asculți, dar vorbesc astfel pentru mulțimea care stă împrejur, ca să creadă că Tu M-ai trimis.”"

Matei 18:19 „Vă mai spun iarăși că, dacă doi dintre voi se învoiesc pe pământ cu privire la un lucru oarecare, le va fi dat de Tatăl Meu care este în ceruri.”

În prezența credincioșilor și a necredincioșilor.

Luca 3:21 „Fiind botezat tot poporul, a fost botezat și Isus; și, rugându-Se, s-a deschis cerul.”

Ioan 12:27-29 „„Acum sufletul Meu este tulburat. Și ce voi zice?... Tată, scapă-Mă din ceasul acesta?... Dar tocmai pentru aceasta am venit până la ceasul acesta. Tată, preamărește Numele Tău!” Și din cer s-a auzit un glas, care zicea: „L-am și preamărit și Îl voi mai preamări”. Mulțimea care stătea acolo și care auzise, a zis că a fost un tunet. Alții ziceau: „Un înger a vorbit cu El!”"

Matei 27:46 „Și pe la ceasul al nouălea, Isus a strigat cu glas tare, zicând: „Eli, Eli, Lama Sabactani?” adică: „Dumnezeul Meu, Dumnezeul Meu, pentru ce M-ai părăsit?””

În adunarea publică a sfinților.

Fapte 12:12 „Și când și-a dat bine seama, s-a îndreptat spre casa Mariei, mama lui Ioan, zis și Marcu, unde erau adunați mulți laolaltă și se rugau.”

Fapte 1:14 „Toți aceștia stăruiau cu un gând în rugăciune, împreună cu femeile și cu Maria mama lui Isus și cu frații Lui.”

1 Cor. 11:4, 5 „Orice bărbat care se roagă sau prorocește cu capul acoperit, necinstește Capul său. Dar orice femeie care se roagă sau prorocește cu capul descoperit, își necinstește capul, pentru că este ca una care ar fi rasă.”

1 Cor. 14:13, 14 „De aceea, cine vorbește în limbă, să se roage să interpreteze. Fiindcă, dacă mă rog în limbă, duhul meu se roagă, dar mintea mea este fără rod.”

R 2251, col. 1, par. 6, până la pag. 2252, col. 1, par. 2:

Printre cei care se apropie de Dumnezeu în calitate de copii ai Săi, diferitele împrejurări și condiții pot avea legătură cu modul de închinare: uneori ei se pot separa în mod potrivit și să aibă comuniune cu Tatăl în secret — unde nici un ochi pământesc nu vede și nici o ureche pământească nu aude. Exemplul Domnului nostru trebuie să fie o ilustrație a acestui privilegiu: ne amintim cum este scris despre El că adesea Se depărta de ucenici și Se ruga singur și cum uneori petrecea toată noaptea singur în rugăciune.

Alteori rugăciunea poate fi oferită în mod potrivit și folositor în prezența altor credincioși și cu voce auzită, ca fiind rugăciunea tuturor și în care toți sunt interesați și se alătură. O ilustrație a acesteia poate fi luată de asemenea din exemplul Domnului nostru: de exemplu, rugăciunea Sa relatată în Ioan 11:41, 42; 17; Mat. 11:25, 26; Luca 10:21; 11:1. Aceste rugăciuni n-ar fi putut fi consemnate dacă n-ar fi fost auzite de către apostoli: și însuși obiectivul rostirii acestora în prezența lor a fost în mod evident pentru beneficiul și binecuvântarea lor, precum și pentru beneficiul și binecuvântarea întregii case a credinței de atunci încoace. Rugăciunile lui Moise și Solomon, David și Ieremia, Ezechiel și Daniel sunt de asemenea consemnate, și de aceea au fost făcute în public, cel puțin în fața poporului Domnului. Relatarea în privința Bisericii timpurii pare să implice că ei se adunau împreună ca o familie și că rugăciunile lor, cântările și rugăciunile lor cântate erau generale, în comun, pentru folosul tuturor celor prezenți. Acest lucru este sugerat în relatarea dată în Fapte 1:14 unde se spune: „Toți aceștia stăruiau cu un gând în rugăciune, împreună cu femeile și cu Maria mama lui Isus și cu frații Lui”. Iarăși, cuvintele uneia dintre rugăciunile lor sunt citate în Fapte 1:24; evident, această rugăciune a fost rostită cu voce tare și în comun. Iar în 1 Cor. 14:16 apostolul arată că mulțumirea adunării trebuie să fie prezentată înaintea Domnului nu numai cu voce auzibilă, ci și în cuvinte auzite și înțelese de către cei prezenți la închinare, așa încât toți să poată spune „Amin” la mulțumire și la cerere.

Uneori n-ar fi nepotrivit să se dea mulțumiri lui Dumnezeu în prezența unei societăți amestecate — credincioși și necredincioși. Ilustrația acestei căi se găsește în conduita Domnului nostru. Rugăciunea Sa de la botezul Său în Iordan a fost evident în prezența mulțimii (Luca 3:21). Și din nou Domnul nostru S-a rugat în public în prezența unei mulțimi amestecate, la mormântul lui Lazăr. Apoi la încheierea slujirii Sale, când S-a rugat: „Tată, scapă-Mă din ceasul acesta”, „Tată, preamărește Numele Tău”, mulțimile din jur evident au auzit sau în vreun fel au știut despre rugăciune, cum este arătat prin cuvintele din Ioan 12:29. Și ultima rugăciune a Domnului nostru pe cruce a putut fi auzită chiar de către vrăjmașii Săi. Mat. 27:46, 50.

Am intrat în detalii cu dovezi în privința acestui subiect fiindcă unii din poporul drag al lui Dumnezeu au căzut în eroarea de a presupune chiar din această lecție pe care tocmai suntem pe cale s-o analizăm, că este greșit, păcătos, să te rogi cu alții sau în prezența lor, fie a Bisericii, fie a lumii; evident ei pun mai mare accent pe cuvintele Domnului nostru „Întră în cămăruța ta” etc., decât a intenționat Domnul nostru, așa cum am văzut din ceea ce a făcut El, care desigur este cea mai bună ilustrație a spiritului învățăturilor Sale — căci „El n-a făcut păcat și în gura Lui nu s-a găsit viclenie”. Remarcăm însă în legătură cu aceasta că nu suntem de acord cu o practică ce pare a fi foarte comună la majoritatea creștinilor, și anume, aceea de a le propovădui încălcătorilor și a-i biciui în rugăciuni oferite în mod ostentativ lui Dumnezeu. Faptul că această dispoziție gene-rală este recunoscută și de alții, este bine ilustrat prin următoarea declarație care a apărut într-un ziar laic din Boston, într-un comentariu favorabil al discursului unui predicator foarte popular din acel oraș. Zicea: „Rugăciunea lui a fost în general recunoscută ca una din cele mai frumoase rugăciuni oferite vreodată publicului din Boston”. Există într-adevăr motive puternice să credem că multe dintre rugăciunile oferite, sunt oferite mai mult pentru adunările care le aud decât pentru Atotputernicul. Aceasta este o mare stricare a minunatului privilegiu al rugăciunii acordat copiilor lui Dumnezeu și este de același fel cu fățărniciile din zilele Domnului nostru, împotriva cărora El i-a prevenit pe ucenici, zicând că acei care se roagă astfel sunt fățarnici și își iau răsplata prin aceea că sunt auziți de oameni; căci aceea este răsplata pe care o caută.

Până în zilele noastre, călătorul în Orientul Îndepărtat va vedea și va auzi rugăciuni în toate părțile. Unele dintre ele sunt rezultate ale energiei și conștiinței greșit îndrumate, dar multe dintre ele, fără îndoială, așa cum a sugerat Domnul nostru, sunt rezultatele mândriei spirituale și ale dorinței de a fi considerați pioși. Un călător în Orient scrie: „Am fost trezit dimineața devreme de o voce de rugăciune care a fost intenționată în mod evident să fie auzită de oameni, fie că Dumnezeu o auzea sau nu; era o intonare prelungă și plină de energie, din când în când cu o ridicare a vocii, care să trezească în mod sigur și pe cel care era mai adânc scufundat în somn — era dragomanul îghidulș, care după salutul de dimineață a spus: „M-ai auzit rugându-mă în dimineața asta, stăpâne?” Într-adevăr am auzit, am răspuns. Apoi mi-a spus despre zelul și seriozitatea lui în rugăciune”. Obiceiurile creștinătății diferă; și totuși în toate părțile găsim dovezi ale aceluiași spirit — ambiția de a fi considerat pios, efortul de a face impresie asupra bărbaților și femeilor, mai degrabă decât de a avea comuniune cu Tatăl ceresc. Toți cei care caută și se bucură de comuniune cu Tatăl și cu Domnul nostru Isus Cristos, niciodată nu se pot apăra destul împotriva acestui fel de fățărnicii.

8. În ce mod trebuie să ne apropiem de Dumnezeu în rugăciune?

R 1864, col. 1, par. 8, până la col. 2, par. 2:

Chiar dacă suntem ființe decăzute de la starea nobilă în care am fost creați, Dumnezeu așa mult a iubita rasa noastră, pe când eram păcătoși, încât a făcut o pregătire cu mare preț, pentru răscumpărarea și restabilirea noastră, și mai apoi pentru glorie veșnică. Și de aceea — fiindcă așa de mult ne-a iubit — El ne oferă favoarea îndurătoare de a merge la El precum copiii la un tată. Minunată este bunăvoința, minunată este iubirea și favoarea lui Dumnezeu! Însă Dumnezeul nostru este un Dumnezeu care trebuie respectat: El nu este ca noi, egal nouă, în prezența căruia să putem merge fără acea ceremonie și acele maniere datorate persoanei și funcției Sale glorioase (Iov 9:1-35). Curțile cerului au reglementări și ceremonii de respect și considerație adecvată, care trebuie respectate de către fiecare om care vrea să obțină audiență la marele Împărat al împăraților; și se cade să întrebăm care sunt acele reglementări înainte de a îndrăzni să ne adresăm Lui. Cuvântul lui Dumnezeu dă aici îndrumări explicite. Domnul nostru Isus, „mijlocitorul” stabilit, după care tânjea Iov (Iov 9:32, 33), a zis: „Eu sunt calea ... nimeni nu vine la Tatăl decât prin Mine” (Ioan 14:6). Apoi ne-a dat o ilustrație a modului în care să ne adresăm Lui, în ceea ce este cunoscut ca rugăciunea Domnului (Mat. 6:9-13). Ilustrația învață: (1) Noi (credincioșii în Cristos) ne putem considera, în socoteala lui Dumnezeu, ca fiind reinstalați (prin credință în Cristos) în poziția inițială de fii ai lui Dumnezeu, și de aceea ne putem adresa Lui cu încredere — „Tatăl nostru”. (2) Aceasta indică din partea noastră adorarea închinătoare a Celui înalt și sfânt, și profundă reverență pentru caracterul și atributele glorioase ale Dumnezeului nostru — „Sfințească-se Numele Tău”. (3) Exprimă armonie deplină cu planul Său revelat pentru o viitoare împărăție a dreptății, care va fi potrivit voinței Sale — „Vie împărăția Ta; facă-se voia Ta, precum în cer așa și pe pământ”. Aceasta arată atitudinea inimii de a fi pentru dreptate și deplin supusă voinței și scopului divin, pentru ca Dumnezeu să poată lucra în ea ca să voiască și să facă buna Sa plăcere. (4) Exprimă în cuvinte clare și simple dependența de Dumnezeu pentru nevoile zilnice, și încrederea unui copil în Tatăl, pentru satisfacerea acelor nevoi din plinătatea Sa abundentă — „Pâinea noastră cea de toate zilele dă-ne-o nouă astăzi”. (5) Caută iertare pentru greșeli și recunoaște obligațiile care-i revin de a ierta celor care ne greșesc — „Și ne iartă nouă greșelile noastre, precum și noi iertăm celor care ne-au greșit”; și (6) caută să fie păzit împotriva ispitelor și să fie fortificat prin harul îmbelșugat al lui Dumnezeu, împotriva tuturor uneltirilor adversarului — „Și nu de duce în ispită, ci scapă-ne de Cel Rău”.

R 2251, col. 1, par. 4, 5:

Deși toate rugăciunile, toate apropierile noastre de Dumnezeu pentru comuniune, trebuie să fie reglementate de anumite reguli, și anume că noi trebuie să ne apropiem cu smerenie, simplitate și reverență și în numele lui Isus, totuși împrejurările pot reglementa în anumite aspecte:

(1) Rugăciunea păcătosului, străinul și înstrăinatul de Dumnezeu, trebuie să se deosebească de aceea a copilului lui Dumnezeu care a primit iertare și împăcare pe liniile stabilite divin. De exemplu, rugăciunea vameșului, aprobată de Domnul nostru, nu s-a adresat lui Iehova cu „Tată”, ci cu Dumnezeu — „Doamne, ai milă de mine păcătosul”. Dimpotrivă, cei care vin în relație cu Dumnezeu sub condițiile legământului Său în Cristos au privilegiul nu numai să-L recunoască pe Dumnezeu ca Creatorul și Conducătorul lor, ci și ca „Tatăl ceresc” al lor, și să I se adreseze astfel.

R 3352, col. 1, par. 3 — „Sfințească-se Numele Tău”:

Aceasta exprimă adorare, apreciere a bunătății și măreției divine, și reverență corespunzătoare. Când adresăm cererile noastre Domnului, primul nostru gând nu trebuie să fie unul egoist, referitor la noi înșine sau la interesele altora prețioși nouă, ci Dumnezeu să fie primul în toate gândurile, scopurile și socotelile noastre. Nu trebuie să ne rugăm pentru nimic ce n-ar fi în armonie cu cinstirea numelui Tatălui nostru ceresc; nu trebuie să dorim nimic pentru noi sau pentru cei dragi nouă, ce n-ar fi aprobat de El pe deplin și pentru care nu ne-ar îndreptăți să ne rugăm. Poate că nici o calitate a inimii nu este în mai mare pericol de a dispărea printre cei ce se numesc creștini, decât acest gând al reverenței pentru Dumnezeu. Oricât am crescut în cunoștință și oricât ne-am eliberat de superstiții și erori, și oricât de avansată este în unele privințe poziția creștinului de astăzi față de cea de acum un secol, ne temem că reverența a pierdut teren nu numai în biserica nominală, ci și la mulți membri ai „Bisericii Dumnezeului celui viu, ale căror nume sunt scrise în cer”. Fiecare pierdere a reverenței este un dezavantaj clar pentru Biserică și pentru lume, pregătind drumul pentru diferite rele și în cele din urmă pentru anarhie.

9. Care trebuie să fie poziția noastră în rugăciune?

R 2501, col. 2, par. 5:

Daniel nu era mulțumit doar să-și închidă ochii în rugăciune după ce se retrăgea la culcare, cum fac mulți oameni care trăiesc sub lumina mai mare a acestui Veac Evanghelic și sub privilegii și ocazii mai mari și făgăduințe mai mărețe. El avea un Dumnezeu mare care era vrednic de reverență și închinare, și el era destul de mare ca om pentru a aprecia că era un privilegiu să aibă relații și părtășie cu Creatorul său. Nu numai că nu s-a rușinat să-și plece genunchii în fața Atotputernicului, dar și a refuzat să ia o poziție mai puțin smerită înaintea lui Dumnezeu decât lua el și alții în fața împăraților pământești. După judecata noastră, este imposibil ca un creștin să-și mențină fără rugăciune un mers potrivit, constant în viață, și să construiască o structură a caracterului și a credinței, compusă din „aur, argint și pietre scumpe”, cum este reprezentată de apostol — mai mult, fără regularitate în rugăciune — și aproape am fi înclinați să spunem fără îngenunchiere în rugăciune: și credem că experiențele și mărturiile celor mai adevărați și mai buni din poporul Domnului care au trăit vreodată vor confirma aceasta.

R 3640, col. 1, par. 4:

Un alt gând legat de acesta este caracterul potrivit și necesitatea rugăciunii. Am fost surprinși să auzim ocazional despre unuii dintre urmașii declarați ai lui Cristos susținând caracterul nepotrivit al rugăciunii — că toată viața trebuie să fie o rugăciune și că nu trebuie să fie o îngenunchiere formală în fața Domnului în închinare și mulțumire. Astfel de susținere este uimitoare pentru noi — logica ei este de neînțeles. Este adevărat că trebuie să ne rugăm neîncetat. Întreaga noastră viață trebuie să fie așa de devotată Domnului și cauzei Sale, și mintea noastră trebuie să fie așa de plină de aprecirea bunătății Sale, iar credința noastră în El trebuie să fie atât de constantă și de luminoasă, încât să avem întotdeauna în minte voința Lui în fiecare chestiune, și astfel să fim continuu în atitudinea de rugăciune a inimii; dar susținem că nici un creștin nu-și poate menține această atitudine a inimii fără a merge la Domnul într-un mod mai special și mai formal, și de preferință în genunchi, și dacă este posibil, cel puțin uneori, în singurătate — „Întră în cămăruța ta și roagă-te Tatălui care este în ascuns”.

10. Care sunt condițiile rugăciunii acceptabile pentru Dumnezeu?

Vol. VI, pag. 679, par. 2, până la pag. 681, par. 2:

În aceeași direcție a prevenit și Domnul nostru: „Când vă rugați, să nu folosiți repetări fără rost ca păgânii, care gândesc că, dacă spun o mulțime de cuvinte, vor fi ascultați ... căci Tatăl vostru știe de ce aveți nevoie, mai înainte de a-I cere voi. ... Nu vă îngrijorați ... ce veți mânca sau ce veți bea; nici ... cu ce vă veți îmbrăca ... fiindcă toate acestea păgânii le caută ... Căutați mai întâi Împărăția lui Dumnezeu și dreptatea Lui și toate aceste lucruri vi se vor da pe deasupra” — de către Tatăl vostru din ceruri, conform înțelepciunii Sale (Mat. 6:7-34). Iarăși Domnul nostru spune: „Dacă rămâneți în Mine și cuvintele Mele rămân în voi, cereți orice veți vrea și vi se va da” (Ioan 15:7). Condițiile următoare sunt deosebit de importante:

1) Cel care oferă rugăciunea trebuie să fie în Cristos, trebuie să fi venit în relație vitală cu El prin acceptarea meritului sacrificiului Său ispășitor și prin consacrare față de voința și serviciul Său; și, mai mult de atât, trebuie să continue să rămână astfel în Cristos ca membru al corpului Său, ca membru al Noii Creații, pentru a avea privilegiile rugăciunii la care se face referire aici.

2) El trebuie de asemenea să lase Cuvântul Domnului să rămână în el, să se împărtășească din Cuvântul adevărului și harului dacă vrea să aibă înțelepciunea necesară ca să ceară, în armonie cu voința Domnului, lucruri care Lui I-ar plăcea să le dea — altfel, chiar dacă este Nouă Creatură în Cristos, rugăciunile lui ar putea rămâne adesea fără răspuns, fiindcă „cere rău”. Numai cei care mărturisesc ambele calități se pot apropia de tronul harului ceresc cu deplină încredere, cu deplină asigurare a credinței că cererile lor vor fi ascultate — la timpul cuvenit al lui Dumnezeu. Numai aceștia pot realiza plinătatea bucuriei.

După cum explică Scripturile, rugăciunea este încercarea de a obține acces la Dumnezeu și de a avea comuniune cu El. Cine, deci, se poate apropia de tronul harului ceresc pentru a „căpăta îndurare și a afla har, ca să avem ajutor la momentul potrivit” (Evr. 4:16)? Răspundem, împreună cu apostolul, că lumea în general nu are acest acces, nu are acest privilegiu al rugăciunii. Este adevărat că, de fapt, milioane de păgâni oferă rugăciuni Divinității cu diferite concepții despre cine este și ce este El; dar rugăciunile lor nu sunt acceptabile pentru Dumnezeu. „Cine se apropie de Dumnezeu trebuie să creadă că El este îtrebuie să-L recunoască drept Cel existent prin Sineș și că El răsplătește pe cei care-L caută îcaută să-L cunoască, să I se supună și să-L serveascăș” (Evr. 11:6). Corneliu a fost unul de felul acestora din urmă, care a recunoscut pe adevăratul Dumnezeu, L-a respectat și a căutat să-I cunoască și să-I facă voia; și imediat ce planul divin a ajuns la etapa de dezvoltare necesară pentru a permite ca favoarea lui Dumnezeu să se extindă la neamuri, rugăciunile și binefacerile lui au primit răspuns. Însă nu i s-a permis să aibă comuniune cu Dumnezeu în sensul deplin, cuvenit, ci a fost informat să trimită după Petru, care-i va spune „cuvinte” prin care să poată fi adus din starea de înstrăinare și separare într-o stare de armonie și de fiu, în care va avea privilegiul unui fiu — privilegiul accesului la Tatăl, la tronul harului ceresc.

Ideile în general vagi care predomină în privința acestui subiect, după care se presupune că orice persoană, oriunde, oricând și în orice condiții se poate apropia de tronul harului și este acceptată, sunt eronate. După cum pentru Corneliu a fost necesar să audă, să creadă și să accepte cuvintele lui Petru — care i-a explicat răscumpărarea prin sângele lui Cristos, reconcilierea astfel efectuată și privilegiul astfel acordat de a fi adus în familia lui Dumnezeu, înainte de a putea folosi acest privilegiu al comuniunii în rugăciune — tot așa, o asemenea cunoștință este necesară pentru fiecare persoană.

Apostolul Pavel exprimă aceeași idee, declarând că Cristos a deschis pentru noi „o cale nouă și vie” sau „o cale nouă a vieții”, prin văl, adică prin carnea Sa; și că noi ca frați putem avea îndrăzneală să intrăm în preasfânta prin sângele lui Isus. Astfel de „frați”, înrudiți cu Marele Preot peste casa lui Dumnezeu, sunt îndemnați să „se apropie cu o inimă curată, cu o deplină siguranță a credinței”, recunoscând că păcatele și nelegiuirile lor au fost complet acoperite și că ei înșiși au fost deplin acceptați de Tatăl ceresc (Evr. 10:17-22). Din nou același apostol declară că noi, care avem un Mare Preot care poate simți slăbiciunile noastre, ne putem „apropia deci cu deplină încredere de scaunul harului, ca să căpătăm îndurare și să aflăm har, ca să avem ajutor la momentul potrivit”. Evr. 4:15, 16.

R 1865, col. 1, par. 1:

Acestea sunt principiile care trebuie să caracterizeze întotdeauna atitudinea minții și inimii noastre când vrem să ne folosim de privilegiul de a ne adresa la tronul harului ceresc. Pe scurt, pentru ca rugăciunile noastre să fie primite înaintea lui Dumnezeu, ele trebuie să exprime credință încrezătoare, stimă și respect iubitor, deplin acord cu planul divin și supunere față de voința divină, dependență fiască de Dumnezeu, recunoașterea păcatelor și lipsurilor noastre și dorința după iertare, dorind cu umilință conducerea și ocrotirea divină. Toate acestea nu întotdeauna le putem exprima în cuvinte, dar aceasta trebuie să fie cel puțin atitudinea sufletului.

Mana 10 iunie:

„Doamne, învață-ne să ne rugăm.” Luca 11:1.

Pe scurt, pentru ca rugăciunile noastre să fie primite înaintea lui Dumnezeu, ele trebuie să exprime credință încrezătoare, stimă și respect iubitor, deplin acord cu planul divin și supunere față de voința divină, dependență fiască de Dumnezeu, recunoașterea păcatelor și lipsurilor noastre și dorința după iertare, dorind cu umilință conducerea și ocrotirea divină. Toate acestea nu întotdeauna le putem exprima în cuvinte, dar aceasta trebuie să fie cel puțin atitudinea sufletului. „Rugăciunea este dorința sinceră a sufletului, exprimată sau nu prin cuvinte."

R 3663, col. 1. par. 6, până la col. 2, par. 3 — Postul și rugăciunea lui Neemia:

Esența rugăciunilor lui Neemia este declarată astfel: „Te rog, Doamne, Dumnezeul cerurilor, Dumnezeule mare și înfricoșător, Tu, care ții legământul Tău și ești plin de îndurare față de cei ce te iubesc și păzesc poruncile Tale”. Rugându-se astfel, el avea în minte mărturiile din Cuvântul lui Dumnezeu în privința procedurilor Sale cu Moise, cu profeții și cu împărații din trecut. El nu I-a reproșat Domnului că nu Și-a făcut partea Sa de legământ, ci, chiar dimpotrivă, că acele căi și proceduri ale Domnului cu Israel fuseseră drepte și adevărate, și dificultățile în care erau implicați ca națiune erau pedepse drepte cuvenite lor pentru încălcările legământului făcut la Sinai. El a exprimat și încrederea că Domnul Își va ține legământul și va avea milă de popor, sau cel puțin de aceia care vor căuta să umble în căile Lui.

El s-a rugat: „Urechea Ta să fie atentă și ochii să-Ți fie deschiși: ascultă rugăciunea pe care Ți-o face robul Tău acum, zi și noapte, pentru slujitorii Tăi, fiii lui Israel, mărturisind păcatele fiilor lui Israel, păcatele făcute de noi împotriva Ta; căci eu și casa tatălui meu am păcătuit”. Nici o rugăciune mai potrivită nu poate fi oferită marelui Creator, care să recunoască într-un fel slăbiciunile, deficiența, imperfecțiunea, păcatul celor care se apropie de tronul harului. După cum declară apostolul, chiar noi care suntem creaturi noi în Cristos ne apropiem de tronul harului ceresc să găsim milă și har spre ajutor pentru orice timp de lipsă. Dar îndrăzneala noastră, curajul nostru nu este acela al încrederii în sine, ci al încrederii în Acela care ne-a iubit și ne-a cumpărat cu sângele Său prețios — în Cel care a murit pentru păcatele noastre, și sub a cărui haină ce ne acoperă avem pace, iertare, armonie cu Dumnezeu.

O, ce mult înseamnă aceasta pentru noi! Mai mult decât putea însemna pentru Neemia sau pentru alții care au trăit înainte de a se fi dat marele sacrificiu ispășitor. Este privilegiul nostru să vedem cum poate fi Dumnezeu drept și totuși îndreptățitorul celor care cred în Isus. Vedem că prin harul lui Dumnezeu, Isus Cristos a gustat moartea pentru fiecare om și că în cele din urmă meritul sacrificiului va putea fi aplicat pentru fiecare om prin mijloacele și prin agenții Domnului.

Neemia a fost foarte deschis în mărturisirea sa și credem că astfel de atitudine este potrivită pentru toți cei care vreau să se apropie de Domnul. Păcatele și slăbiciunile trebuie mărturisite Domnului, totuși ele pot fi, în mod rațional, ascunse de ochii altora în timp ce căutăm să facem tot ce putem în umblarea noastră nu după trup, ci după Spirit. El zice: „Ne-am purtat foarte rău față de Tine și n-am păzit poruncile, legile și orânduirile pe care le-ai poruncit slujitorului Tău Moise. Adu-Ți aminte, Te rog, de cuvintele pe care le-ai poruncit slujitorului Tău Moise, spunând: „Când veți păcătui, vă voi risipi printre popoare; dar dacă vă veți întoarce la Mine și veți păzi poruncile Mele, împlinindu-le, atunci, chiar dacă veți fi izgoniți la marginea cea mai depărtată a cerurilor, de acolo vă voi aduna și vă voi aduce iarăși în locul pe care l-am ales ca să locuiască Numele Meu acolo”. Ei sunt slujitorii tăi și poporul Tău, pe care l-ai răscumpărat prin puterea Ta cea mare și prin mâna Ta cea tare”.

Această rugăciune, care menționează amenințările Domnului și recunoașterea dreptății lor, și care recunoaște și încălcările și pedepsele pentru ele, și această întoarcere la făgăduințele Domnului pentru iertare, milă și împăcare, arată chiar caracteristicile rugăciunii pe care toți trebuie să o imite — evrei sau neamuri. „Israelitul cu adevărat” care încalcă preceptele divine și este disciplinat de Domnul, poate cere făgăduința Domnului de a fi îndurător față de cei care sunt cu o inimă smerită, poate cere iertare bazat pe marele sacrifciu răscumpărător, și prin credință poate accepta imediat făgăduința divină și poate intra în odihna sufletului, imediat ce va fi făcut tot ce-i stă în putere ca să îndrepte răul pe care-l deplânge.

11. Cum putem face deosebire între închinare lui Dumnezeu în „duh și în adevăr” și închinare falsă?

Matei 15:7-9: „Fățarnicilor, bine a prorocit Isaia despre voi, când a zis: „Poporul acesta Mă cinstește cu buzele, dar inima lui este departe de Mine. Degeaba Mă cinstesc ei, învățând ca învățături niște porunci ale oamenilor”.”

Ioan 4:23, 24 „Dar vine ceasul, și acum a și venit, când închinătorii adevărați vor adora pe Tatăl în duh și în adevăr; căci și Tatăl caută astfel de adoratori. Dumnezeu este Duh; și cine Îl adoră pe El, trebuie să-L adore în duh și în adevăr.”

R 2070, col. 1, par. 2, 3:

Domnul nu spune că înainte nu au existat închinători adevărați; ba dimpotrivă, Scripturile învață că în vechime au fost oameni sfinți ale căror rugăciuni au fost plăcute înaintea lui Dumnezeu și care au primit răspuns, chiar dacă ei nu s-au închinat „în duh” („căci Duhul Sfânt încă nu era, fiindcă Isus nu fusese slăvit” —Ioan 7:39), și nici nu s-au închinat în adevăr, fiindcă adevărul urma să fie descoperit doar prin Spiritul sfânt care să-i îndrume. Ioan 14:16, 17.

Faptul că acuma ni se acordă „pecetluirea” sau „adopția” ca fii ai lui Dumnezeu, prin Spiritul sfânt, și ca rezultat o cunoștință mai clară a adevărului, și prin urmare posibilitatea unei închinări mai spirituale și mai inteligente, în nici un sens nu vrea să sugereze că noi suntem mai vrednici de favoruri decât au fost unii dintre vrednicii din vechime. La fel nici Legea dată întregului Israel nu înseamnă că tot poporul acela a fost mai vrednic de favorurile lui Dumnezeu decât unii dintre păgâni, care au fost lăsați cu mai puține avantaje în toate felurile (Rom. 3:22). Când a sosit timpul potrivit pentru a trimite tipuri ale favorurilor viitoare, Dumnezeu a ales națiunea lui Israel ca agent al Său în preumbrirea binecuvântărilor Evangheliei care vor urma. Dar, deoarece nu acela care aude ci acela care împlinește legea este îndreptățit prin ea, tot așa, nu acela care are ocazii mai mari ca închinător este binecuvântat mai mult, ci acela care folosește privilegiile sale mai mari și se închină în concordanță cu duhul și adevărul primit.

R 2070, col. 2, par. 1:

Deoarece marele sacrificiu antitipic al Ispășirii a făcut împăcarea reală pentru nelegiuire, s-a făcut posibilă acceptarea credincioșilor consacrați ca fii ai lui Dumnezeu (Ioan 1:12), și în consecință a făcut posibilă pentru fii cea mai înaltă manifestare a Spiritului sfânt, ca spirit al adoptării, care la timpul cuvenit, în Veacul Milenar, va fi turnat peste toți cei împăcați cu Dumnezeu (peste orice făptură, indiferent de naționalitate), sub Noul Legământ (Ioel 2:28). În timpul Veacului Evanghelic, acest spirit de adoptare este limitat la clasa fiilor, „frații” și „moștenitorii împreună” cu Cristos, care sunt aleși acum („părtași firii dumnezeiești”), concepuți de Spirit sfânt ca „noi creații”. Apostolii au intrat în contact cu Spiritul sfânt care era în Domnul nostru (care-l avea în cea mai deplină măsură), și au fost mult binecuvântați, deoarece ei nu s-au opus influenței acestuia (cu excepția lui Iuda). Totuși, Domnul nostru i-a asigurat, cu toate avantajele lor spirituale, că o binecuvântare încă și mai mare va veni ca rezultat al sacrificiului Său și a prezentării acestuia la Tatăl. El i-a asigurat că în numele Său Tatăl le va trimite un Mângâietor, Spiritul sfânt, și că atunci vor avea mai mult decât un contact cu el; căci va sălășlui în ei. Prin ei, acesta va exercita o influență asupra altora (Fapte 24:25), însă alții în afară de „fii” nu-l vor putea primi, ca o putere înlăuntrul lor, nici măcar să-l cunoască, fiindcă este o pecete sau un semn al calității de fiu. Ioan 14:16, 17.

R 2071, col. 2, par. 3, 4:

Într-adevăr, în declarația Domnului nostru, „Tatăl caută astfel de adoratori care-L vor adora în duh și în adevăr”, vedem că întreaga misiune a Evangheliei poate fi în mod potrivit înțeleasă a fi cu scopul de a scoate din omenire pe acești adoratori adevărați; și, destul de potrivit, slujitorii timpurii ai Evangheliei i-au căutat pe cei care păreau a fi adoratori serioși, iar mesajul pe care îl duceau a devenit o probă pentru cei care îl auzeau, făcând separare între închinătorii de formă și cei care Îl căutau cu adevărat și reverențios pe Domnul. Astfel a fost rezumată slujirea apostolului Pavel de către acuzatorii săi: „Omul acesta înduplecă pe oameni să se închine lui Dumnezeu într-un fel care este împotriva Legii”. Fapte 18:13.

Închinarea în duh și în adevăr nu se aplică doar la rugăciune, laudă, cerere și mulțumire. Este mai profundă decât toate acestea și pune stăpânire pe sentimente, pe inimă, și semnifică nu doar un „act de închinare”, ci mai degrabă o viață de închinare — o viață în care, prin conceperea spiritului și cunoștința planului divin, individul devine atât de în unitate cu Dumnezeu și atât de la unison cu legea Sa și cu toate aspectele planului Său, încât a face voia Tatălui este mâncarea și băutura lui, așa cum spun cuvintele Domnului nostru. Aceasta este închinare în duh și în adevăr. Ea își va găsi expersia în genunchiul plecat și în purtarea ordonată și reverențioasă în apropierea noastră de Dumnezeu în rugăciune personală, în rugăciunea în familie și împreună cu casa credinței; și de asemenea își va găsi expresia în toate faptele și cuvintele vieții. Inima captivată va căuta să aducă fiecare aptitudine a corpului în supunere completă voinței lui Dumnezeu și a lui Cristos. Toate acestea constituie adorarea pe care o caută Dumnezeu; și bineînțeles, doar cei astfel captivați de Domnul în inimă, și care Îl servesc în duh și în adevăr și se străduiesc să facă voia Sa în inimile lor, în cuvintele și conduita lor, sunt în sens deplin adevărați adoratori pe care îi căută Domnul; „turma mică”, „preoțimea împărătească”, credincioasă.

Vol. V, pag. 468, sus:

El nu caută din aceia care să I se închine pentru că nu pot face altfel, nici din aceia care să I se închine pentru că ar fi constrânși, ci, așa cum declară El, caută astfel de adoratori care „vor adora pe Tatăl în duh și în adevăr” — voluntar, din iubire și din apreciere față de principiile Sale de dreptate și față de El, pe care aceștia le reprezintă. Ioan 4:23.

12. De ce trebuie să fie cererile noastre pentru ajutor „la vreme de nevoie”?

Evrei 4:16 „Să ne apropiem, deci, cu deplină încredere de scaunul harului, ca să căpătăm îndurare și să aflăm har, ca să avem ajutor la momentul potrivit.”

R 2249, col. 2, par. 2:

Noi nu trebuie să căutăm ajutor divin cu mult timp înainte, ca, de exemplu, să fim ținuți în anul ce vine, sau în luna ce vine, sau în săptămâna ce vine: mai degrabă trebuie să știm că dacă am făcut un legământ cu Domnul și dacă suntem ai Lui, El este aproape de noi tot timpul, în fiecare încercare, în fiecare ispită; iar ajutorul Său ne stă la îndemână, dacă noi îl acceptăm și acționăm ca atare. Deci, rugăciunile noastre trebuie să fie pentru ajutor în vreme de nevoie, la fel și rugăciuni generale pentru binecuvântarea și grija Domnului în fiecare zi. În momentul ispitei inima să se ridice în deplină siguranță a credinței către Marele Stăpân, recunoscând iubirea, înțelepciunea și puterea Sa de a ne ajuta și bunăvoința Sa de a face ca toate lucrurile să lucreze împreună spre binele celor care-L iubesc. Dacă la vreme de nevoie cerem ajutorul Său, ruga aceasta cu siguranță va întoarce spre noi sfatul, ajutorul și puterea Domnului pentru dreptate, adevăr, curățenie și iubire, și astfel vom învinge în fiecare ceas, în fiecare zi și, în cele din urmă, vom fi biruitori.

13. Se poate să mergem prea des la Dumnezeu în rugăciune, sau este vreun lucru prea mărunt în viața noastră ca să-l supunem atenției Lui?

R 1865, col. 1, par. 3, până la col. 2, par. 7. Vezi fragmentul la pag. 251.

14. De ce nu ne va da Tatăl nostru ceresc lucrurile de care avem nevoie fără să le cerem?

R 3128, col. 2, par. 5:

Se poate ridica întrebarea: oare de ce nu ne dă Dumnezeu lucrurile de care avem nevoie fără să ne rugăm pentru ele și să cerem promisiunile Lui? Fără îndoială pentru că mai întâi trebuie să ajungem la o stare de inimă potrivită, ca să putem primi favorurile Sale și să avem folos din ele. Chiar dacă este așa, putem fi siguri că nu apreciem suficient îngrijirea divină acordată nouă până acum. Ba este posibil ca nici chiar în atitudinea de rugăciune și mulțumire noi să nu discernem nici măcar jumătate din motivele de recunoștință, așa cum le vom vedea în curând, când vom cunoaște întocmai cum noi suntem cunoscuți. La fel este și cu foamea naturală. Dacă n-am fi așa constituiți încât foamea să ne arate nevoia de hrană, probabil că am aprecia-o mai puțin, chiar dacă am mânca la fel de mult și cu aceeași regularitate.

R 2865, col. 2, par. 2:

Aici vine lecția propriu-zisă legată de lupta lui Iacov cu îngerul. Îngerul i s-a arătat ca om, cum se întâmpa adesea în vechime. Iacov însă l-a recunoscut, și apucându-l, i-a cerut să-i dea o binecuvântare, în calitate de reprezentant al lui Dumnezeu trimis să-l întâlnească. Nu putem presupune nici un moment că îngerul n-a fost destul de puternic ca să se elibereze din strânsoarea lui Iacov și ca atare lupta și sforțările dintre ei au ținut până la lumina dimineții, îngerul degeaba cerându-i, „Lasă-mă să plec”, iar Iacov în mod stăruitor susținând și declarând: „Nu te voi lăsa să pleci până mă vei binecuvânta”. Trebuie să prespunem, dimpotrivă, că Domnul a binevoit să-l binecuvânteze pe Iacov și a trimis pe înger tocmai pentru acest scop, și că împrejurările au fost intenționate ca o ocazie de a scoate la iveală dorințele mari ale lui Iacov în această privință; să-și demonstreze lui însuși cât de mult dorea de fapt favoarea Domnului, binecuvântarea Domnului. Și când a obținut rezultatul dorit — când Iacov a dat dovada intensității dorinței sale de armonie cu Dumnezeu și de astfel de binecuvântare cum numai Dumnezeu putea da — atunci a venit binecuvântarea — biruința lui Iacov. Nu înseamnă că Iacov a biruit ca să obțină de la Dumnezeu, prin îngerul Său, ceva ce nu-I plăcea Domnului să-i dea, ci înseamnă că a biruit ca să obțină binecuvântarea dorită prin manifestarea zelului, energiei, răbdării și credinței pe care lui Dumnezeu Îi place să le vadă și să le răsplătească.

15. Cum putem învăța să nu „cerem rău” și astfel să ni se răspundă la cereri?

1 Ioan 5:14, 15 „Îndrăzneala pe care o avem la El este că, dacă cerem ceva după voia Lui, ne ascultă. Și dacă știm că ne ascultă, orice I-am cere, știm că dobândim lucrurile pe care I le-am cerut.”

R 2005, col. 2, par. 7-9:

Este adevărat, unele dintre aceste cereri potrivite, autorizate și mult dorite sunt mult amânate — de exemplu, Biserica s-a rugat de peste optsprezece secole „Vie împărăția Ta! facă-se voia Ta precum în cer așa și pe pământ”. Dumnezeu a auzit dar n-a răspuns încă. Totuși, toți cei care s-au rugat astfel și au dorit Împărăția Milenară au fost binecuvântați prin credința lor în acea Împărăție nevăzută încă — dar evident foarte aproape acum. La alte cereri însă — pentru hrana zilnică, pentru ajutor în ispite și pentru eliberare de Cel Rău — a răspuns prompt.

În legătură cu aceasta să observăm în mod special că privilegiul rugăciunii, sau orice altă favoare de la Dumnezeu, nu este acordat pentru scopuri egoiste. Un lucru care ar putea fi în mod cuvenit dorit și cerut într-un caz, ar putea fi necuvenit dacă ar fi cerut din alt motiv. A dori și a cere ceva bun în sine, pentru a ne putea slăvi pe noi înșine înaintea oamenilor, este o cerere greșită, datorită unui motiv greșit.

Dorința după un lucru bun, numai pentru confort și comoditate, este un motiv nepotrivit, egoist. Apostolul se referă la astfel de cazuri zicând: „Cereți și nu căpătați, pentru că cereți rău, ca să risipiți în plăcerile voastre” — adică, pentru scopuri de slavă deșartă sau alte motive egoiste (Iac. 4:3). A cere un lucru bun numai ca să facem din el o probă prin care să ne stabilim credința, se pare că este o cerere nepotrivită, căci numai celor plini de credință li se promite ceva.

R 3217, col. 2, par. 2, 3:

Ceea ce vedem astfel exemplificat pe scară largă și națională, putem vedea exemplificat și într-un mod mai apropiat de noi. Câți dintre noi în ignoranța și orbirea noastră ne-am rugat cândva în viață pentru diferitele sisteme de robie, pentru diferitele secte ale creștinătății, și de asemenea am lucrat pentru zidirea lor, numai să constatăm că am fost lezați spiritual de cele pentru care ne-am rugat și am lucrat. Am cerut rău, asemenea Bătrânilor lui Israel, în timp ce, în loc de aceasta, inimile noastre și ale lor ar fi trebuit să ceară continuu căile Domnului, conducerile Sale, nu să ceară să favorizeze și să binecuvânteze ceea ce în ignoranță și în mod greșit am presupus a fi spre slava Lui și spre binele nostru. Să învățăm să ne rugăm corect, precum și să ne rugăm și să lucrăm corect; și pentru a face așa, să fim iuți la auzit, lenți la vorbit, iuți la auzirea Cuvântului Domnului și la lecția pe care deja ne-a dat-o, și la metoda Sa de instruire, de îndrumare și binecuvântare a noastră. Să nu ne grăbim să-I spunem ce preferințe avem; într-adevăr, să căutăm să ajungem la acea dezvoltare a caracterului creștin care ne va permite întotdeauna să căutăm nu voia noastră, ci voia și calea Tatălui din cer.

Același principiu se va aplica și în afacerile mai personale ale vieții noastre zilnice. Câțiva părinți ne-au spus, cu inimile îndurerate, despre rugăciuni împlinite care ulterior au dorit să nu fi fost împlinite; ne-au spus despre tovarăși de viață sau despre copii pe patul morții, pentru a căror viață s-au rugat în mod nepotrivit, fără cuvintele sau sentimentul facă-se voia Ta, și cum Domnul a răspuns la acele rugăciuni și ce rele teribile le-au venit prin acel răspuns. Nu toate cazurile sunt la fel, dar copiii lui Dumnezeu bine deprinși și dezvoltați în inimă să se aștepte să ajungă la punctul în care toate rugăciunile lor primesc răspuns, și primesc răspuns în modul cel mai bun și cel mai satisfăcător posibil, fiindcă Cuvântul Domnului locuiește cu bogăție în ei. Ei nu vor cere greșit — nu vor cere nimic contrar voinței și providențelor divine; ci mai degrabă, având încredere în înțelepciunea divină, rugăciunea lor va fi, „Doamne, nu voia mea, ci a Ta să se facă”.

R 3338, col. 2, par. 5:

Învățătorul a arătat deosebirea între lucrurile pe care le-ar putea face neamurile și lucrurile pe care noi ca ucenici ai Săi le-am putea face, zicând că cererile și căutarea noastră să nu fie numai după pâinea care piere — numai după lucrurile pământești și cu insistență; ci să căutăm mai întâi, în principal, Împărăția lui Dumnezeu și dreptatea care este potrivită cu ea, și toate aceste lucruri pământești ne vor fi date pe deasupra — în astfel de măsură care să fie pentru interesele noastre cele mai bune. Cererile noastre, strigătele noastre către Domnul, prin urmare, să fie pentru sfințenia inimii, pentru umplere cu Spiritul Său, pentru hrană spirituală, împrospătare, putere; iar în privința lucrurilor naturale, El știe pe ce cale mergem și ce ar fi pentru cele mai bune interese ale noastre ca Noi Creaturi. Aceasta trebuie să o lăsăm pe seama Lui: nu I-ar plăcea să ne vadă deranjându-L pentru lucruri pe care nu ni le-a dat, căci a face astfel n-ar fi o dovadă a credinței în El, ci contrariul — o dovadă a îndoielii, o manifestare a fricii că El a uitat sau a neglijat făgăduința Sa că ne va da lucrurile de trebuință.

R 3354, col. 1, par. 1:

Cuvintele Domnului nostru în încheierea acestei lecții („Rugați-vă neîncetat”) sunt foarte satisfăcătoare pentru suflet, pentru cei care au credință : „Și Eu vă spun: Cereți și vi se va da; căutați și veți găsi; bateți și vi se va deschide!” La aceasta avem cuvintele Învățătorului, dar trebuie să reținem ordinea așa cum este exprimată în rugăciune; noi să nu cerem nimic ce n-ar fi sfințitor și n-ar onora numele Tatălui nostru ceresc; să nu cerem nimic ce să se interpună în vreo măsură sau grad venirii Împărăției Sale, sau înfăptuirii voii Sale pe pământ ca în cer; să cerem în armonie cu planul divin și să fim asigurați că acel plan divin, descoperit în Cuvântul Său și pentru care ne rugăm, se va împlini complet în cele din urmă, și că va fi o parte cât se poate de satisfăcătoare pentru inimă când o vom primi.

R 2865, col. 2, par. 4:

Deși Iacov a fost om natural, nu o „creație nouă în Hristos Isus”, totuși rugăciunea lui este o rugăciune model, prin aceea că nici măcar n-a specificat lucrurile pământești care-i fuseseră promise. Tot ce a cerut a fost o binecuvântare, în orice fel binevoia Domnul să i-o dea. Vai, câți israeliți spirituali par să aibă o apreciere mult mai scăzută a ceea ce este potrivit în astfel de chestiuni, decât a avut Iacov! Mulți cer și nu primesc fiindcă cer greșit, lucruri care să fie consumate în dorințe pământești — bogăție sau faimă sau bunuri vremelnice (Iac. 4:3). Câți uită că Domnul a promis deja că Se va îngriji de necesitățile vremelnice ale copiilor Săi concepuți de spirit și că va face pentru ei mai bine decât ar ști ei cum să ceară sau să gândească. Ce puțini par să-și aducă aminte că toate condițiile și dorințele noastre ca noi creaturi trebuie să fie în special pentru lucrurile care aparțin de creatura nouă, și că această clasă de binecuvântări ne invită Domnul să le cerem și să ne străduim să le obținem, asigurându-ne că după cum părinților pământești le place să dea daruri bune copiilor lor, tot așa, Tatălui nostru ceresc Îi place să dea Spirit sfânt celor care I-l cer (Luca 11:13). Dacă tot poporul consacrat al Domnului ar putea fi adus la punctul în care scopul principal al vieții, obiectivul tuturor rugăciunilor lor să fie ca ei să poată avea în măsură mai mare Spiritul Domnului, spiritul sfințeniei, spiritul Adevărului, Spiritul lui Hristos, spiritul minții sănătoase, ce mare binecuvântare ar fi aceasta! Dacă apoi ei s-ar lupta cu Domnul până în revărsatul zorilor, faptul că s-ar ține de El le-ar aduce cu siguranță binecuvântarea dorită. Domnul S-a descoperit poporului Său tocmai cu scopul să le dea această binecuvântare; totuși, El o reține până când ei învață s-o aprecieze și s-o dorească serios.

16. De ce amână Dumnezeu răspunsul la rugăciunile noastre?

Luca 11:5-8 „Apoi le-a mai zis: „Dacă unul dintre voi are un prieten și se duce la el la miezul nopții și-i zice: „Prietene, împrumută-mi trei pâini, căci a venit la mine, din călătorie, un prieten al meu și n-am ce-i pune înainte;” și, dacă dinăuntrul casei lui, prietenul acesta îi răspunde: „Nu mă tulbura; acum ușa este încuiată, copiii mei sunt cu mine în pat, nu pot să mă scol să-ți dau”, vă spun: chiar dacă nu s-ar scula să i le dea pentru că-i este prieten, totuși, pentru stăruința lui supărătoare tot se va scula și-i va da tot ce-i trebuie.”

R 3353, col. 2, par. 4, 5 — Credința și speranța dezvoltate prin amânare:

În versetele 5-8 Domnul nostru ne dă o plidă, arătându-ne cum insistența poate aduce un răspuns de la un prieten pământesc, care la început ne-a refuzat o cerere. Domnul nostru folosește ilustrația în privința Tatălui ceresc, nu prin aceea că face aluzia că El este împotriva cererilor poporului Său și le va acorda numai dacă apelurile lor vor deveni plictisitoare pentru El, ci prin aceea că le arată ce stăruință răbdătoare au oamenii în legătură cu o mică favoare pământească dorită, și ca să ilustreze cum cei din poporul Domnului trebuie să fie mai preocupați și mai serioși în privința binecuvântărilor cerești pe care le doresc. Tatăl nostru ceresc are lucruri bune; El ni le-a promis; Lui Îi place să ni le dea, deși unele dintre ele sunt departe de noi. De exemplu, El a îngăduit poporului Său să se roage „Vie împărăția Ta, facă-se voia Ta precum în cer așa și pe pământ”, timp de aproape nouăsprezece secole. De ce n-a răspuns la rugăciune mai repede? De ce a sugerat să ne rugăm așa, dacă răspunsul avea să fie atât de mult amânat?

Răspundem că Domnul avea deja un plan stabilit, care includea timpul Împărăției, înainte de a ne învăța să ne rugăm pentru ea; și că rugăciunile din timpul celor nouăsprezece secole, care au ieșit din inimile poporului Său, au fost binecuvântări pentru inimile lor și i-au făcut să aprecieze și să dorească Împărăția cu mult mai mult decât dacă nu s-ar fi rugat astfel. Dorința după Împărăție a fost o binecuvântare în sine și a fost o încurajare, și astfel ne rugăm acum, mai serios poate decât oricând înainte, vie Împărăția Ta, fiindcă apreciem nevoia de Împărăția lui Dumnezeu tot mai mult, pe măsură ce ajungem la timpul când va fi gata să ne fie dată.

R 2865, col. 2, par. 3:

Lecția israelitului spiritual în această situație este în armonie cu cuvintele Domnului nostru: „Omul trebuie să se roage necurmat și să nu se lase”. Dumnezeu dorește să fim perseverenți, iar perseverența noastră măsoară și indică profunzimea dorinței noastre. Dacă nu ne vine binecuvântarea în momentul în care ne rugăm, trebuie să continuăm „stăruitor în rugăciune” — așteptând răbdător timpul pe care Domnul îl consideră potrivit, cu loialitate încrezându-ne în El, că vrea să ne dea binecuvântarea promisă, chiar dacă pentru o perioadă o reține pentru a ne face mai doritori să o căutăm.

R 3663, col. 1, par. 1-4 — Răspunsuri mult amânate:

Fără îndoială că sunt multe motive pentru care Domnul nu răspunde imediat la cererile noastre care sunt în concordanță cu voia Sa, în armonie cu Cuvântul Său. Se poate să nu știm toate aceste motive, însă unele din ele sunt evidente. Fără îndoială un motiv pentru care Domnul întârzie să ne răspundă este acela de a ne proba tăria și profunzimea dorințelor după lucrurile bune pe care le cerem de la El. De exemplu, El ne informează că este mai dispus să ne dea Spiritul Său sfânt nouă care îl cerem, decât sunt părinții noștri pământești să dea lucruri bune copiilor lor; cu toate acestea, dăruirea Spiritului sfânt este o procedură treptată, și noi îl putem primi doar în măsura în care ne-am golit de spiritul lumesc sau egoist. Se cere timp pentru a ne goli astfel de noi înșine și a fi pregătiți pentru mintea lui Cristos — pentru unii se cere mai mult timp decât pentru alții, dar toți avem nevoie de golire pentru a fi reumpluți. Cel ce caută găsește, și cu cât caută mai mult cu atât găsește mai mult; celui ce bate i se va deschide, iar baterea continuă și interesul crescând în batere înseamnă dorință crescândă de a intra, astfel încât atunci când ușa privilegiului, a ocaziei se deschide încet înaintea lui, curajul și tăria lui cresc pe măsură ce caută să se folosească de deschidere, și astfel în toate felurile binecuvântarea este mai mare decât dacă Domnul ar fi să răspundă la cereri mai repede.

Ori de câte ori ne gândim la rugăciune și la răspunsul la ea, să ne amintim cuvintele Domnului nostru: „Dacă rămâneți în Mine, și dacă rămân în voi cuvintele Mele, cereți orice veți vrea și vi se va da” (Ioan 15:7). O, în această declarație există condiții. Cei care rămân în Cristos trebuie să fi intrat în Cristos prin credință, căință și consacrare, iar a rămâne în El înseamnă că credința va rămâne, căința și împotrivirea la păcat vor rămâne, și consacrarea noastră Domnului și slujbei Lui va rămâne și se va manifesta.

Cealaltă condiție este importantă de asemenea: „Dacă rămân în voi cuvintele Mele”. O, cât de clar este că Domnul a vrut să Se asocieze pe Sine și Cuvântul Său, Scripturile, în mintea, inimile, viețile și rugăciunile celor care sunt cu adevărat ai Săi. Trebuie să cercetăm Scripturile ca să știm voia Domnului, să știm ce a promis și ce n-a promis, să știm ce putem cere și ce nu putem cere, și recunoscându-le pe acestea, cel consacrat pe deplin nu va dori să fie, să aibă sau să facă nimic altceva decât ceea ce Îi place Domnului în privința Lui — „Voia Ta să se facă, și nu a mea” va fi rugăciunea lui. Și când s-a ajuns la această poziție, putem ușor vedea că orice Îi va cere unul bine informat în privința promisiunilor divine și supus deplin voinței divine, vor fi lucruri pe care Dumnezeu va fi bucuros să le dea ca răspuns la cererile lui.

Noi trebuie să ne gâdim la Tatăl nostru ceresc ca la un tată bogat și binevoitor, bun și generos, înțelept și iubitor. Trebuie să presupunem că El va găsi plăcere în a ne da ceea ce ne dorește inima dacă acele dorințe ale noastre sunt în armonie cu planul Său, plan pe care l-a întocmit astfel încât să cuprindă cele mai înalte și mai bune interese ale noastre și cele mai înalte și mai bune interese ale tuturor creaturilor Sale. Astfel că:

„Credința se poate încrede în El, orice ar veni”.

Iar copiii Săi bine informați pot avea toate dorințele inimii lor, fiindcă inimile lor sunt în acord deplin cu Domnul, și ei nu doresc nimic de la Domnul decât lucrurile bune ale scopului și promisiunii Sale.

R 3664, col. 2, par. 2:

La fel cum la rugăciunea lui Neemia răspunsul a venit după patru luni, și nici o ușă a ocaziei nu părea să i se ofere pentru a aduce chestiunea în atenția împăratului, la fel este și cu noi — îndelunga răbdare și credința pot fi printre lecțiile pe care Domnul dorește să le învățăm prin întârzierea răspunsului la cererile noastre. De asemenea, fără îndoială, cele patru luni de întârziere au fost folosite de Domnul mai mult sau mai puțin pentru a-l pregăti pe împărat să coopereze la cererea lui Neemia. La fel poate fi și cu noi, că în timp ce ne rugăm, Domnul nu numai că ne pregătește pentru binecuvântarea și ocazia și privilegiul pe care le dorim, dar pregătește și împrejurările și condițiile care ne vor aduce aceste ocazii și privilegii în cea mai bună formă. Să punem deci la inimă și să folosim lecțiile din cuvintele Învățătorului nostru, „Că trebuie să se roage neîncetat și să nu se lase”. Luca 18:1.

17. Trebuie să ne străduim să cooperăm cu Domnul la rezolvarea cererilor noastre?

R3657, col. 2, par. 1-3:

Convinsă că nu era altă soluție decât să-și riște viața înfățișându-se înaintea împăratului, Estera a trimis vorbă unchiului său și prin el tuturor evreilor din cetatea palatului să postească alături de ea timp de trei zile, și aceasta desigur implica rugăciune. Nu putem presupune că ei s-au abținut în mod absolut de la mâncare și de la băutură timp de trei zile, ci și-au îngăduit mici lucruri, evitând orice le plăcea în mod deosebit și delicatesele. Această rugăciune și acest post ne conving că nu toți evreii care aveau credință în Domnul s-au întors în Palestina, că unii dintre ei erau încă împrăștiați în toată Asia. Fără îndoială că acea încercare excepțională s-a dovedit a fi o mare binecuvântare și întărire pentru credința Esterei, a unchiului ei și a tuturor evreilor.

La sfârșitul celor trei zile, împărăteasa, înveșmântată în cele mai frumoase haine împărătești pentru a fi cât mai atrăgătoare cu putință, s-a înfățișat înaintea împăratului. În acest fel ea și-a folosit înțelepciunea și a căutat să coopereze cu rugăciunile ei pentru îndrumare și binecuvântare divină. Împăratul a fost foarte binevoitor cu ea și i-a întins sceptrul de aur pe care ea l-a atins, și apoi înțelegând că numai o cerere urgentă a adus-o în fața lui, a întrebat-o ce putea face pentru ea, încredințând-o că se va face chiar până la măsura de a-i da jumătate din împărăție — expresia din urmă fiind fără îndoială o formulă de politețe care arăta interesul său mare.

Planurile împărătesei au fost, evident, bine gândite, deși la vremea aceea ea avea doar cam cincisprezece ani. Fără îndoială Dumnezeu i-a dat înțelepciunea necesară pentru acea ocazie. Ea nu și-a făcut cunoscută cererea, ci mai degrabă a prelungit așteptarea împăratului, invitându-l mai întâi la un banchet pe care l-a pregătit în cinstea lui, și la care a fost invitat și cel mai de încredere dintre ofițerii săi, Haman. Întâlnirea a avut loc, și la banchet împărăteasa a evitat din nou întrebarea referitoare la dorințele sale, cerându-le celor doi să o onoreze prin participarea la încă un banchet în ziua următoare, și cei doi au fost de acord. Unii dintre oamenii dragi ai Domnului din Israelul spiritul sunt puțin înclinați să meargă la extreme, și încrezându-se în Domnul nu fac nimic pentru propășirea cauzei pe care doresc să o servească. Noi credem că purtarea Esterei este un bun exemplu a ceea ce este potrivit. Noi trebuie atât să veghem cât și să ne rugăm, să muncim și să așteptăm, să fim înțelepți ca șerpii și blânzi ca porumbeii. Să facem tot ce ne stă în putere în timp ce ne încredem în Domnul pentru rezultate, asigurați că El poate să compenseze pentru toate deficiențele noastre, dar în același timp îngăduind deficiență cât se poate de puțină.

Vol. V, pag. 224, par. 2, până la pag. 225, par. 2:

Nimic din scriptura pe care o examinăm nu poate fi interpretat, în nici un fel, ca să implice că Tatăl ceresc ar fi bucuros ca copiii Săi să ceară un alt Dumnezeu — o a treia persoană dintr-o treime de dumnezei egali între ei. Un astfel de gând este incompatibil cu pasajul și cu relațiile sale contextuale: iar cei care nutresc astfel de vedere eronată trebuie neapărat să fie orbiți în acea măsură față de frumusețea și forța adevărată a acestei făgăduințe. Ar fi într-adevăr ciudat dacă un membru al unei treimi de Dumnezei egali între ei ar spune despre altul că este în stare și dispus să-l dea pe al treilea, așa cum părinții pământești dau pâine, pește și ouă copiilor lor. (Vezi versetele precedente.) Întregul pasaj este armonios numai când Spiritul sfânt este corect înțeles, că este mintea sau influența divină acordată în diferite feluri pentru mângâierea și zidirea spirituală a copiilor lui Dumnezeu.

Textul nostru face o comparație între părinții pământești buni care dau hrană naturală copiilor lor, și Părintele nostru ceresc bun, care dă Spiritul Său sfânt celor care I-l cer. Dar, după cum părintele pământesc pune hrana la îndemâna familiei sale dar nu le-o impune cu forța, tot așa Părintele nostru ceresc a pus la îndemâna familiei Sale spirituale prevederile bune ale harului Său, dar nu ni le impune cu forța. Trebuie să ne fie foame și sete după ele, trebuie să le căutăm, nu cu îndoială, ci cu credință în privința dispoziției Lui de a ne da daruri bune. Prin urmare, când ne rugăm pentru Spirit sfânt și pentru a fi umpluți cu Spiritul Domnului, noi trebuie să privim în jurul nostru și să găsim prevederea pe care El a făcut-o ca răspuns la aceste rugăciuni, pe care El astfel a inspirat-o și a îndrumat-o.

Găsim această prevedere în Cuvântul adevărului; dar nu este destul să găsim unde este: dacă dorim să fim umpluți trebuie să mâncăm; în mod sigur trebuie să ne împărtășim din ospăț, altfel nu vom avea satisfacția pe care mâncarea a fost intenționată să o dea. Cel care nu va mânca de la o masă plină, va fi gol și mort de foame, ca și cum n-ar fi deloc hrană. După cum cererea binecuvântării asupra hranei nu ne va sătura, ci va trebui după aceea să ne împărtășim din ea, tot așa posesia Cuvântului lui Dumnezeu și cererea noastră să fim umpluți de Spirit nu ne vor fi de ajuns; trebuie să mâncăm Cuvântul lui Dumnezeu dacă vrem să obținem din el Spiritul Său.

Învățătorul nostru a spus: „Cuvintele pe care vi le-am spus Eu sunt duh și sunt viață" (Ioan 6:63); și despre toți care sunt umpluți cu Spirit este adevărat, cum spune profetul, „Când am primit cuvintele Tale le-am înghițit” (Ier. 15:16; Apoc. 10:9). Este absolut inutil să ne rugăm, Doamne, Doamne, dă-ne Spirit, dacă neglijăm Cuvântul adevărului pe care acel Spirit l-a dat pentru umplerea noastră. Dacă noi doar ne rugăm pentru Spirit și nu folosim mijloacele potrivite să obținem Spiritul adevărului, vom continua să fim cel mult „prunci în Cristos”, căutând semne exterioare ca dovadă a relației cu Domnul, în locul mărturiei interioare, prin Cuvântul adevărului, pe care El l-a dat.

18. Pentru ce trebuie să ne rugăm?

Pentru Spirit sfânt.

R 3665, col. 1, par. 2:

Învățătorul ne spune ce putem cere nestingheriți, ce putem fi asigurați că Tatăl este foarte binevoitor să ne dea, chiar dacă El are multă îngăduință pentru noi, chiar dacă El ne dă treptat, și poate nu atât de repede și deplin cum am cerut. Cuvintele Sale sunt: „Deci, dacă voi, care sunteți răi, știți să dați daruri bune copiilor voștri, cu cât mai mult Tatăl vostru cel din ceruri va da Duh Sfânt celor care I-L cer!” (Luca 11:13). Spiritul sfânt este spiritul dragostei — față de Dumnezeu și față de om. Nu ne poate fi dat în condițiile actuale decât treptat, pe măsură ce vechiul spirit egoist, greșit, este înlăturat din inimile noastre. Aceasta, deci, trebuie să fie rugăciunea noastră permanentă până la sfârșitul călătoriei vieții, să fim umpluți cu Spiritul Domnului, și astfel rugându-ne, înseamnă că vom munci zilnic și că Domnul ne va binecuvânta continuu, dându-ne tot mai mult roadele Spiritului Său în inimile și viețile noastre, bucuria, pacea și binecuvântarea acestuia.

Luca 11:13 „Deci, dacă voi, care sunteți răi, știți să dați daruri bune copiilor voștri, cu cât mai mult Tatăl vostru cel din ceruri va da Duh Sfânt celor care I-L cer!”

Vol. V, pag. 222-225 — A ne ruga pentru Spirit sfânt. Vezi fragmentul la pag. 253.

Pentru înțelepciune.

Iacov. 1:5, 6 „Dar dacă vreunuia dintre voi îi lipsește înțelepciunea, s-o ceară de la Dumnezeu, care dă tuturor cu mână largă și fără mustrare, și ea îi va fi dată. Dar s-o ceară cu credință, fără să se îndoiască; pentru că cine se îndoiește seamănă cu valul mării, tulburat și aruncat de vânt încoace și încolo.”

Vol. VI, pag. 686, par. 2:

Ce am putea cere pentru lume mai mult decât a aranjat deja providența divină? Nimic! Glorioasele „timpuri ale restabilirii” promise în Cuvânt depășesc cele mai mari anticipări sau speranțe pe care cei mai înțelepți dintre oameni le-ar fi putut nutri vreodată. Putem, de aceea, numai să-I mulțumim lui Dumnezeu și să-I recunoaștem bunătatea, căutând să cooperăm cu ea și să ne dăm seama că avem nevoie de înțelepciune. De aceea avem invitația că putem cere acest ajutor al Spiritului sfânt sau al puterii lui Dumnezeu — „înțelepciunea de sus”. „Dacă vreunuia dintre voi îi lipsește înțelepciunea, s-o ceară de la Dumnezeu, care dă tuturor cu mână largă și fără mustrare” (Iac. 1:5). Prin această înțelepciune putem fi făcuți în stare astfel să ne purtăm, astfel să vorbim și să înfăptuim, încât să le fim de ajutor altora; și în această direcție trebuie să fie rugăciunile noastre, ca să putem coopera cu Dumnezeu pe liniile generoase, binevoitoare pe care El le-a marcat deja — a căror îmbunătățire, dacă s-ar cere, ar fi o absurditate.

Unii pentru alții.

1 Tes. 5:25 „Fraților, rugați-vă pentru noi.”

Ioan 17:20 „Și Mă rog nu numai pentru ei, ci și pentru cei ce vor crede în Mine prin cuvântul lor.”

Efes. 1:16 „Nu încetez să aduc mulțumiri pentru voi, amintindu-vă în rugăciunile mele.”

Colos. 4:2, 3 „Stăruiți în rugăciune, vegheați în ea cu mulțumiri. Rugați-vă totodată și pentru noi, ca Dumnezeu să ne deschidă o ușă pentru Cuvânt, ca să putem vesti taina lui Hristos, pentru care mă și găsesc în lanțuri.”

Pentru „secerători”.

Matei 9:38 „Rugați, deci, pe Domnul secerișului să scoată lucrători la secerișul Său.”

R 2636, col. 1, par. 3:

Secerișul de la sfârșitul Veacului Iudeu a preumbrit secerișul acestui Veac al Evangheliei. Și acum, ca și atunci, Isus este Domnul secerișului, iar ucenicii Săi, mesagerii Săi, sunt agenții în lucrarea de strângere. Acum, ca și atunci, El pare să le vorbească acestora, spunând că secerișul este mare și lucrătorii sunt puțini, și dacă avem Spiritul Său și Îl implorăm să ne trimită în serviciul Său, El va fi bucuros s-o facă. Mulți se roagă astfel zi de zi și caută să vadă ce mai pot face cu mâinile lor în lucrarea secerișului. Și Domnul este îndurător cu aceștia, să le călăuzească serviciul și să le binecuvânteze rezultatele, spre binele lor și al altora. După cum toți apostolii s-au rugat astfel și au avut ocazie să se angajeze în vreo parte a lucrării de seceriș, la fel și acum toți ucenicii adevărați trebuie să se roage cu această rugăciune și să aștepte ocazii pentru serviciu și să le folosească.

Pentru vrăjmași.

Mat. 5:44 „Dar Eu vă spun: iubiți pe vrăjmașii voștri, binecuvântați pe cei care vă blestemă, faceți bine celor care vă urăsc și rugați-vă pentru cei care vă insultă și vă prigonesc.”

Fapte 7:60 „Apoi a îngenucheat și a strigat cu glas tare: „Doamne, nu le ține în seamă păcatul acesta!” Și spunând acestea, a adormit.”

Mana 21 martie:

„Iubiți pe vrăjmașii voștri, binecuvântați pe cei care vă blestemă, faceți bine celor care vă urăsc și rugați-vă pentru cei care vă insultă și vă prigonesc." Mat. 5:44.

Iată o cale de a-ți cerceta starea adevărată a inimii tale față de unii ca aceștia. Oare bucuros îți arăți dragostea față de ei și le ajuți după cea mai bună putință a ta să vadă că drumul lor este greșit și să se întoarcă? Poți tu să te rogi cu simțire pentru ei și să suferi cu răbdare slăbiciunile, nepriceperea și lipsa lor de dezvoltare? Poți tu, prin exemplu nobil, să le arăți o cale mai bună? Dacă da, atunci păcatul îl disprețuiești și nu pe păcătos. Păcatul să-l urăști, pe păcătos niciodată! Până când judecata fără greșeală a lui Dumnezeu nu declară că păcatul și păcătosul sunt inseparabil legați unul de altul, până atunci iubirea să nu se despartă de fratele-om.

Pentru „toți oamenii, pentru împărați și pentru toți cei ce sunt așezați în poziții înalte”.

1 Tim. 2:1, 2 „Vă îndemn deci înainte de toate să faceți cereri, rugăciuni, mijlociri, mulțumiri pentru toți oamenii, pentru împărați și pentru toți cei ce sunt așezați în poziții înalte, ca să putem duce astfel o viață pașnică și liniștită, cu toată evlavia și demnitatea.”

R 3600, col. 1, par. 4, până la sfârșitul răspunsului — Rugăciune pentru conducătorii pământești:

Întrebare: Cum să înțelegem expresia apostolului (1 Tim. 2:1-4) în privința caracterului potrivit al rugăciunii și cererii pentru „împărați și pentru toți cei ce sunt așezați în poziții înalte, ca să putem duce astfel o viață pașnică și liniștită, cu toată evlavia și demnitatea”?

Răspuns: Noi trebuie să avem un interes adânc față de întrega lume, față de cei mari și față de cei săraci. Ne interesează fiindcă sunt frații noștri și vecinii noștri după trup și fiindcă Dumnezeu i-a iubit, a avut milă de ei și i-a răscumpărat cu sângele Său, și a făcut o pregătire îndurătoare pentru recuperarea lor în final. În măsura în care suntem în armonie cu Domnul nostru, trebuie să fim în armonie cu toate aceste aspecte ale planului Său îndurător, și aceasta înseamnă iubire față de omenire și dorința, „cât avem ocazie, să facem bine la toți, dar mai ales celor din casa credinței”. Gal. 6:10.

Având astfel de sentimente amabile față de lume, este potrivit să avem în minte interesele lor când ne rugăm, „Vie împărăția Ta, facă-se voia Ta precum în cer așa și pe pământ”; de fapt tot ce are legătură cu interesele omenirii trebuie neapărat să fie aproape de inimile celor care au Spiritul sfânt al iubirii. Prin urmare, este potrivit ca la ocazii potrivite să se facă rugăciune și cerere pentru conducători, indicând dorințele noastre bune pentru binele lor și pentru conducere în căile dreptății — chiar dacă îi vedem grăbindu-se pe o cale greșită spre condiții rele, care vor reacționa în mod sigur spre lezarea lor.

Apostolul sugerează că aceste rugăciuni pentru conducători trebuie să fie cu scopul ca noi să putem trăi o viață pașnică și liniștită — pentru ca poporul lui Dumnezeu să poată avea pacea lui Dumnezeu care să stăpânească întotdeauna în inimile lor și să nu se teamă niciodată de spiritul anarhist și plin de ură al lumii, și de conducătorii orbi ai orbilor. Așa că dacă nu putem vorbi bine despre ei și nici nu putem coopera cu ei din pricina conștiinței, putem cel puțin să nu le purtăm pică, ci să ne rugăm pentru ei și să ne asigurăm că nu vorbim de rău pe nimeni.

Rugăciunea Domnului nostru, consemnată în Ioan 17, „Nu Mă rog pentru lume”, să nu fie înțeleasă în contradicție cu declarațiile apostolului din acest text, ci mai degrabă să fie interpretată că înseamnă: Acum nu Mă rog pentru lume, „ci pentru aceia pe care Mi i-ai dat Tu”.

Să nu înțelegem nici că apostolul a vrut să spună că trebuie să ne rugăm pentru ceva contrar cu ceea ce ne-a învățat Domnul; nu trebuie să ne rugăm și să așteptăm convertirea împăraților, a conducătorilor și a națiunilor, așa încât timpul de necaz să nu fie necesar și să nu vină. Dimpotrivă, trebuie să înțelegm că necazul va veni, fiindcă lumea nu este în atitudinea de inimă potrivită pentru schimbarea dispensației care trebuie să aibă loc acum. Ea trebuie să treacă prin botezul „sângelui”, „focului”, „mâniei”, ca să fie gata pentru ordinea nouă de lucruri, și acestea, prin urmare, vor fi tot atâtea binecuvântări mascate pentru acel timp. Rugăciunile noastre trebuie să fie în deplină armonie cu ceea ce este scris, dar aceasta nu ne va împiedica de a avea dorințe bune pentru toți și o înțelegere compătimitoare că mulți sunt stricați fiindcă sunt orbiți de către dumnezeul acestei lumi.

Ocazii speciale pentru rugăciune.

R 2006, col. 1, par. 2-7 — „Nu aveți, pentru că nu cereți” (Iac. 4:2):

Necazul pentru mulți este că nu se folosesc de marea rezervă de har divin pusă deoparte pentru folosul celor care, rămânând în El și cuvântul Lui rămânând în ei, caută și găsesc. Nimeni să nu presupună că toate rugăciunile trebuie să fie egoiste. Chiar dimpotrivă, avem multă libertate în privința rugăciunii, în acord cu Cuvântul și voia Domnului.

Fiecare încercare a credinței și a răbdării este o ocazie de rugăciune pentru ajutorul promis. Fiecare pierdere a biruinței este o ocazie de rugăciune pentru iertare și totodată pentru binecuvântare divină, pentru ca lecția slăbiciunii noastre să poată fi adânc întipărită, astfel ca la următoarea încercare asemănătoare de îndată să putem solicita și primi „har, ca să avem ajutorul" făgăduit. Fiecare învingere asupra noastră este ocazie de rugăciune ca să nu fim mândri și încrezuți, ci smeriți și veghetori în fața atacului următor al marelui potrivnic. Orice slujbă făcută Adevărului devine o ocazie de a mulțumi prin rugăciune pentru privilegiul de a sluji Marelui Rege și pentru că, poate, am suferit ceva pentru cauza Lui; este și un motiv de a ne ruga pentru alte posibilități de serviciu și pentru harul de a le folosi cu înțelepciune.

Dacă aveți ispite și încercări pe care le puteți birui și care rodesc în caracterul vostru răbdare, experiență, dragoste frățească, simpatie și iubire, bucurați-vă, mulțumiți în rugăciunile voastre și recunoașteți mila și ajutorul divin. Dacă încercările vi se par mai grele decât puteți suporta și par să vă strivească, duceți cauza voastră înaintea marelui Purtător de greutăți și cereți ajutorul Lui în purtarea a orice v-ar face bine și eliberarea de sub tot ce nu v-ar face bine, ci v-ar dăuna. Dacă inima voastră este plină de dorința de a asculta de porunca Domnului și „nu uitați strângerea voastră laolaltă”, și sunteți împiedicați în mod nejustificat, într-un mod pe care ați încercat să-l biruiți dar nu puteți, duceți chestiunea la Domnul în rugăciune, vegheați, așteptați și străduiți-vă potrivit rugăciunii voastre, și curând veți vedea manifestarea puterii divine pentru voi. Dacă vedeți un frate adevărat, un „soldat” adevărat clătinându-se și în pericol, inima să vă fie atât de plină de iubire pentru toți „frații” Domnului, încât nu numai să alergați spre a-l ajuta, ci și să interveniți neîncetat la tronul harului ceresc, până când l-ați recâștigat, sau până când din propria lui voință a renunțat cu totul la „calea îngustă”. Și dacă greșeala ar fi a voastră, rugăciunile și eforturile voastre vor fi desigur binecuvântate și făcute să lucreze spre folosul vostru. Dacă nu aveți zel arzător de a vesti veștile bune de mare bucurie, rugați-vă serios, credincios și stăruitor, străduiți-vă și în curând îl veți dobândi. Dacă aveți zel și iubire pentru Evanghelie, dar nu aveți capacitate s-o puteți prezenta, rugați-vă pentru aceasta, folosind din plin ceea ce deja aveți. Dacă aveți zel și capacitate, dar vă lipsește ocazia favorabilă, duceți și această plângere cât veți putea mai degrabă înaintea Domnului în rugăciunile voastre, spunându-I că v-ați folosit cu credincioșie de toate ocaziile pe care le-ați avut. Apoi vegheați pentru mai multe posibilități, fără ca mâna voastră să lenevească în a folosi chiar și cele mai modeste, cele mai neînsemnate ocazii ce vă sunt la îndemână.

Aveți o dispoziție certăreață, sau alte obiceiuri rele, de care vă dați seama că sunt o povară pentru casă și familie, și pentru frații voștri din casa Domnului? Duceți aceasta la Domnul în rugăciune, cerând har ca să biruiți, și între timp folosiți cea mai bună străduință și efort în armonie cu rugăciunea voastră.

Vă lipsește înțelepciunea, așa încât eforturile voastre de a servi Domnului și adevărului sunt de obicei eșecuri? Duceți-o la Domnul în rugăciune, amintindu-vă de făgăduința, „Dacă vreunuia dintre voi îi lipsește înțelepciunea, s-o ceară de la Dumnezeu, care dă tuturor cu mână largă și fără mustrare, și ea îi va fi dată”. Iac. 1:5.

Aveți complicații în afaceri, produse de lipsa voastră de judecată, sau de necinstea altora, sau de generozitatea voastră față de săraci etc.? Și acestea vă neliniștesc și vă împiedică progresul în cele spirituale și astfel vă amenință binele ca „noi creații”? Aceasta este desigur o chestiune potrivită să fie pusă în fața Domnului la tronul harului ceresc. Și deși n-ar fi corect să încercați să-I dictați Domnului cum să vă vină ușurarea și să așteptați ca Domnul să facă o minune ca să reușească aventura voastră imprudentă, totuși puteți cere ca înțelepciunea Lui să conducă și să supravegheze în privința rezultatelor, mai bine decât ar putea-o face înțelepciunea voastră.

Iată o gamă largă de subiecte (și poate fi mult lărgită) în legătură cu care putem merge la tron cu îndrăzneală în numele lui Isus, să cerem și să primim, să căutăm și să găsim har îndeajuns de la Dumnezeu. Dar gama de subiecte în legătură cu care nu ne putem apropia de Dumnezeu este de asemenea largă. Nu putem cere ceva ce să slujească mândriei, egoismului sau ambiției noastre, sau ceva ce ar leza pe altul, nici ceva ce ar veni în conflict cu planul Domnului așa cum este revelat în Cuvântul Lui. O! Câți „cer și nu capătă, pentru că cer rău”, ca să poată folosi favoarea dorită pentru dorințele lor pământești.

Mana 25 iunie:

„Stăruiți în rugăciune, vegheați în ea cu mulțumiri.” Col. 4:2.

Fiecare încercare a credinței și a răbdării este o ocazie de rugăciune pentru ajutorul promis. Fiecare pierdere a biruinței este o ocazie de rugăciune pentru iertare și totodată pentru binecuvântare divină, pentru ca lecția slăbiciunii noastre să poată fi adânc imprimată, astfel ca la următoarea încercare asemănătoare de îndată să putem solicita și primi „har, ca să avem ajutorul" făgăduit. Fiecare învingere asupra noastră este ocazie de rugăciune ca să nu fim mândri și încrezuți, ci smeriți și veghetori în fața atacului următor al marelui potrivnic. Orice slujbă făcută Adevărului devine o ocazie de a mulțumi prin rugăciune pentru privilegiul de a sluji Marelui Rege și pentru că, poate, am suferit ceva pentru cauza Lui; este și un motiv de a ne ruga pentru alte posibilități de serviciu și pentru harul de a le folosi cu înțelepciune.

19. Pentru ce nu trebuie să ne rugăm?

1 Ioan 5:16 „Dacă vede cineva pe fratele său făcând un păcat care nu duce la moarte, să se roage; și Dumnezeu îi va da viața, anume acelor care n-au făcut un păcat care duce la moarte. Este un păcat care duce la moarte; nu-i zic să se roage pentru acela.”

R 2612, col. 1, par. 5:

„Păcatul care duce la moarte îa douaș”, pentru a cărui iertare apostolul spune că nu are rost să ne rugăm (1 Ioan 5:16), nu numai că este un păcat cu voia, dar și un păcat împotriva cunoștinței clare; un păcat pentru care nu se poate găsi nici o scuză adecvată. Deoarece este un păcat împotriva cunoștinței clare sau a luminării în sfințenie, este păcat numit „împotriva Spiritului sfânt” (Mat. 12:31, 32), pentru care nu există iertare.

R 2006, col. 2, par. 1:

Iată o gamă largă de subiecte (și poate fi mult lărgită) în legătură cu care putem merge la tron cu îndrăzneală în numele lui Isus, să cerem și să primim, să căutăm și să găsim har îndeajuns de la Dumnezeu. Dar gama de subiecte în legătură cu care nu ne putem apropia de Dumnezeu este de asemenea largă. Nu putem cere ceva ce să slujească mândriei, egoismului sau ambiției noastre, sau ceva ce ar leza pe altul, nici ceva ce ar veni în conflict cu planul Domnului așa cum este revelat în Cuvântul Lui. O! Câți „cer și nu capătă, pentru că cer rău”, ca să poată folosi favoarea dorită pentru dorințele lor pământești.

R 3665, col. 1, par. 1:

Ar fi primejdios, credem noi, ca unul din „noua creație” să ceară binecuvântări vremelnice. „Fiindcă pe toate acestea păgânii le caută” (Mat. 6:32). Ei caută toate acele lucruri pentru că nu știu și nu apreciază lucrurile mai înalte și mai bune, spirituale. Israeliții spirituali sunt îndemnați de Domnul să aprecieze îmbrăcămintea spirituală, hrana spirituală, bogățiile cerești, pe care molia și rugina nu le pot strica, și să le caute pe acelea.

20. Este potrivit să ne rugăm pentru convertirea păcătoșilor?

R 2252, col. 2 sus și par. 1:

Am auzit rugăciuni publice care sugerau că cel care se ruga avea tot atâta, ba chiar mai multă înțelepciune decât Atotputernicul, deoarece în rugăciune el încerca să-I spună Atotputernicului cum, când, unde și ce trebuie făcut în lume, acasă și în străinătate — câți ar trebui convertiți la adunarea unde se ruga el, și cum trebuie să procedeze cu păgânii de peste tot, din toată lumea.

Toate acestea sunt îngrozitor de greșite. Nici un om nu este într-o stare de inimă potrivită să se apropie de Dumnezeu în rugăciune, dacă n-a învățat despre ignoranța și lipsa sa de înțelepciune, și de asemenea n-a învățat despre cunoștința, înțelepciunea, puterea și iubirea infinit superioare ale Domnului. Creștinul care este înaintat în cunoștință și experiență pe calea cerească va fi, dimpotrivă, atât de plin de înțelegerea propriei ignoranțe și insuficiențe, încât mai degrabă va merge la Domnul în rugăciune, zicând: Doamne, învață-mă voia Ta, arată-mi care este calea Ta și planul Tău de mântuire pentru creștinătate și pentru păgâni, și arată-mi cum pot mai bine colabora cu Tine pentru a realiza scopurile Tale mari și minunate, înțelepte și bune. Într-adevăr, pe măsură ce experiența creștinului crește, el poate tot mai mult să ajungă la starea inimii în care rugăciunile către Dumnezeu vor fi îndeosebi mulțumiri pentru îndurările și favorurile deja primite, expresii ale încrederii în bunvoința și capacitatea Domnului de a împlini toate promisiunile pline de har din Cuvântul Său, naturale și spirituale, și va cere numai să se facă voia Lui.

3354, col. 1, par. 2:

Cererea, căutarea, baterea trebuie făcute de către noi individual. Putem cere Domnului o parte în Împărăție și putem munci pentru ea, cerând binecuvântarea Lui peste munca noastră; dar nu putem încerca să îndrumăm aranjamentul divin să-i favorizeze în mod special pe alții în legătură cu Împărăția. Fiindcă cineva este rudă cu noi și ne este foarte drag după trup, nu este un motiv să tragem concluzia că Domnul va alege în mod necesar pe unul ca acesta ca membru al miresei. Dimpotrivă, unuia ca acesta trebuie să-i propovăduim Cuvântul, să-i spunem despre bunătatea și harul lui Dumnezeu și despre binecuvântarea Sa, și să-l încurajăm să se consacre Domnului; și, în legătură cu consacrarea, trebuie să-l îndemnăm să ceară singur, să caute singur și să bată singur, ca să primească, să găsească și să intre în favorurile binecuvântate ale Domnului.

21. Care este prețul rugăciunilor egoiste?

R 3061 col. 1, par. 2-4:

Oare nu este uneori la fel și cu israeliții spirituali?

Oare unii, după ce au fost bine hrăniți cu mană spirituală, nu îngăduie unui spirit egoist, lacom, să le întrerupă părtășia cu Domnul într-o oarecare măsură — dorința după lucruri bune pământești, trupești — uitând înțelepciunea Conducătorului nostru, Domnul, și că iubirea Lui care ne-a eliberat până acum, ne-a hrănit și ne-a condus, este cu noi și acum, la fel de înțeleaptă și de bună ca întotdeauna? Câteodată este o nemulțumire împotriva soartei noastre în viață, o dorință după mai multă ușurință, comfort, bogăție și influență socială, decât putem avea la îndemână: uneori poate fi un protest împotriva părții noastre de suferință și durere de care are parte creația care suspină și incapacitatea noastră de a scăpa de acestea; alteori este un protest împotriva bolii și morții cuiva drag.

Cât de neînțelept! Oare cei ce au fost hrăniți cu mană spirituală n-ar trebui să-și dea seama că toate afacerile Israelului spiritual sunt sub grija și supravegherea Domnului? Oare n-ar trebui să-și aducă aminte că El nu necăjește cu plăcere pe fiii oamenilor, ci pentru binele lor? (Plângeri 3:33; Evr. 12:10). Vai! Unii au descoperit că rugăciunile murmurătorilor, chiar dacă au primit răspuns, cum au fost ale lui Israel, uneori aduc după sine obstacole neașteptate — că rugăciunile egoiste costă prea mult. Unii au dobândit bogăție, dar au pierdut adevărul și slujba lui; unii au primit sănătate, ca apoi să afle că s-au expus la încercări nu mai puțin grele decât boala; unii și-au recăpătat din gura morții pe iubiții lor, ca apoi să regrete că Dumnezeu le-a ascultat rugăciunea, sau, și mai corect, să regrete că n-au primit înțelepciunea și providența Domnului cu încredere și mulțumire, fără să se plângă.

Lecția pentru Israel a fost că ei trebuiau să se încreadă în Domnul fără rezerve; și acceptând și folosind tot ce aveau, tot ce le oferea mediul, trebuiau să le folosească pe acestea cât mai înțelept și mai amănunțit posibil, acceptând toate lucrurile, atât naturale cât și miraculoase, ca daruri de la Dumnezeu. Astfel și Israelul spiritual trebuie să folosească înțelept lucrurile care le stau la dispoziție — acceptând toate darurile de la Domnul cu recunoștință; dar cererile lor trebuie să fie pentru daruri spirituale, inclusiv îndurarea răbdătoare și mulțumirea inimii.

22. Ce înțelegem prin „repetări fără rost” în rugăciune?

R 2252, col. 1, par. 4:

„Nu folosiți repetări fără rost, ca păgânii.” Tendința naturală a minții umane când se apropie de Creator pare a fi să-și simtă sărăcia exprimării și să încerce să compenseze prin repetări. Astfel chinezii au „roți pentru rugăciune”, cu rugăciuni lungi pe care cel ce se roagă nu și le poate aminti ca să le repete, care sunt învârtite tot mereu, reprezentând voia lui, dorința lui, rugăciunile lui. Același principiu este folosit printre romano-catolici, care repetă aceleași rugăciuni de zeci și sute de ori, și preoții lor le promit anumite răsplăți speciale pentru că „spun” aceste rugăciuni de un anumit număr de ori — omiterea atâtor zile sau ani de suferință în purgatoriu. Aceleași influențe par să acționeze și la protestanți, deși mai puțin grave, și adesea duc la rugăciuni lungi și la detalii nepotrivite de instruire a Atotputernicului. Domnul dorește ca urmașii Lui să se roage inteligent și să-și dea seama că ei se roagă unui Dumnezeu inteligent și rațional care știe deja, mult mai bine decât noi, de ce lucruri avem nevoie; și că este mai binevoitor să ni le dea decât sunt părinții noștri pământești să dea daruri bune copiilor lor. Astfel că a repeta cererile noastre tot mereu este nu numai fără rost, în sensul că nu ne aduce nici un folos, ci și indică un grad scăzut de dezvoltare spirituală, idei foarte imperfecte în ceea ce-L privește pe Dumnezeu și o relație foarte imperfectă cu El. Creștinul nu trebuie să repete anumite rugăciuni la nesfârșit, nici nu trebuie să aducă în rugăciune toate afacerile lumii și pe acelea ale Bisericii, să-I spună lui Dumnezeu totul despre ele și cum ar trebui reglate. Am auzit rugăciuni publice care sugerau că cel ce se ruga avea tot atâta, ba chiar mai multă înțelepciune decât Atotputernicul; fiindcă acesta încerca să-I spună Atotputernicului cum, când, unde și ce ar trebui făcut în lume, acasă și în străinătate — câți ar trebui convertiți la adunarea la care se ruga el, și cum ar trebui procedat cu păgânii din toată lumea.

23. Cum putem „stărui în rugăciune?

R 2213, col. 2, par. 4-6 — „Stăruiți în rugăciune”:

Nici un sfat pe care-l putea da apostolul clasei căreia i se adresa n-ar putea avea o importanță mai mare decât acesta. „O, unde am putea fugi după ajutor când suntem ispitiți, părăsiți, necăjiți? Sau cum am putea învinge oastea păcatului dacă sfinții în necaz n-ar avea un scaun al îndurării?”

Rugăciunea, comuniunea cu Dumnezeu este absolut necesară bunăstării noastre spirituale; și aprecierea privilegiului comuniunii cu Cel Preaînalt și cu Răscumpărătorul nostru, sau lipsa acestei aprecieri, cum ar putea fi cazul, arată destul de clar ardoarea noastră sau răceala noastră în ceea ce privește lucrurile Domnului. Oamenii pot fi înflăcărați când vine vorba să servească proiectelor sau planurilor proprii, sau sistemelor și teoriilor umane, și au puțină dorință de rugăciune; însă cei ce Îl slujesc pe Domnul și adevărul Său dintr-o inimă caldă, fierbinte, așa își vor da seama de imperfecțiunea lor și de incapacitatea lor în servicul divin, încât vor dori și vor căuta continuu îndrumarea Învățătorului și călăuzirea Sa cu privire la serviciul pe care-l fac pentru El.

Dacă, prin urmare, simțim vreodată o indiferență crescândă, fie pentru rugăciunea privată, fie pentru adorarea publică sau pentru adunarea socială de rugăciune, putem fi siguri că este un semn foarte periculos al unuia dintre următoarele lucruri: (1) Fie că dragostea noastră se răcește, (2) fie că dragostea noastră este plasată greșit, îndreptată greșit, plasată asupra unor proiecte sau ambiții pământești, și nu este arzătoare pentru Domnul. Și oricare ar fi dificultatea, ar trebui corectată imediat. Aprecierea rugăciunii, ca și creșterea dragostei, ca și creșterea ardorii spiritului, este o chestiune de dezvoltare; și cel mai bun combustibil, cum s-a sugerat mai sus, este analizarea îndurărilor divine primite deja.

R 1866, col. 1, par. 2:

Ce privilegiu binecuvântat avem noi, dragi confrați ucenici ai Domnului, să fim stăruitori în rugăciune, să ne rugăm neîncetat — să ne ridicăm inimile și mințile în orice moment și în orice loc spre Dumnezeu, și să știm astfel zi de zi și ceas de ceas că Tatăl și Domnul nostru drag Isus rămân continuu cu noi. Și apoi, când datoriile zilei au fost împlinite, sub ochiul și supravegherea Lui, sau oricând sufletul simte că este necesar, cât de scump este privilegiul de a intra în cămăruțele noastre și acolo, singuri cu Dumnezeu, să ne descărcăm inimile la tronul harului.

24. Ce înseamnă expresia „să ne rugăm neîncetat”?

R 3136, col. 2, par. 5, 6:

„Rugați-vă neîncetat. Mulțumiți în toate.” Numai elevii oarecum avansați în Școala lui Cristos sunt pregătiți să înțeleagă în mod clar acest îndemn. După ce și-au predat Domnului voința și toate interesele vieții de acum, schimbând interesele pământești cu cele cerești, cei din poporul Domnului sunt mai puțin dispuși decât alții să se roage neîncetat pentru lucruri bune pământești. Fixându-și sentimentele pe lucrurile de sus, rugăciunile lor sunt în privința acestor lucruri — haina cerească, hrana cerească, favoarea cerească. Rugăciunile lor sunt în special pentru astfel de conduceri ale providenței divine și pentru astfel de ajutor al harului divin care să-i facă în stare să se bucure întotdeauna în acele experiențe pe care Domnul lor îndurător le vede că sunt cele mai bune pentru dezvoltarea lor spirituală. Tot mai mult ei constată că rugăciunile lor conțin mulțumire pentru binecuvântările deja primite, cât și pentru cele care vor veni, de care ei se prind cu mâna credinței.

Rugăciunile lor sunt neîncetate, prin aceea că, având starea inimii în părtășie cu Domnul și pe deplin devotată să-I facă voia, ei nu numai că cer binecuvântarea Sa la începutul fiecărei zile și Îi aduc mulțumiri la sfârșitul ei, ci în toate afacerile lor caută să-și amintească faptul că și-au consacrat tot ce au Domnului, și prin credință privesc la El în toate lucrurile vieții — și în măsura importanței a ceea ce întreprind, prin credință își dau seama de asocierea providenței lui Dumnezeu cu toate interesele vieții și în consecință aduc mulțumiri. Aceasta este voința lui Dumnezeu în privința noastră — El vrea să trăim într-o astfel de atitudine de respect constant pentru voia Sa și pentru binecuvântarea Sa — și El vrea aceasta în privința noastră pentru că este condiția cea mai prielnică pentru avansarea pe calea cea îngustă, și care ne ajută cel mai bine să ne asigurăm chemarea și alegerea.

R 3351, col. 1, par. 8:

Nu înțelegem că apostolul vrea să spună că poporul Domnului trebuie să fie continuu pe genunchi, ci mai degrabă că inimile lor trebuie să fie constant în atitudinea de rugăciune, mental, spiritual, căutând la Domnul îndrumare în toate afacerile vieții, și să vadă dacă purtarea lor are aprobarea divină. Această idee a comuniunii necontenite cu Domnul, a căutării necontenite a zâmbetului Lui, a vegherii necontenite ca nici un nor pământesc să nu se ridice și să ascundă de noi fața și binecuvântarea Tatălui, este atitudinea creștinului avansat. Pentru unul ca acesta fiecare zi și fiecare oră este timp de părtășie cu Domnul. Ori de câte ori grijile afacerilor, îngrijorările casei etc. intervin în astfel de comuniune, este o dovadă că suntem supraîncărcați cu grijle acestei vieți și dificultatea trebuie corectată; fie să îndreptăm lucrurile prin diminuarea responsabilităților în afaceri etc., fie, dacă acest lucru este imposibil, să contracarăm grijile vieții cu o întoarcere mai serioasă și mai repetată a inimilor noastre spre Domnul pentru îndrumare chiar și în afacerile mărunte ale vieții, cu mult mai mult în cele mari.

25. Cum să înțelegem „Cereți orice veți vrea și vi se va da”?

Ioan 15:7 „Dacă rămâneți în Mine și cuvintele Mele rămân în voi, cereți orice veți vrea și vi se va da.”

R 1998, col. 2, par. 6, subcapitolul până la pagina următoare — „Cereți orice veți vrea.” Vezi fragmentul la pag. 254.

R 3407, col. 1, par. 3, 4:

Aceasta este cheia cuvintelor Învățătorului nostru: „Dacă rămâneți în Mine și cuvintele Mele rămân în voi, cereți orice veți vrea și vi se va da”. Pentru a fi auziți de Domnul, cerința este să rămânem în Cristos — ca membri ai corpului Său, și prin El copii ai Tatălui. Este necesar de asemenea ca tot Cuvântul Său să rămână în noi — să studiem făgăduința Domnului, să știm ce a promis, așa încât să cerem numai acele lucruri pe care El a declarat că Îi place să ni le dea. Doar încă o sugestie în privința a ceea ce putem cere și ce nu putem cere în rugăciune, lăsând examinarea mai deplină a subiectului pentru altă dată. Nu putem cere convertirea prietenilor noștri, fiindcă Domnul nu ne-a spus să ne rugăm astfel. El nu ne-a dat astfel de exmplu, nici apostolii nu ne-au dat și toată învățătura Scripturilor este în sens contrar. Putem însă în mod potrivit să ne rugăm pentru înțelepciune și har asupra inimii și buzelor noastre, ca să știm cum să prezentăm mesajul Domnului clar, plin de forță și convingător celor pe care-i iubim și dorim să-i vedem aduși sub influența Adevărului. Aranjamentul Domnului este: „Veți cunoaște adevărul și adevărul vă va face liberi”.

Aranjamentul Domnului este mai departe ca Adevărul să nu fie introdus în mintea noastră într-un mod miraculos când lucrul acesta nu este necesar, ci să fie vestit de către aceia care deja l-au învățat. De aceea, propovăduirea Evangheliei este metoda Domnului prin care El binevoiește să acorde binecuvântarea adevărului Său, și prin Adevăr harul Său, în acest Veac Evanghelic, celor care sunt în atitudine de inimă potrivită ca să-l primească. Să luăm altă ilustrație: Nu suntem învățați să ne rugăm pentru bani sau lux, dar putem lucra și cere binecuvântarea Domnului asupra muncii noastre, și acea îndrumare care ar fi cea mai bună, cu o inimă gata să primească cu mulțumire mult sau puțin, așa cum vede Domnul că este cel mai bine pntru noi. Singura noastră cerere poate fi pentru necesitățile absolute, așa cum sunt exprimate în rugăciunea Domnului: „Pâinea noastră cea de toate zilele dă-ne-o nouă astăzi”. De asemenea ne putem ruga în mod potrivit: „Vie împărăția Ta, facă-se voia Ta precum în cer așa și pe pământ”, și putem fi siguri că la timpul potrivit al Domnului această cerere, care s-a înălțat de optsprezece secole la tronul harului, va fi împlinită și ploi de binecuvântări vor veni de la prezența Domnului, în timpul celei de-a doua prezențe a Împăratului nostru, inundând lumea cu timpurile restabilirii tuturor lucrurilor.

R 3546, col. 2, par. 1, 2 — Roadele părtășiei membrilor în viță:

Domnul nostru continuă și ne spune care vor fi unele dintre roadele acestei uniri cu El:

Întâi, aceștia pot cere orice vreau și li se va da. Există numai o condiție sau limitare, și anume, aceea că înainte de a fi astfel pregătiți să ceară, ei trebuie să caute să dea atenție cuvântului Domnului ca să se asigure care este voia Sa și ce pot cere potrivit voii Sale. Cei care rămân în Cristos nu trebuie să aibă voință proprie, voința lor trebuie să fie aceea a Capului lor, și Capul lor a declarat deja că voința Lui este voința Tatălui. Acestea deci sunt limitările, ca noi să avem voința Tatălui și făgăduințele Tatălui în inimile noastre; atunci cererile noastre vor fi în conformitate cu acestea și Domnul va binevoi să ni le acorde pe toate acestea.

Vol. VI, pag. 679, par. 1, până la pag. 680, par. 2 — „Cereți și veți primi, pentru ca bucuria voastră să fie deplină” (Ioan 16:24):

„Înaintea feței Tale sunt bucurii nespuse și desfătări veșnice la dreapta Ta”, spune profetul (Ps. 16:11). Fiindcă rugăciunea duce sufletul în prezența Domnului, ea pregătește calea pentru binecuvântarea divină și pentru bucuriile cele mai mari. Evident că deschiderea căii pentru ca poporul Domnului să se apropie de tronul harului nu are ca obiectiv schimbarea voinței sau planurilor divine. Un astfel de gând este incompatibil cu orice considerare rațională a subiectului; deci, Domnul ne informează că rugăciunea potrivită nu este pe linia cererilor ca voia noastră să se facă, în opoziție cu voia divină, ci pe linia supunerii complete la aceasta din urmă. Apostolul declară despre unii: „Voi cereți și nu căpătați, pentru că cereți rău” — în armonie cu dorințele voastre și nu în armonie cu aranjamentul și planul divin. Iac. 4:3.

În aceeași direcție a prevenit și Domnul nostru: „Când vă rugați, să nu folosiți repetări fără rost ca păgânii, care gândesc că, dacă spun o mulțime de cuvinte, vor fi ascultați ... căci Tatăl vostru știe de ce aveți nevoie, mai înainte de a-I cere voi. ... Nu vă îngrijorați ... ce veți mânca sau ce veți bea; nici ... cu ce vă veți îmbrăca ... fiindcă toate acestea păgânii le caută ... Căutați mai întâi Împărăția lui Dumnezeu și dreptatea Lui și toate aceste lucruri vi se vor da pe deasupra” — de către Tatăl vostru din ceruri, conform înțelepciunii Sale (Mat. 6:7-34). Iarăși Domnul nostru spune: „Dacă rămâneți în Mine și cuvintele Mele rămân în voi, cereți orice veți vrea și vi se va da” (Ioan 15:7). Condițiile următoare sunt deosebit de importante:

1) Cel care oferă rugăciunea trebuie să fie în Cristos, trebuie să fi venit în relație vitală cu El prin acceptarea meritului sacrificiului Său ispășitor și prin consacrare față de voința și serviciul Său; și, mai mult de atât, trebuie să continue să rămână astfel în Cristos ca membru al corpului Său, ca membru al Noii Creații, pentru a avea privilegiile rugăciunii la care se face referire aici.

2) El trebuie de asemenea să lase Cuvântul Domnului să rămână în el, să se împărtășească din Cuvântul adevărului și harului dacă vrea să aibă înțelepciunea necesară ca să ceară, în armonie cu voința Domnului, lucruri care Lui I-ar plăcea să le dea — altfel, chiar dacă este Nouă Creatură în Cristos, rugăciunile lui ar putea rămâne adesea fără răspuns, fiindcă „cere rău”. Numai cei care mărturisesc ambele aceste calități se pot apropia de tronul harului ceresc cu deplină încredere, cu deplină asigurare a credinței că cererile lor vor fi ascultate — la timpul cuvenit al lui Dumnezeu. Numai aceștia pot realiza plinătatea bucuriei.

După cum explică Scripturile, rugăciunea este încercarea de a obține acces la Dumnezeu și de a avea comuniune cu El. Cine, deci, se poate apropia de tronul harului ceresc pentru a „căpăta îndurare și a afla har, ca să avem ajutor la momentul potrivit” (Evr. 4:16)? Răspundem, împreună cu apostolul, că lumea în general nu are acest acces, nu are acest privilegiu al rugăciunii. Este adevărat că, de fapt, milioane de păgâni oferă rugăciuni Divinității cu diferite concepții despre cine este și ce este El; dar rugăciunile lor nu sunt acceptabile pentru Dumnezeu. „Cine se apropie de Dumnezeu trebuie să creadă că El este (trebuie să-L recunoască drept Cel existent prin Sine) și că El răsplătește pe cei care-L caută (caută să-L cunoască, să I se supună și să-L servească)” (Evr. 11:6). Corneliu a fost unul de felul acestora din urmă, care a recunoscut pe adevăratul Dumnezeu, L-a respectat și a căutat să-I cunoască și să-I facă voia; și imediat ce planul divin a ajuns la etapa de dezvoltare necesară pentru a permite ca favoarea lui Dumnezeu să se extindă la neamuri, rugăciunile și binefacerile lui au primit răspuns. Însă nu i s-a permis să aibă comuniune cu Dumnezeu în sensul deplin, cuvenit, ci a fost informat să trimită după Petru, care-i va spune „cuvinte” prin care să poată fi adus din starea de înstrăinare și separare într-o stare de armonie și de fiu, în care va avea privilegiul unui fiu — privilegiul accesului la Tatăl, la tronul harului ceresc.

R 3663, col. 1, par. 2:

Ori de câte ori ne gândim la rugăciune și la răspunsurile la ea, să ne amintim cuvintele Domnului nostru: „Dacă rămâneți în Mine și cuvintele Mele rămân în voi, cereți ce veți vrea și vi se va da” (Ioan 15:7). O, în această declarație sunt condiții. Cei care rămân în Cristos trebuie să fi intrat în El prin credință, pocăință și consacrare, și a rămâne în El înseamnă că credința în El va rămâne, căința de păcat și împotrivirea la acesta vor rămâne, iar consacrarea făcută Domnului și serviciului Său va rămâne și se va manifesta.

26. Ce privilegii comparative au în rugăciune persoanele îndreptățite și consacrate?

Vol. VI, pag. 681, par. 3, până la pag. 684, par. 1:

Dar în timp ce numai clasa consacrată, preoțimea subordonată, Creația Nouă, este astfel încurajată să se apropie de tron cu încredere și curaj, este foarte evident că toți care și numai de probă aparțin „casei credinței” se pot bucura într-o anumită măsură de privilegiile mulțumirii și laudei și se pot bucura în Dumnezeu, dându-și seama de pregătirea pe care El a făcut-o pentru iertarea completă a păcatelor prin meritul ispășirii. Cu toate acestea, ei n-au privilegiul de a se apropia cu îndrăzneală, sau în vreun alt mod, de Sfânta Sfintelor. Numai cei consacrați, Noua Creație, membrii corpului Preotului, sunt privilegiați să intre în prezența lui Dumnezeu în rugăciune în acest sens special; și de aceea numai ei pot avea plinătatea bucuriei pe care a promis-o Învățătorul. Deci, în timp ce necredincioșilor nu le putem nici măcar sugera că pentru ei este potrivită rugăciunea, ci trebuie mai întâi să-i informăm prin „cuvinte” așa cum Petru l-a informat pe Corneliu, pentru ca ei să-L cunoască pe Cel în care trebuie să creadă înainte de a putea avea o stare în fața lui Dumnezeu, îi putem totuși încuraja pe toți cei care au crezut în Domnul Isus să dea mulțumiri și să ofere laudă Tatălui prin Isus Cristos. Acestora ar trebui însă să li se dea în mod clar de înțeles că îndreptățirea lor de probă prin credință nu este realizarea voinței divine în ei, ci numai începutul căii potrivite de apropiere de Dumnezeu — primul pas al acestei apropieri — și că al doilea pas, al deplinei consacrări față de voința divină, trebuie făcut de către cei care vreau să se bucure de privilegiile cuvenite rugăciunii, ale comuniunii cu Dumnezeu și ale plinătății bucuriei asociate cu acestea.

Acestora ar trebui să li se arate că neînfăptuirea pasului al doilea ar indica o dispoziție de a primi harul lui Dumnezeu (îndreptățirea) în zadar (2 Cor. 6:1). După ce s-au bucurat de asemenea privilegii ale rugăciunii pentru o vreme și au refuzat să meargă mai departe ca să facă o deplină consacrare a lor Domnului, aceștia ar trebui să simtă în mod foarte cuvenit o sfială în privința rugăciunii — ar trebui să simtă că este nepotrivit să primească în mod continuu favoruri divine și să ceară mai multe, în timp ce-și rețin față de Domnul consacrarea inimii lor — serviciul lor înțelept. După cum în Scripturi clasa consacrată este numită mireasa lui Cristos, la fel casa generală a credinței ar reprezenta în mod potrivit pe acei cărora le sunt deschise privilegiile căsătoriei. Creația Nouă, ca Mireasă logodită cu Cristos, predându-și Domnului ei și serviciului Său inima, limba și toate puterile și energia, poate accepta în mod rațional și cu recunoștință binecuvântările, privilegiile, protecția, supravegherea și darurile pe care El a binevoit să i le promită ca Mireasă logodită cu El.

După cum o femeie care a respins un pretendent și a refuzat să-și dea mâna și inima, logic vorbind n-ar mai putea aștepta de la el grija, protecția, binecuvântarea, privilegiile și bucuriile pe care el deja i le oferise generos, tot așa, cei care în mod continuu resping favoarea divină, până acolo încât refuză să consacre Domnului puținul ce-l au, n-ar putea sub nici o formă să aștepte sau să ceară binecuvântările pe care El le-a promis celor care-L iubesc și care-și manifestă iubirea prin devotarea lor, consacrarea lor. Ar trebui să recunoaștem în mod cuvenit deosebirea între cei care doar cred în iertarea păcatelor prin Domnul și cei care au apreciat acea favoare și au mers spre consacrare și relație deplină cu Domnul. Faptul că aceste linii trase de Domnul între diferitele clase de credincioși nu sunt mai clar recunoscute este un dezavantaj pentru ambele clase. Deosebirea între credincioși și necredincioși ar trebui să fie definită clar. Toți cei dintâi ar trebui să fie recunoscuți ca frați, „din casa credinței”, nu însă cei din a doua clasă. Din nou, deosebirea între credincioșii care s-au consacrat și cei care nu s-au consacrat ar trebui să fie marcată clar, iar cei dintâi să fie recunoscuți ca Biserica, Noua Creație, Preoțimea Împărătească, căreia îi aparțin toate făgăduințele nespus de mari și scumpe.

Dacă aceste deosebiri ar fi clar recunoscute, ar fi un avantaj (1) pentru lume, ducând la investigare mai amănunțită și la credință mai palpabilă; (2) un avantaj și pentru credincioșii neconsacrați, făcându-i să-și dea seama că dacă nu continuă până la deplină consacrare nu sunt moștenitori împreună cu sfinții în nici un sens al cuvântului, nici în gloriile viitoare, nici în privilegiile și bucuriile prezente. (3) Înțelegerea acestui lucru, credem noi, ar avea și un efect stimulator asupra neconsacraților, ducându-i mai des la decizii clare, risipind închipuirile neîntemeiate, că într-un fel sau altul numai crezând în Cristos, fără consacrare, îi face fii ai lui Dumnezeu și moștenitori, și îi îndreptățește să participe la cele mai bogate făgăduințe divine care sunt pentru viața prezentă și pentru cea care urmează.

Nu vrem să frângem trestia zdrobită și să stingem fitilul fumegând; dar vrem ca trestia zdrobită să-și dea seama că pentru a se împărtăși cum se cuvine din binecuvântările lui Dumnezeu, prezente sau viitoare, trebuie să se folosească de favoarea divină pe baza condițiilor divine — trebuie să se consacre în întregime, dacă vreau să înceteze a mai fi trestie zdrobită și dacă vreau să devină folositori în serviciul Domnului. Nu vrem să stingem credința care arde mocnit, ci vrem s-o ațâțăm într-o flacără de iubire sacră care va produce o deplină consacrare de sine — un deplin sacrificiu, conform invitației divine, și astfel va conduce la participarea în bucuriile prezente și viitoare.

27. De ce privilegii ale rugăciunii se bucură copiii din părinți consacrați?

Vol. VI, pag. 531, par. 1, până la pag. 532, par. 2 — Copiii născuți în îndreptățire:

În toate aceste chestiuni Noua Creatură are un avantaj decisiv asupra tuturor celorlalți în privința copiilor. Ei ar trebui, ca început, să fie mai nobili prin naștere, mai bine înzestrați prin naștere. Iar această înzestrare prenatală trebuie să fie cultivată chiar din cele mai fragede momente ale prunciei. Cât se poate de sigur, pruncul de câteva zile va fi nervos, iritabil și abătut dacă mama este așa; influența merge la copil nu numai prin laptele mamei, ci și telepatic, electric, de la persoana ei la copil. Ce avantaj general are deci Noua Creatură prin Spiritul Domnului care locuiește în ea, cu pacea, iubirea și bucuria lui; și ce favorizat este pruncul care e sub asemenea grijă! Vorbind din punct de vedere uman, ce mari sunt posibilitățile lui în comparație cu posibilitățile altora, în privința nobleței bărbăției și feminității; și vorbind din punctul de vedere al Cuvântului Domnului, ce mare este avantajul lui când ne amintim că copiii poporului consacrat al Domnului, asemenea părinților, sunt sub supravegherea providenței divine în privința tuturor afacerilor lor; copiii credincioșilor vin și ei sub condițiile făgăduinței că „toate lucrurile lucrează împreună spre binele” lor!

Nu este greu de văzut că copiii Noilor Creaturi au o stare îndreptățită de probă înaintea lui Dumnezeu, în virtutea relației părinților lor cu El și cu ei. După cum neascultarea și înstrăinarea de Tatăl ceresc a lui Adam și a Evei au adus înstrăinare pentru toți urmașii lor, tot așa, reconcilierea poporului Domnului prin meritele marii ispășiri nu numai că-i aduce pe ei înapoi în armonie cu Dumnezeu, dar și copiii lor sunt socotiți îndreptățiți prin părinți și datorită părinților, până la un astfel de timp când copilul va avea înțelegerea și voința sa proprie. Chestiunea este însă mai complexă când un părinte este al Domnului iar celălalt este străin de El; dar apostolul ne asigură că într-un astfel de caz Domnul socotește copilul ca al Său, prin părintele care este ucenicul Domnului. Influența părintelui credincios, a părintelui consacrat, este socotită că anulează și domină influența părintelui neconsacrat în ceea ce-l privește pe copil. Despre acest subiect apostolul spune:

„Altfel, copiii voștri ar fi necurați” (păcătoși, condamnați).

„Soțul necredincios este sfințit prin soția credincioasă și soția necredincioasă este sfințită prin fratele îîn privința subiectului în analiză, adică a urmașilor lorș; altfel, copiii voștri ar fi necurați îpăcătoși sub condamnare, neîndreptățiți, fără legătură cu Dumnezeu, străini de grija și binecuvântările Luiș, pe când acum îavând în vedere această pregătire a harului divinș sunt sfinți îadică sub starea îndreptățirii de probă în fața lui Dumnezeu, prin care El îi poate trata, nu ca dușmaniș.” 1 Cor. 7:14.

Vol. VI, pag. 684, par. 2:

După cum am notat deja, apostolul declară că copiii celor care cred sunt socotiți împreună cu părinții ca părtași în harul divin al îndreptățirii — că nu sunt nesfinți, ci îndreptățiți în sens de probă. Această stare îndreptățită și relația ei cu grija și providența divină continuă de la naștere până la vârsta maturității; și acești copii în mod evident au în privința rugăciunii același privilegiu ca și cei îndreptățiți, primind în aceeași măsură și din bucuriile și binecuvântările care rezultă din aceasta. Din cea mai fragedă pruncie ei trebuie să fie învățați să-L privească pe Atotputernicul, pe Dumnezeul părinților lor, ca Dumnezeul lor, și de la o vârstă timpurie să li se dea de înțeles că așa cum părintele are starea sa în fața lui Dumnezeu prin Cristos, tot așa și copilul are indirect prin părintele său starea și relația sa cu Cristos. Părintele sau părinții consacrați din fiecare cămin creștin pot ca atare fi considerați într-un sens ca preoții casei, și în timp ce copilul poate fi în mod cuvenit încurajat să se roage Domnului, să nu se neglijeze lecția că familia și toate interesele și preocupările ei sunt sub supravegherea divină ca familie, datorită părintelui sau părinților consacrați, membri ai Noii Creații. Copilul să fie învățat să aștepte cu nerăbdare timpul când lărgirea minții și judecății sale îi va permite în mod cuvenit să facă o deplină consacrare Domnului și astfel să intre în privilegiile și bucuriile promise acestora.

28. Cum trebuie să fim atenți la interesele altora în rugăciune?

R 3223, col. 2, par. 5:

Noblețea cursului lui Samuel poate fi bine copiată de poporul Domnului în diferitele împrejurări ale vieții. Când cei care ne sunt aproape și ne sunt dragi slăbesc în dragoste și devotament, ei au nevoie cu atât mai mult de simpatia și rugăciunile noastre; și, cum ne-a arătat dragul nostru Învățător, chiar și pentru vrăjmașii noștri trebuie să ne rugăm și să le dorim bine — ca Domnul să le acorde în providența Sa o astfel de deschidere a înțelegerii, astfel de experiențe care în înțelepciunea divină vor fi pentru binele lor cel mai mare ca să-i aducă în acord deplin cu Sine, și astfel în deplină armonie cu noi și cu toți cei care sunt în armonie cu El. Profetul arată că deși el va înceta să fie judecător și conducător, nu va înceta să fie instructorul lor pe calea cea bună și dreaptă atâta vreme cât providențele Domnului ar putea permite să-i servească și atâta vreme cât ei îi vor accepta ajutorul.

R 1842, col. 2, par. 4:

Aici se află un tip al valorii rugăciunii de mijlocire pentru cei care nu păcătuiesc de moarte (1 Ioan 5:16). Să avem în minte acest privilegiu și datorie a rugăciunii de mijlocire pentru toți aceștia, și pentru încurajarea noastră să ne amintim purtarea lui Dumnezeu cu credincioșii Săi din trecut. Să ne ferim de orice se apropie de neloialitatea față de Dumnezeu — de orice dispoziție de răzvrătire împotriva Lui și de întoarcere în Egipt, în lume; și de asemenea de acea lipsă de credință care indică o lipsă serioasă de apreciere a tuturor favorurilor lui Dumnezeu și a conducerii Lui din trecut, și care prin urmare nu se încrede în El pentru viitor.

29. Care este relația între credință și rugăciune?

Iacov 1:6 „Dar s-o ceară cu credință, fără să se îndoiască; pentru că cine se îndoiește seamănă cu valul mării, tulburat și aruncat de vânt încoace și încolo.”

Marcu 11:24 „De aceea vă spun că orice lucru veți cere, când vă rugați, să credeți că l-ați și primit și va fi al vostru.”

R 2005, col. 2, par. 1-4:

Rugăciunile noastre nu trebuie să fie „repetări fără rost”, cereri formale a ceva ce nu așteptăm. Trebuie să „cerem cu credință, fără să ne îndoim” (Iac. 1:6). Și orice lucru veți cere „să credeți că l-ați îîl veți fiș și primit”, căci orice nu este din credință este păcat, ipocrizie. Marcu 11:23, 24; Rom. 14:23.

Copilul lui Dumnzeu trebuie prin urmare să studieze cu atenție Cuvântul Tatălui său; pentru că se așteaptă ca el să ceară ca să poată primi, pentru ca bucuria lui să fie deplină; și este prevenit să ceară numai acele lucruri pe care Tatăl său și-a exprimat bunăvoința să le acorde; și trebuie să ceară cu credință, sau să nu ceară deloc.

Nu poate fi nici o îndoială că în această chestiune a rugăciunii, ca și în oricare alte chestiuni, Tatăl nostru ceresc intenționează să cultive în poporul Său credința. El ne spune că „Fără credință este cu neputință să fim plăcuți lui Dumnezeu: și că „Aceasta este biruința care biruiește lumea, credința voastră”. Ca atare, numai cei care practică credința și cer în rugăciune favorurile promise, sunt într-adevăr gata să le primească potrivit judecății și aranjamentului lui Dumnezeu. Acesta fiind cazul, rugăciunea poporului lui Dumnezeu de astăzi, ca și printre apostoli, să fie „Doamne, mărește-ne credința!” Și astfel rugându-se și muncind în acest scop, fiecare va fi tot mai ajutat în a birui lumea și influențele ei lipsite de credință.

Adevărata credință nu este credulitate. Este critică și crede numai pe bune dovezi. Ea critică minuțios și face deosebire clară între învățăturile oamenilor și Cuvântul confirmat al lui Dumnezeu. Dar, după ce a găsit Cuvântul lui Dumnezeu, crede în el fără rezerve, știind că Autorul lui nu poate minți, și că toate scopurile și promisiunile Lui vor fi împlinite.

Vol. VI, pag. 691, par. 2:

Cât de necesară este credința pentru realizarea și păstrarea moștenirii noastre prezente, pentru pregustarea binecuvântării viitoare, este arătat clar de către apostolul Iacov, care, după ce spune: „Dacă vreunuia dintre voi îi lipsește înțelepciunea, s-o ceară de la Dumnezeu, care dă tuturor cu mână largă și fără mustrare, și ea îi va fi dată" — adaugă: „Dar, s-o ceară cu credință, fără să se îndoiască; pentru că cine se îndoiește seamănă cu valul mării, tulburat și aruncat de vânt încoace și încolo. Un astfel de om să nu se aștepte să primească ceva de la Domnul, căci este un om nehotărât și nestatornic în toate căile sale” (Iac. 1:5-8). Apostolul arată astfel cât de imposibil ar fi ca cineva să devină biruitor, fără să devină tare în credință. Ca atare, Scripturile învață peste tot creșterea în credință, și toți din poporul Domnului au nevoie să se roage precum s-au rugat apostolii: „Doamne, mărește-ne credința”; și astfel rugându-se, trebuie să folosească mijloacele pe care Dumnezeu le-a destinat pentru împlinirea acestei rugăciuni. Dacă rugăciunea lor va fi sinceră, ei vor folosi cu seriozitate acele mijloace — vor căuta pe Domnul în rugăciune, vor căuta să-I cunoască Cuvântul, vor căuta să i se supună, vor căuta și se vor bucura de serviciul Său, vor căuta să se îmbrace cu toate darurile Spiritului; și aceasta fiind atitudinea lor, vor avea credință puternică, asigurare deplină a credinței, și „nu vor aluneca niciodată; căci în felul acesta li se va da din belșug intrare în împărăția veșnică a Domnului și Mântuitorului nostru Isus Hristos” — la timpul potrivit. 2 Pet. 1:10, 11.

R 3664, col. 1, par. 4, 5:

Rugăciunea lui Neemia către Domnul, să-i acorde îndurare în ochii lui Aratxerxes, arată că el a avut credință în puterea lui Dumnezeu. Adesea ne-am întrebat dacă nu cumva un deficit de credință în astfel de chestiuni este răspunzător de mare parte din necazurile poporului cu adevărat consacrat al Domnului — Israelul spiritual. Știm că uneori ei au încercări severe din partea celor care-i urăsc, din partea celor care poate îi disprețuiesc și îi tratează nedrept, și ne întrebăm în ce măsură își amintesc, precum și-a amintit Neemia, că Dumnezeu are deplină putere să deschidă înaintea noastră căi și mijloace prin care ne putem angaja în serviciul Lui, dacă El binevoiește să ne accepte serviciile, dacă găsim favoare în ochii Lui, dacă rugăciunile de pe buzele noastre și din inima noastră merg sus la El ca un memorial, acceptabil prin Cristos.

În legătură cu aceasta ne amintim o istorioară pe care ne-a spus-o o soră la o convenție. A zis: „Soțul meu este chiar bogat, are o fermă mare, bine înzestrată etc., și, deși am servit cu credincioșie ani de zile, el așa se opune Adevărului și așa mă împiedică în privința lui, încât bombăne și pentru cea mai mică sumă dată pentru abonamentul la Turnul de Veghere sau pentru prețul cărților de care am nevoie. Când am auzit de această convenție am simțit o dorință în inima mea să vin și să întâlnesc pe unii din poporul drag al Domnului, și am dus chestiunea la Domnul în rugăciune, spunându-I că dacă este plăcerea Sa, m-aș bucura mult de privilegiul de a fi la convenție, dar eram dispusă să las chestiunea cu totul în seama Lui. Am simțit cumva că era foarte posibil ca Domnul să-mi deschidă calea să vin, și în spiritul cooperării i-am sugerat soțului meu această chestiune într-un moment favorabil, spunându-i că mi-ar plăcea foarte mult să fiu la convenție. S-a opus cu violență, zicând că distanța până la gară era așa de mare că nu puteam să merg pe jos și el nu-mi va da voie să folosesc un cal. I-am răspuns foarte calm că nu știam, dar simțeam cumva că Domnul voia ca eu să merg și poate că îmi va deschide calea. Am răspuns liniștită, fiindcă încredințasem chestiunea cu totul Domnului și eram dispusă să rămân la orice îmi va acorda providența Sa. Am fost chiar veselă, prin urmare, în pofida cuvintelor de împotrivire ale soțului meu. El părea să-mi vadă așteptarea încrezătoare și de câteva ori s-a referit la această chestiune, repetând că nu trebuia să merg, că nu mă va lăsa să iau un cal etc. Eu am răspuns numai că nu știam, dar dacă era voia Domnului să merg, El va putea să-mi deschidă calea. Cam cu zece zile înainte de convenție, unul dintre cei mai buni cai ai soțului meu s-a îmbolnăvit, și deși el reușește foarte bine să-și doftoricească animalele și cu această ocazie a chemat un chirurg veterinar, calul a murit. Apoi alt cal s-a îmbolnăvit și a murit, și al treilea s-a îmbolnăvit. Soțul meu a început să-și dea seama că ar putea fi mâna Domnului în afacerile lui, și evident a asociat pierderile cu declarația sa că nu voi putea folosi calul să merg la convenție. A adus în discuție el însuși subiectul convenției, dând de înțeles într-un mod foarte blând posibilitatea de a revoca decizia sa anterioară. Răspunsul meu liniștit a fost același, că poate Domnul va deschide calea. A murit și al treilea cal, și soțul meu a venit la mine și mi-a spus: „Poți merge la convenție”.

30. Care este relația între rugăciune și mulțumire?

R 3128, col. 2, par. 3, 4:

Neliniștea și poverile sunt inevitabile pentru cei care se bazează pe ei înșiși, pe înțelepciunea lor, pe puterea lor, pe abilitatea lor; dar membrii corpului lui Cristos, acceptați în Cel Preaiubit, adoptați în famila divină, fii ai lui Dumnezeu, sunt asigurați tot mereu în Cuvânt că dacă ei rămân credincioși, toate lucrurile vor lucra împreună pentru binele lor cel mai mare. De ce ar fi ei împovărați? De ce ar fi neliniștiți? Cel care le apără interesele nu doarme. Când creștinii se simt neliniștiți, temători, împovărați, dovada este că le lipsește credința, și probabilitatea este că, fie n-au crescut până la punctul de a avea credința cuvenită în Domnul, fie au lăsat „norii de origine pământească” și grijile acestei vieți să se interpună între ei și Domnul, așa încât nu mai au încredere că continuă în iubirea și grija Sa. Toți care sunt în astfel de stare să meargă imediat la tronul harului ceresc și la făgăduințele divine, și obținând milă la tron și hrănindu-se din făgăduințe, să se întărească în Domnul și în încrederea în El, și grijile care-i macină vor da loc credinței, încrederii, păcii inimii, oricare ar fi condițiile exterioare.

Acesta este sfatul apostolului — ca în loc de a continua în starea neliniștită, să punem în fața Domnului toate afacerile noastre, cerând grija Lui providențială făgăduită, recunoscând lipsa noastră de înțelepciune — și acceptând cu bucurie înțelepciunea Sa și prevederile iubirii Sale, să aducem toate cererile într-un spirit de mulțumire. Acest spirit de mulțumire implică o recunoaștere că împrejurările și condițiile în care ne aflăm au fost supravegheate de Domnul și că Îi apreciem grija și ne încredem în ea pentru viitor. Mulțumirile pentru ceea ce avem și o deplină apreciere a conducerilor Domnului de mai înainte și de acum, vor împiedica orice neliniște pentru viitor; căci inima mulțumitoare va conchide că Cel care ne-a favorizat și ne-a răscumpărat pe când eram încă păcătoși, ne va favoriza și va face mult mai mult pentru noi acum că suntem ai Săi prin adopția care este în Cristos Isus.

R 3306, col. 1, par. 7:

Ne-am referit deja la necesitatea rugăciunii, cererii, menționată de apostol. Observăm acum că cei care locuiesc în părtășie strânsă cu Domnul vor aprecia atât de mult favorurile și binecuvântările avute deja, încât nu se vor gândi să ceară binecuvântări mai mari, ci mai degrabă să aducă mulțumiri cu o înțelegere a faptului că au primit deja din mâna Domnului nu numai mai mult decât au meritat, ci mai mult decât ar fi putut cere sau gândi. Și ce au primit deja este numai o pregustare a binecuvântărilor viitoare promise.

R 2866, col. 1, par. 3:

Iacov a avut o metodă de a marca manifestările speciale ale providenței divine — ca atunci când a pus numele Peniel locului în care s-a luptat cu îngerul; ca aducere aminte că acolo a fost privilegiat să vadă, în mod reprezentativ, fața Domnului, să primească binecuvântarea Domnului, lumina feței Sale. Asemănător, este folositor pentru israeliții spirituali să notăm într-un mod special toate îndurările și providențele Domnului față de noi. Mulți se simt săraci în privința favorii și binecuvântării Domnului, numai fiindcă n-au lăsat ca ele să facă o impresie cuvenită asupra inimii lor atunci când le-au primit. Favorurile divine se pierd repede din vasele noastre crăpate dacă nu se face o notă specială cu acea ocazie, fie pe tăblița minții, sau în alt mod care să ne împrospăteze memoria. Fără îndoială toți am avea mai multe Beteluri și mai multe Penieluri dacă doar am urma calea de a pune ceva fel de monumente, și acolo să intrăm în ceva legământ sau angajament special cu Domnul ca răspuns pentru îndurările Domnului. Chiar pe linia acestui gând, că creștinii au în general binecuvântări și favoruri mai multe decât recunosc pe deplin, Biserica din Allegheny a ținut de câțiva ani „adunări de casă” în diferite cartiere, în fiecare miercuri seara, pentru rugăciune, laudă și experiențe. Și experiențele nu sunt din acelea avute „cu ani în urmă”, oricât de bune ar fi fost, ci experiențe proaspete, vii, din acea săptămână. Și când fiecare caută zilnic dovezile proaspete ale iubirii și grijii divine, găsește că are cu mult mai mare pricină de bucurie și mulțumire și încurajare decât ar fi știut că are fără astfel de veghere și notare. Să-I înălțăm lui Dumnezeu zi de zi și săptămână de săptămână Ebenezer-urile noastre, dacă vrem să ne crească credința, bucuria și iubirea.

31. Care este relația între post și rugăciune?

R 2022, col. 1, par. 4, până la sfârșit — Purificarea prin post și rugăciune:

Deși noi nu suntem sub Legământul Legii, în mod cuvenit putem privi în urmă la procedurile lui Dumnezeu cu vrednicii din vechime și la aranjamentele tipice din trecut, și să scoatem din ele unele învățături de valoare. O învățătură este în faptul că celor care au sărbătorit Paștile (simbolizând Biserica evanghelică ce se împărtășește din Cristos, Mielul nostru de Paști) li s-a cerut să se curețe, să-și curețe casele și să îndepărteze tot aluatul (un simbol al păcatului) și să facă o curățenie generală. Vezi Exodul 12:19, 20; 13:7; Ioan 11:55.

Cu marea ocazie a dării Legământului Legii lui Israel, au fost poruncite în mod strict spălări, purificări etc. (Vezi Exodul 19:15.) Antitipul aceleia a fost instituirea Noului Legământ al harului prin marele Mijlocitor, Cristos. Caracterul potrivit al mai marii purificări a tuturor celor care acceptă Noul Legământ trebuie să fie evident.

Când profetul Daniel L-a căutat pe Domnul cu cereri speciale la care El a răspuns atât de special, el s-a „disciplinat”; adică, a căutat ca prin practicarea lepădării de sine să se aducă într-o stare specială a inimii și a minții plăcută lui Dumnezeu (Dan. 10:2, 3). Că acest lucru i-a fost de ajutor și plăcut lui Dumnezeu este mărturisit de îngerul Domnului — „Daniel, om preaiubit [margine — „om al dorințelor”] ... nu te teme de nimic; căci cuvintele tale au fost ascultate”. Vers. 11, 12. Compară și cap. 9:3, 4-18, 20, 21.

În timp ce posturile, spălările, purificările din Legământul Legii reprezintă condițiile de lepădare de sine și de moarte față de lume, care trebuie să fie atitudinea tuturor credincioșilor întotdeauna, totuși avem bun precedent în Noul Testament pentru respectarea posturilor literale etc. Să observăm următoarele:

Domnul nostru a postit patruzeci de zile la începutul slujirii Sale, când căuta în mod special conducerea și instruirea divină pentru lucrare; și nu știm cât de des a postit în secret. Mat. 4:2.

„Când postiți, să nu vă luați o înfățișare tristă, ca fățarnicii, care își urâțesc fețele, ca să arate oamenilor că postesc. ... Tu însă, când postești, unge-ți capul și spală-ți fața, ca să te arați nu oamenilor că postești, ci Tatălui tău, care este în ascuns; și Tatăl tău, care vede în ascuns, îți va răsplăti.” Mat. 6:16-18; 9:15.

În Biserica din Antiohia erau câțiva frați care slujeau Biserica și se rugau, posteau și căutau să fie și să facă ce era cât mai plăcut lui Dumnezeu. Dintre aceștia serioși care căutau, Dumnezeu a ales pe Pavel și pe Barnaba pentru serviciu special. Ce sugestie se află în aceasta pentru toți cei care sunt doritori să fie folosiți și folositori în serviciul aceluiași Învățător. Biserica din Antiohia părea să simtă importanța acestei chestiuni de asemenea, căci atunci când i-a trimis pe cheltuiala lor, ca reprezentanți ai lor și ai Domnului, ei au postit întâi, apoi s-au rugat și au pus mâinile peste misionari (recunoscându-i ca agenții și reprezentanții lor) și i-au trimis. Fapte 13:2, 3.

Apostolul menționează cum el și colaboratorii lui s-au dovedit aprobați pentru poporul lui Dumnezeu, și printre alte lucruri menționează bătăi, închisori și posturi. Nu trebuie să gândim că apostolul s-a bătut și s-a închis singur, cum fac unii călugări și călugărițe, ci că a suferit acestea din partea necredincioșilor, din pricina credincioșiei sale față de Domnul, în vestirea veștilor bune de mare bucurie — „Isus și învierea” — de care nu-i era rușine. Tot așa, unele dintre posturi se poate să fi fost posturi impuse, datorită serviciului său pentru adevăr; și, dacă este așa, fără îndoială acestea au fost cu atât mai acceptabile în ochii Domnului. 2 Cor. 6:5; 11:27.

Sfătuim pe aceia care ne-au scris despre dorința lor de a abandona folosirea tutunului etc., sau care găsesc în ei vreo slăbiciune pe care doresc s-o învingă, nu numai să-și spele continuu inima cu adevărul, să se roage și să vegheze necontenit, ci pe lângă acestea să folosească frecvent apa li-terală, prin băi fizice și posturi ocazionale pentru Dumnezeu ca semn al seriozității inimii lor — ca o dovadă pentru ei, ca și pentru Dumnezeu, că rugăciunea lor nu este numai o toană de moment, ci o adâncă, serioasă dorință a inimii.

R 3659, col. 2, par. 2-5 — Posturile israeliților spirituali:

Fără îndoială că există un avantaj în post și rugăciune pentru israelitul spiritual. Cazul nostru nu este exact ca acel al israeliților sub Ezra, dar există totuși o asemănare. Nouă nu ni se garantează binecuvântări pământești sau protecție pământească împotriva adversarilor pământești. Ca israeliți spirituali însă, noi avem o garanție mai mare, căci în estimarea noastră, interesele noastre spirituale ca noi creaturi sunt incomparabil mai mari și mai importante decât toate interesele noastre pământești. Avem garanția că orice ni s-ar întâmpla, Domnul poate și este dispus să conducă spre bine dacă noi ne încredem în El. În măsura în care această făgăduință grațioasă a Domnului nu este apreciată de noi, vom căuta protecție în lume. Chiar experiența înțelegerii pericolului și a simțământului timidității s-ar putea dovedi de fapt o binecuvântare superioară pentru noi dacă aceasta ne-ar duce mai aproape de Domnul — prin post și rugăciune.

Postul, după cum am văzut până acum, înseamnă lepădare de sine. Ideea nu este aceea de slăbire a corpului prin abținere totală de la mâncare, ci mai degrabă o disciplinare a corpului prin abținere de la delicatese, bunătăți etc. Fără îndoială astfel de posturi sunt folositoare pentru noi și în alte moduri. Ele nu numai ușurează corpul de supraîncărcare, ci pentru mulți lucrează spre a limpezi mintea și a o face mai ascuțită, mai înclinată spiritual. Toți recunoaștem aceasta ca un fapt, fie că putem explica filosofia lui fie că nu. Tuturor credincioșilor, în special tuturor celor care pornesc pe calea consacrării, a devotării personale Domnului și cauzei Sale, le recomandăm postul în moduri raționale și potrivite, să-și nege mulțumirea patimilor naturale și în general să trăiască moderat, cumpătat, folosind această lume și confortul și binecuvântările ei fără a abuza de ele — folosirea lor în măsura și în modul care să fie spre cel mai mare avantaj ca noi creaturi în Cristos. Pentru creștinul consacrat, acesta nu este numai un incident de o zi, ci cursul unei vieți. Fiecare zi a lui este o zi de post, o zi de negare de sine în privința a tot ce este păcătos și în privința a orice nu ar lucra spre avantajul spiritual al său sau al altora.

Postul nostru este ca botezul nostru — are un punct definit de început și un punct definit de sfârșit. El începe cu botezul nostru spre moarte și se sfârșește în moarte. Practicanții negării de sine, ai postului, sunt sacrificatorii de sine, biruitorii lumii, cărora Domnul le-a promis binecuvântarea Sa specială de favoruri spirituale, pace, bucurie și toate roadele și harurile spiritului în prezent, și binecuvântarea veșnică a părtășiei cu El în toate bucuriile, perfecțiunile și desăvârșirile stării Împărăției — glorie, onoare și nemurire.

Ezra spune: „Pentru aceasta am postit și am chemat pe Dumnezeul nostru. Și El ne-a ascultat”. Acest verset poate fi aplicat în măsură deplină israeliților spirituali care, sub conducerea Marelui Preot al mărturiei noastre, călătoresc spre Ierusalimul cel Nou. Postul și rugăciunile lor către Domnul pentru protecție și ajutor pe calea îngustă și pentru sprijin până la sfârșitul călătoriei sunt auzite, și Domnul ne asigură dinainte că toate aceste cereri sunt satisfăcute. Buna plăcere a Tatălui nostru este să dea Spirit sfânt celor care cer și să facă toate lucrurile să lucreze împreună spre binele lor, și să-i aducă sub conducerea marelui Păstor Principal și în final în Împărăție. Cu alte cuvinte, „Cel care v-a chemat este credincios și va face lucrul acesta” (1 Tes. 5:24) — va face tot ce a promis, peste măsură mai mult decât am fi putut cere sau aștepta de la El. Totul depinde de noi: dacă consacrarea noastră se bazează pe credința în lucrarea răscumpărătoare a Domnului nostru, dacă este o consacrare deplină și completă și dacă o trăim zi de zi, rezultatul va fi tot ce am așteptat, și chiar mai mult decât am așteptat.

32. Care este valoarea rugăciunii secrete?

Vol. VI, pag. 686, par. 3, până la pag. 687, par. 1:

Acest mare privilegiu al accesului la Dumnezeu, al intrării prin credință în Sfânta Sfintelor, al apropierii de tronul harului și al primirii milei și ajutorului în orice timp de nevoie, poate fi adaptat la toate condițiile înconjurătoare.

Acest privilegiu este al nostru pentru folos personal — ca noi individual să putem intra în cămăruță cu Domnul și să avem comuniune cu El; și prin mila Sa, această comuniune cu El, această separare de lucrurile care ne distrag, poate fi gustată când în realitate ne retragem din tovărășia altora. Unde acest lucru este imposibil și unde nu se ivește nici o ocazie de a ne pleca genunchii și a ne ridica vocea nici chiar până la șoaptă, Noua Creație are privilegiul accesului la Tatăl în comuniune mintală. Când suntem pe stradă, când suntem înconjurați de confuzie și vacarm, inima se poate ridica și căuta înțelepciune și putere la tronul harului. Ce binecuvântate sunt aceste privilegii! Cei care le folosesc cel mai mult se bucură de ele cel mai mult. Spre deosebire de lucrurile pământești, acestea devin cu atât mai prețioase cu cât devin mai familiare.

33. Care sunt avantajele speciale ale rugăciunii în familie?

Vol. VI, pag. 687, par. 2:

Rugăciunea în cercul familiei înseamnă retragerea familiei în „cămăruța ascunsă" — în prezența Domnului, departe de lume. Aceasta nu poate fi totdeauna posibil, dar unde există prilejul, acesta nu trebuie să fie neglijat. Dacă însă nu se pot crea ocazii favorabile, fără îndoială că Domnul va lua voința în locul înfăptuirii și va acorda binecuvântări în consecință. Influența altarului familiei și a tămâiei rugăciunii care se înalță de pe el la Tatăl ceresc, precum și recunoașterea acolo a harului Său, a milei, a puterii și binecuvântării Sale, vor aduce în mod sigur mai multă binecuvântare, nu numai Preotului Împărătesc care-și servește astfel familia, ci fiecărui membru al acelei familii. Un simțământ de reverență față de Dumnezeu, de responsabilitate față de El și de înțelegere a iubirii Sale, a grijii Sale protectoare, va merge cu acea familie toată ziua. Și dacă seara va fi posibil să se adune din nou ca familie, ca să recunoască îndurările divine și să dea mulțumiri, binecuvântarea nu va face decât să crească, cum a fost cu uleiul din urciorul văduvei, când a fost turnat pe rând în vase. 2 Împ. 4:1-7.

34. Care este valoarea rugăciunii în Biserică?

Vol. VI, pag. 687, par. 3:

Rugăciunea în Biserică înseamnă pentru familia Domnului retragerea în „cămăruța ascunsă" a prezenței divine, separată de lume. Aceasta este vital necesară pentru progresul ei, pentru sănătatea ei, pentru dezvoltarea ei spirituală. Neglijarea ei va duce în mod sigur la pierderea puterii, a privilegiului și serviciului, și la o pierdere corespunzătoare a bucuriei. Suntem însă în total dezacord cu felul de rugăciune publică la care făcea referire un ziar din Boston, când, dând raport despre o adunare religioasă, a zis: „Reverendul Dr. -------- a făcut cea mai frumoasă și mai elocventă rugăciune oferită vreodată unui public din Boston!” Prea multe rugăciuni se fac publicului în loc să se facă lui Dumnezeu. Scripturile nu numai că încurajază printre poporul Domnului rugăciunile în public și cu voce care să poată fi auzită, dar și arată că cel care se roagă trebuie să aibă în vedere publicul în legătură cu slujirea sa și să facă serviciul așa încât cel care aude să poată spune „Amin”, fie cu voce tare, fie în inima sa. 1 Cor. 14:13-17.

35. Sunt autorizate rugăciunile publice făcute la întâmplare?

R 2023 — Sunt autorizate rugăciunile publice? Vezi articolul la pag. 257.

36. Care este necesitatea rugăciunii la începutul și la sfârșitul adunărilor de studiu al Cuvântului lui Dumnezeu?

Vol. VI, pag. 688, par. 1:

Înțelepciunea de sus, Spiritul sfânt, l-a îndrumat pe apostolul Pavel când a mers cu Evanghelia în altă cetate ca să caute pe cei adunați „într-un loc de rugăciune” (Fapt. 16:13). Și încă este un fapt, că atât cunoștința cât și iubirea lui Dumnezeu prisosesc cel mai mult printre aceia din poporul Domnului care se roagă unul pentru altul și unul împreună cu altul, ca bucuria lor să fie deplină. Oricât de multe adunări ar avea poporul Domnului pentru studiul Cuvântului Său și pentru zidirea reciprocă în cea mai sfântă credință, noi susținem ca nici un serviciu să nu fie considerat că este început cum se cuvine decât dacă se cere mai întâi binecuvântarea Domnului peste studiu; și nici o adunare să nu fie considerată că este încheiată cum se cuvine până când se mulțumește lui Dumnezeu pentru privilegiul și binecuvântarea de care s-a bucurat și pentru binecuvântarea acordată — pentru ca Cuvântul harului Său să poată fi într-adevăr hrană pentru inimile celor care au ascultat cu o dorință sinceră de a cunoaște și a face voia Sa.

37. Ce sugestii sunt în legătură cu adunările de rugăciune și experiențe?

Vol. VI, pag. 314, par. 5:

Trebuie să fie servicii devoționale nu numai legate de toate adunările poporului Domnului, ci și, după cum arată experiența, fiecare are folos când în prezența fraților săi mărturisește cu gura sa, fie prin relatarea experiențelor fie prin rugăciune, devotamentul său față de Domnul.

Vol. VI, pag. 319, par. 1, până la pag. 322. Vezi fragmentul la pag. 258.

38. Este potrivit să ne rugăm pentru botezuri cu Spirit sfânt?

Vol. V, pag. 211, par. 1, până la pag. 216. Vezi fragmentul la pag. 260.

Vol. VI, pag. 445, par. 1:

Am atras deja atenția în mare măsură asupra cuvintelor lui Ioan Botezătorul, spuse evreilor despre Isus: „El vă va boteza cu Duhul sfânt și cu foc” (Mat. 3:11) — indicând astfel binecuvântările de la Cincizecime asupra israeliților și focul mâniei lui Dumnezeu, „mânia Lui" completă (1 Tes. 2:16), care a venit asupra rămășiței acelei națiuni. Botezul cu foc nu este o binecuvântare și nici nu este înțelept că creștinii se roagă uneori pentru el. După cum un astfel de botez cu foc a fost la sfârșitul Veacului Iudeu asupra „plevei” din acea națiune, tot așa Domnul nostru arată că la sfârșitul acestui veac va fi un „foc” similar asupra clasei „neghină" din creștinătate — un botez al focului, strâmtorării, care va fi îngrozitor; „un timp de strâmtorare cum n-a mai fost de când sunt popoarele”. Dan. 12:1.

39. Se pot ruga consacrații pentru vindecare fizică?

R 2837, col. 2, par. 4, până la pag. 2838, col. 1, par. 3:

În privința întrebării dacă poporul Domnului să se aștepte la vindecare miraculoasă ca răspuns la rugăciune: noi nu credem că trebuie să se aștepte la vindecare miraculoasă sau să se roage pentru aceasta. Tot poporul lui Dumnezeu este desigur binevenit la tronul harului și este invitat să-și ducă toate poverile și grijile acolo, și să obțină milă și să gesească har spre ajutor în orice timp de nevoie. Dar sfinții nu sunt invitați niciodată să se roage pentru vindecarea lor fizică. Ei sunt însă asigurați că buna plăcere a Tatălui este să dea Spirit sfânt celor care îl cer. Și în mod clar aluzia este că bolile fizice, suferințele și durerea realizează pentru poporul lui Dumnezeu haruri și roade ale spiritului dacă sunt primite în mod cuvenit și sunt suportate cu răbdare. Celor care sunt astfel atinși le vorbește Domnul cum i-a vorbit sfântului Pavel: „Harul Meu îți este de ajuns”. Cu această asigurare apostolul s-a putut lăuda în necazuri; și putem învăța să facem așa și noi. 2 Cor. 12:7-10.

Această rugăciune a apostolului, repetată de trei ori, ne spune el, este singura rugăciune pentru vindecare fizică din partea vreunuia dintre apostoli, după câte arată mărturia biblică. Aceasta a fost făcută devreme în experiența apostolului, înainte de a fi învățat că chemarea sa de sus nu era la sănătate, bogăție, binecuvântări pământești și confort în gustarea lor, ci la sacrificarea tuturor acestora, pentru ca astfel devenind părtaș în suferințele lui Cristos, să poată ajunge curând la starea cerească — glorie, onoare și nemurire. Astfel și dragul nostru Răscumpărător, nu S-a rugat pentru binecuvântări pământești pentru Sine și nu Și-a folosit puterile în mod egoist. El ar fi putut porunci pietrelor să se facă pâine, dar n-a făcut-o, și a postit patruzeci de zile. Ar fi putut cere și ar fi primit pentru apărarea și eliberarea Sa de persecutori, douăsprezece legiuni de îngeri; dar n-a făcut așa — în loc de aceasta El a vrut să îndure orice permitea Tatăl să fie turnat în paharul experienței Sale amare; acceptând numai binecuvântările comune de o natură deschisă întregii omeniri. Când a fost ostenit S-a odihnit, sau a devenit atât de slab încât nu Și-a putut duce crucea și a căzut sub povara ei. Dar nu S-a rugat pentru putere. Ar fi fost în opoziție cu legământul Său sau cu consacrarea spre moarte să fi căutat astfel ajutor divin în împotrivirea la moarte.

Dar în timp ce nu există dovezi că apostolii s-au rugat pentru ușurare de bolile fizice (cu singura excepție menționată mai sus), avem mărturii că ei și alții pe care i-au iubit au fost bolnavi. Într-un caz apostolul declară despre Epafrodit: „Într-adevăr, a fost bolnav și foarte aproape de moarte, dar Dumnezeu a avut milă de el; și nu numai de el, ci și de mine, ca să n-am întristare peste întristare” (Filip. 2:27). Ne putem oare îndoi că dacă însănătoșirea lui ar fi fost miraculoasă chestiunea ar fi fost declarată așa spre gloria lui Dumnezeu? Este evident deci că a fost așa cum este declarat, că însănătoșirea a avut loc fiindcă Dumnezeu a avut milă de el, și nu prin rugăciune. Și așa este și cu noi acum: „Tatăl vostru știe de ce aveți nevoie” și Își împlinește făgăduința de iubire și milă, și toate lucrurile, chiar și boala etc., vor lucra spre binele celor chemați potrivit scopului Său.

Vindecarea fizică drept răspuns la rugăciune, cum este descrisă în Biblie, a fost făcută pentru public, nu pentru Biserică, exceptând cazul când sfântul (cum este în Iacov 5:14-16) ar cădea în păcat și boală ca pedeapsă pentru păcat așa încât n-ar putea merge la Dumnezeu în rugăciune pentru sine. Acesta să trimită după Bătrânii Bisericii și ei să se roage pentru el pentru iertarea păcatului său; „Rugăciunea credinței va vindeca pe cel bolnav și Domnul îl va ridica; și dacă a făcut păcate, îi vor fi iertate”.

Deși din punct de vedere cronologic ne aflăm în zorile Mileniului, suntem înclinați să ne îndoim că se acordă lumii ceva binecuvântări speciale, până când Biserica Evanghelică, preoțimea împărătească aleasă, este completă și glorificată; căci aceasta va fi lucrarea lor.

Vol. VI, pag. 636, par. 1, până la pag. 637, par. 1:

Cum a făcut Isus și ce cale au urmat apostolii mergând în urmele Sale? Răspundem că nu este nici o relatare că Isus sau apostolii au vindecat pe cineva din Biserică. Se impune oare ideea că vindecarea bolnavilor de către Domnul nostru a indicat voința divină asupra acestui subiect? Răspundem că nu cei vindecați, ci vindecătorul este modelul nostru. Domnul nostru a hrănit miraculos mulțimea; să așteptăm noi ca atare să fim hrăniți miraculos? Nu — dimpotrivă. După cum Căpetenia Noii Creații a refuzat să folosească puterea divină pentru confortul Său personal, tot așa să facem și noi (Mat. 4:2-4; 26:53). Dacă El, atunci când I-a fost foame a trimis pe ucenici să cumpere pâine, iar atunci când a fost ostenit S-a odihnit la fântână sau în altă parte — și deși a fost „atins" de pierderea sau de sacrificarea vitalității, totuși nu S-a rugat niciodată pentru eliberare de aceste necazuri naturale, ci le-a îndurat cu bucurie ca parte din sacrificiul Său — tot așa să facem și noi.

Mai mult de atât: Domnul nostru dă de înțeles că pentru El ar fi fost o folosire păcătoasă a puterii să fi folosit ajutorul Spiritului sfânt pentru satisfacerea unor astfel de nevoi pământești, fiindcă acesta era la dispoziția Sa pentru alt scop. Să fi chemat puterea divină pentru ușurare sau pentru protecție de vreo parte din procesul morții, ar fi fost păcat, fiindcă El făcuse legământ de sacrificiu și orice apel pentru protecție de efectele lui ar fi însemnat că „dă înapoi”. „Dar dacă cineva dă înapoi, sufletul Meu nu găsește plăcere în el.” Evr. 10:38; Mat. 26:53.

Lucrurile stau exact la fel și cu Biserica, fiindcă noi urmăm pe Căpetenia noastră. Pentru noi, a apela după ajutor divin pentru corpurile noastre muritoare pe care le-am consacrat spre moarte, ar fi în defavoarea legământului nostru, prin care ne-am dat toate avantajele pământești și drepturile ca oameni (din privilegiile restabilirii cumpărate cu sângele prețios) în schimbul privilegiului de a alerga ca Noi Creaturi în alergarea pentru marele premiu al „slavei, cinstei și nemuririi”. A cere înapoi ceea ce am predat ar implica o dorință de a ne retrage de la sacrificiu, de a anula legământul și de a renunța la moștenirea noastră ca Noi Creaturi. Această opinie despre rugăciunea pentru lucrurile pământești va fi nouă pentru unii, iar altora le va produce fără îndoială un șoc, reflectând că ei fără să știe au făcut tocmai acest lucru și că Dumnezeu le-a răspuns la rugăciune. Poate aceasta însemna oare că ei au fost astfel respinși din alergarea pentru premiu? Noi gândim că nu. Credem că după cum un părinte pământesc ar fi îndelung răbdător cu copilașul său neștiutor, tot așa Domnul este răbdător față de poporul Său, scuzându-le greșelile neintenționate și luând intenția în locul cuvintelor. Și după cum un părinte ar putea onora o cerere nepotrivită a micuțului său, tot așa noi credem că Domnul a onorat adesea credința poporului Său chiar dacă era nepotrivit exercitată. Dar lucrurile stau diferit când creștem în har și cunoștință; atunci ar fi păcat și ar putea însemna o întoarcere de la favoarea divină — o respingere a legământului.

Vol. VI, pag. 644, par. 1, până la pag. 654. Vezi fragmentul la pag. 262.

R 2006, col. 2, par. 2, până la pag. 2007, col. 1, par. 1 — Rugăciunile lui Cristos n-au fost egoiste. Vezi fragmentul la pag. 266.

R 3588, col. 2, par. 1-4:

Domnul a fost îndurător față de Ezechia, ascultându-i și împlinindu-i rugăciunea. Isaia nu ieșise încă din casa împăratului ca să meargă acasă, când a venit un mesaj de la Domnul îndrumându-l să se întoarcă în odaia de bolnav al lui Ezechia și să-i spună că Domnul i-a ascultat rugăciunea și i-a văzut lacrimile și i-a adăugat cincisprezece ani la viața lui, indicându-i prin profet medicamentul, o cataplasmă care-i va aduce ușurare — o turtă de smochine. Aici se află o lecție: nu înseamnă că nu trebuie să folosim remedii în legătură cu necazurile și suferințele noastre, ci trebuie să recunoaștem în spatele remediilor voința Domnului. Turta de smochine n-ar fi ajutat în acest caz fără intervenția puterii Sale divine, dar, pe de altă parte, puterea divină a preferat să opereze prin turta de smochine, mai degrabă decât fără ea. Nu este pentru noi să-I dictăm Domnului cum să ne vină binecuvântările, ci să căutăm să învățăm din acestea și din alte ilustrații pe care ni le-a dat, care ar fi probabil voința Sa în privința noastră și a necazurilor noastre.

Se ridică întrebarea: Și-a schimbat Dumnezeu planul și aranjamentele datorită rugăciunii lui Ezechia, și face El așa ori de câte ori răspunde la o rugăciune? Răspundem că în anumite chestiuni este în mod evident la fel de ușor pentru Domnul să le aranjeze într-un fel sau în altul fără a fi în opoziție cu planurile Sale generale. După înțelegerea noastră, Domnul l-ar fi lăsat pe Ezechia să moară dacă nu s-ar fi rugat. Cu alte cuvinte, Domnul l-a informat numai pe împărat care ar fi fost consecințele cazului său, și l-a informat tocmai cu scopul de a-i da o ocazie să ceară în credință vindecarea sa. Astfel Domnul a așteptat să fie îndurător cu el.

Prin aceasta nu dorim să sugerăm că purtarea și rugăciunile lui Ezechia trebuie să fie un model și o lecție pentru tot poporul Domnului în împrejurări asemănătoare, ca atunci când noi sau sau cei iubiți ai noștri sunt bolnavi, să facem o cerere specifică pentru prelungirea vieții și însănătoșire de boală. Există o deosebire între starea și relația noastră cu Domnul și cea a lui Ezechia. Deși împăratul a fost un om bun, el a trăit înainte de a începe chemarea evanghelică. De aceea, el n-a fost unul dintre concepuții de spirit, căci Spiritul sfânt nu era dat încă, fiindcă Isus nu suferise încă și nu fusese glorificat încă (Ioan 7:39; 1 Pet. 1:11). Cei care sunt poporul consacrat la Domnului acum, „sfinții”, să-și dea seama că ei sunt într-o relație cu Domnul specială, nouă, diferită de a altor oameni; că Domnul a făcut un acord cu ei, că predarea vieții lor pământești și a tuturor intereselor pământești le va aduce în schimb favoruri, privilegii, protecții etc. speciale.

Din acest punct de vedere ar fi neînțelept să-I ceară Domnului privilegii și avantaje pământești de vreun fel, deoarece acestea ar putea lucra spre dezavantajul lor ca Noi Creaturi. Mai degrabă ei să-și amintească de cuvintele Domnului nostru, că toată omenirea caută lucruri pământești, dar că Tatăl știe de ce lucruri avem nevoie înainte de a I le cere. Prin urmare, atitudinea preferabilă a inimii pentru poporul consacrat al Domnului este: O, Doamne, Tu știi mult mai bine decât mine ce ar fi pentru binele meu cel mai mare, pentru interesul meu spiritual cel mai mare. Ai promis că toate lucrurile vor lucra împreună pentru binele meu fiindcă sunt al Tău, fiindcă am fost chemat potrivit planului Tău. Te implor, dă-mi ce este mai bine în toate afacerile vieții și reține ceea ce Ți se pare Ție mai bine — „facă-se voia Ta”. Ca poporul consacrat al Domnului să încerce să miște brațul lui Iehova în privința afacerilor lui, ar părea să fie ca și cum ar încerca să ia cârma din mâinile Lui — ar părea să fie mai multă sau mai puțină voință proprie, care noi I-am promis Domnului că va fi moartă pentru ca voia Lui să se facă în noi.

R 3668, col. 1, par. 5, 6:

Întrebare: De ce nu ne-am putea ruga pentru vindecare fizică dacă am fi siguri că am face serviciu mai mult în lucrarea secerișului?

Răspuns: Trebuie să ne analizăm gândurile și să ne amintim că ele sunt înșelătoare peste măsură; că uneori încearcă să ne înșele în privința motivelor lor adevărate. Se pare că dorința pe care cu toți am avea-o după vindecare fizică ar fi în mod considerabil de același fel cu dorința pe care toți am avea-o să vedem că se face o minune — dorința de a umbla prin vedere și nu cu totul prin credință. Pe de altă parte, după înțelegerea noastră, Domnul dorește ca noi cei din Veacul Evanghelic să umblăm cu totul prin credință și nu prin vedere. Ca atare, semnele au fost permise la începutul veacului pentru stabilirea Bisericii, și apoi au fost lăsate pentru ca Biserica, stabilită prin Cuvântul Domnului aflat în mâinile ei, să umble în întregime prin credință. Un alt gând care ar putea ajuta dorinței după vindecare prin minuni ar fi eliberarea de durere, dar și aceasta ar fi dorință de o natură egoistă; și dacă Domnul ne-ar elibera de durere, acesta ar fi un pas spre eliberare de boală, și dacă boala ar fi eradicată, de ce nu ne-am ruga și pentru eliberare de urâțenie, de strâmbătatea capului, de dispoziție rea etc.? Într-un cuvânt, de ce să nu-I cerem Domnului să ne facă din nou? Dar aceasta, după cum se va înțelege, ar fi restabilire, care nu face parte din ordinea divină de acum, ci este aranjamentul lui Dumnezeu pentru veacul viitor. După cum am văzut, obiectivul chemării Bisericii în acest veac este să sacrifice, și trebuie să ne amintim de asemenea că nu creatura nouă este sacrificată, ci creatura veche — creatura nouă se reînnoiește zi de zi. Domnul îi vindecă toate bolile; adică El cooperează cu noi pentru vindecarea defectelor spirituale și promite o completare a lucrării la învierea corpului spiritual. Aceasta primim noi în schimbul predării drepturilor pământești ale restabilirii. Să fim bucuroși într-adevăr că, venind la Domnul și fiind îndreptățiți prin credință, sărmanelor noastre corpuri vechi, deja aproape moarte, li se va îngădui să meargă în moarte și acest lucru va fi socotit un sacrificiu complet, deși nu este decât o parte a lui. Dacă, dimpotrivă, am fi restabiliți la perfecțiune fizică, ar însemna să avem cu mult mai mult de sacrificat înainte de a ne aștepta să murim. Ca atare, este mai favorabil pentru noi că Domnul socotește corpurile noastre perfecte și apoi sacrificate, fiindcă avem cu atât mai puțin serviciu sacrificator de făcut, și totuși este socotit de El ca sacrificiu complet.

40. Care este privilegiul nostru în privința vindecării bolii sufletești?

Ps. 103:2-5 „Binecuvântează, suflete al meu pe Domnul, și nu uita nici una din binefacerile Lui! El îți iartă toate fărădelegile tale; El îți vindecă toate bolile tale; El îți răscumpără viața din groapă; El te încununează cu bunătate și cu îndurări; El îți satură de bunătăți bătrânețea și te face să întinerești iarăși ca vulturul.”

Vol. VI, pag. 145 până la pag. 149, par. 2. Vezi fragmentul la pag. 267.

41. Cum trebuie să privim vindecarea prin credință, miracolele moderne etc.?

Vol. VI, pag. 638, par. 2, până la pag. 641, par. 1 — „Dacă Satan scoate afară pe Satan, împărăția lui este în declin.” Vezi fragmentul la pag. 270.

42. Cum explicăm Iacov 5:14-16?

Iacov 5:14-16 „Este vreunul printre voi bolnav? Să cheme pe bătrânii adunării și ei să se roage pentru el, ungându-l cu untdelemn, în Numele Domnului. Rugăciunea credinței va vindeca pe cel bolnav și Domnul îl va ridica; și dacă a făcut păcate, îi vor fi iertate. Mărturisiți-vă deci unii altora păcatele și rugați-vă unii pentru alții ca să fiți vindecați. Mare putere are rugăciunea fierbinte a celui drept.”

R 2008, col. 1, par. 7, până la pag. 2009, col. 2, par. 1. Vezi fragmentul la pag. 271.

Vol. VI, pag. 637, par. 2, până la pag. 638, par. 1 — Rugăciunea credinței va vindeca pe cel bolnav:

Acest pasaj, precum și cel din Marcu 16:17, 18, sunt folosite ca texte doveditoare pentru a arăta că intenția divină este ca Noua Creație să se bazeze pe puterea divină pentru vindecarea bolilor. Cu pasajul din Marcu se poate rezolva ușor: el nu se află în cele mai vechi manuscrise grecești, deci trebuie privit ca o interpolare făcută cândva în secolul al cincilea.

În privința declarației lui Iacov, este evident din versetul al șaisprezecelea că boala la care se referă este recunoscută ca fiind o pedeapsă pentru păcate — nu o boală ușoară, ci una gravă, făcând să merite chemarea bătrânilor Ecclesiei. Implicația pare să fie că păcatul stă atât de aproape de ușă, încât păcătosul bolnav s-a simțit practic tăiat de la părtășia cu Dumnezeu. Și în astfel de împrejurări ar trebui să ne așteptăm ca păcatele să fie mărturisite și să se facă rugăciuni pentru iertarea lor; și tocmai așa spune relatarea: „Rugăciunea credinței va vindeca pe cel bolnav îdin condamnarea în care eraș și Domnul îl va ridica îla sănătate — restabilirea fiind un semn de iertare a păcatuluiș — și dacă a făcut păcate, îi vor fi iertate”. Vezi vers. 15.

43. Ce lecție putem învăța din exemplul de rugăciune a Domnului nostru?

R 2649, col. 1, par. 6, până la col. 2, par. 4:

Domnul nostru, după ce a dat drumul mulțimii, a căutat singurătatea muntelui în rugăciune. Deși El S-a rugat uneori cu ucenicii în auzul lor, așa încât ei au consemnat cuvintele rugăciunii Sale, este evident că n-a fost mulțumit numai cu aceste ocazii, ci adesea a căutat singur pe Tatăl, așa cum i-a sfătuit pe ucenici zicând: „Intră în cămăruța ta, încuie-ți ușa și roagă-te Tatălui tău, care este în ascuns” (Mat. 6:6). Toți creștinii cu experiență și-au dat seama de valoarea unei astfel de comuniuni personale în secret cu Tatăl ceresc, și nu suntem surprinși că Domnul nostru Isus a simțit nevoia unei astfel de comuniuni personale. Cunoștința cu Tatăl și părtășia Sa cu El înainte de a fi fost făcută lumea, departe de a-L satisface și a face să nu fie necesară rugăciunea, mai degrabă I-au stimulat dorința de a avea părtășie și comuniune continuă, în special când era singur în lume — chiar și ucenicii Săi preaiubiți, nefiind concepuți încă de spirit (Ioan 7:39), n-au putut intra în părtășie cu El în privința lucrurilor spirituale, nici n-au putut aprecia încercările care au venit asupra Lui ca om perfect, într-un mod în care ele nu vin asupra omenirii decăzute. El a avut nevoie de astfel de părtășie cu Tatăl ceresc pentru împrospătarea zelului Său, pentru menținerea în stare caldă a iubirii și a devotării Sale, care era baza consacrării Sale și a sacrificării de Sine zilnice ca om, chiar până la moarte.

Nu se dă nici o sugestie că Domnul nostru a petrecut mult timp în rugăciune, dimineața și seara, totuși în mod rațional putem presupune că niciodată n-a neglijat căutarea feței Tatălui; dar aceste perioade scurte de adorare și rugăciune zilnice au fost suplimentate de ocazii cum este cea menționată în această lecție, în care Domnul nostru a petrecut, se pare, mare parte din noapte în rugăciune și comuniune cu Tatăl. În aceasta există o lecție pentru poporul Domnului. Datoriile vieții, care presează asupra noastră zilnic, nu trebuie să fie neglijate; fiecare trebuie să simtă, cum a spus Domnul nostru: „Trebuie să fiu în cele ale Tatălui Meu”, și aceasta ar implica, de obicei, rugăciuni scurte, cum a poruncit Domnul nostru zicând: „Când vă rugați, să nu folosiți repetări fără rost, ca păgânii, care gândesc că, dacă spun o mulțime de cuvinte, vor fi acultați. Să nu vă asemănați cu ei; căci Tatăl vostru știe de ce aveți nevoie, mai înainte de a-I cere voi” (Mat. 6:7, 8). Și rugăciunea dată ca exmplu ucenicilor Săi este scurtă. Totuși, în măsura în care simțim importanța marii lucrări în care prin favoarea Domnului suntem privilegiați să fim colaboratori cu El, inimile noastre trebuie să fie și vor fi atrase spre perioade de comuniune spirituală — nu în mod necesar în sensul de a face cereri Tatălui, căci mare parte din acele perioade vor fi dedicate fără îndoială mulțumirii pentru îndurările și favorurile deja primite, pentru făgăduințele îndurătoare pe care ne bazăm credința pentru viitor, și comuniunii cu Domnul, în sensul cugetării la voința Sa în privința noastră și cum Îi putem servi în modul cel mai acceptabil și să-I fim plăcuți.

R 3551, col. 1, par. 2:

Toată viața Domnului nostru ne dă o ilustrație a ceea ce recomandă apostolul întregii Biserici prin cuvintele „Rugați-vă neîncetat”. Domnul nostru în mod evident a fost întotdeauna în atitudinea de rugăciune a inimii, care a fost plină de mulțumire Tatălui în privința tuturor afacerilor vieții, care a recunoscut grija Sa păzitoare, care S-a încredințat Lui, S-a încrezut în El și în fiecare împrejurare grea a privit spre El, ca să conducă și să facă așa ca toate experiențele să lucreze spre bine. Dar atitudinea constantă a Domnului nostru de rugăciune neîncetată nu I-a împiedicat devoțiunile mai speciale când Se retrăgea de la afacerile vieții ca să vorbească Tatălui în ascuns — uneori scurt, iar alteori petrecând toată noaptea în rugăciune în singurătatea muntelui. Deși Și-a iubit ucenicii, ei nu erau încă concepuți de Spirit sfânt și nu puteau înțelege pe deplin lucrurile din punctul Lui de vedere. Numai Tatăl a putut înțelege toată situația și ca atare însăși izolarea Domnului nostru de orice ajutor uman L-a atras mai des și mai aproape de Tatăl în rugăciune.

44. Care a fost natura cererii Domnului nostru, din Ioan 17:15-26?

Ioan 17:15-26 „Nu Te rog să-i iei din lume, ci să-i păzești de Cel Rău. Ei nu sunt din lume, după cum nici Eu nu sunt din lume. Sfințește-i prin adevărul Tău: Cuvântul Tău este adevărul. Cum M-ai trimis Tu pe Mine în lume, așa i-am trimis și Eu pe ei în lume. Și Eu Însumi Mă sfințesc pentru ei, ca și ei să fie sfințiți prin adevăr. Și Mă rog nu numai pentru ei, ci și pentru cei care vor crede în Mine prin cuvântul lor, ca toți să fie una, cum Tu, Tată, ești în Mine și Eu în Tine; ca și ei să fie una în Noi, pentru ca lumea să creadă că Tu M-ai trimis. Eu le-am dat slava pe care Mi-ai dat-o Tu, pentru ca ei să fie una, cum și noi suntem una, Eu în ei și Tu în Mine; pentru ca ei să fie în chip desăvârșit una, ca să cunoască lumea că Tu M-ai trimis și că i-ai iubit, cum M-ai iubit pe Mine. Tată, vreau ca acolo unde sunt Eu, să fie împreună cu Mine și aceia pe care Mi i-ai dat Tu, ca să vadă slava Mea, slavă pe care Mi-ai dat-o Tu; fiindcă Tu M-ai iubit înainte de întemeierea lumii. Neprihănitule Tată, lumea nu Te -a cunoscut, dar Eu Te-am cunoscut și aceștia au cunoscut că Tu M-ai trimis. Și Eu le-am făcut cunoscut Numele Tău și li-L voi mai face cunoscut, pentru ca dragostea cu care M-ai iubit Tu să fie în ei și Eu în ei."

R 3551-3553 — „Mă rog pentru ei” (Ioan 17:15-26). Vezi articolul la pag. 273.

45. Care este importanța „rugăciunii model”, dată de Domnul nostru ca învățătură ucenicilor?

Matei 6:9-13 „Voi, deci, așa să vă rugați: „Tatăl nostru care ești în ceruri! Sfințească-se Numele Tău; vie împărăția Ta; facă-se voia Ta, precum în cer așa și pe pământ. Pâinea noastră cea de toate zilele dă-ne-o nouă astăzi; și ne iartă nouă greșelile noastre, precum și noi iertăm celor care ne-au greșit; și nu ne duce în ispită, ci scapă-ne de Cel Rău. Căci a Ta este împărăția și puterea și slava în veci. Amin!””

R 2004, col. 2, par. 9, până la pag. 2005, col. 1 — Rugăciunea model:

Toate rugăciunile consemnate ale Domnului nostru sunt frumoase în simplitatea, adevărul și lipsa lor de egoism; dar cea care de obicei este numită „rugăciunea Domnului”, dată ca exemplu de rugăciune potrivită, este cu siguranță un model în toate privințele, pe care noi am face bine să o urmăm îndeaproape în cererile noastre. Luca 11:2-4; Mat. 6:9-13.

1) Cuvintele ei de început sunt pline de reverență și încredere fiască — „Tatăl nostru care ești în ceruri! Sfințească-se Numele Tău!” Ce ar putea fi mai frumos și mai asemenea spiritului de copil! Ce ar putea fi mai reverențios decât această abordare îndrăzneață, directă a harului ceresc!

2) Ea nu merge în grabă la lucrurile mai mici de un caracter personal, ci, recunoscând că Dumnezeu ia cunoștință de toate afacerile pământești și S-a îngrijit deja de un remediu îndurător și suficient, rugăciunea model recunoaște aceasta, și astfel exprimă credință și interes față de planul lui Dumnezeu așa cum este revelat în Cuvântul Său, zicând: „Vie împărăția Ta facă-se voia Ta, precum în cer așa și pe pământ”. Da, într-adevăr, nu numai că este potrivit ca toți cei care se apropie de Dumnezeu în rugăciune să fi cercetat înainte ca să știe ce a revelat El în privința voinței și planului Său, ci și ca, după ce au învățat, ei să-și mărturisească credința în Dumnezeu, că planul Său, când va fi executat pe deplin, va satisface cu prisosință toate necesitățile cazului nostru. Aceasta nu este o cerere ca Dumnezeu să aducă Împărăția înainte de timpul stabilit, nici o expresie a dorinței nerăbdătoare după ea, ci o expresie a speranței, a încrederii și a așteptării răbdătoare după ceea ce știm că va satisface cu prisosință toate așteptările cuvenite și va împlini toate făgăduințele Cuvântului Său. De asemenea ea înseamnă loialitatea noastră față de Împărăție, de legile și de spiritul ei; și implică, prin urmare, că în ceea ce ne privește, vom face tot ce ne stă în putere ca să ne conformăm viața preceptelor ei chiar și acum.

3) Apoi, venind la dorințele personale, ea cere numai lucrurile necesare — „pâinea și apa”, care Dumnezeu ne asigură că le vor fi sigure tuturor celor care sunt cu adevărat ai Săi. Ea cere: „Pâinea noastră cea de toate zilele dă-ne-o nouă astăzi”. Cererea nu este pentru bogăție, nici pentru lux, nici pentru surplus, nici pentru finețuri și delicatese. Este numai o recunoaștere a lui Dumnezeu ca marele Dăruitor, și a sprijinirii noastre pe El și pe făgăduințele Lui, lăsând cantitatea și calitatea și orice altceva pe seama înțelepciunii și iubirii divine, să fie orânduite pentru binele nostru cel mai mare.

4) Deși păcatele noastre au fost iertate și am fost primiți în familia lui Dumnezeu ca fii înainte de a avea vreun drept să ne rugăm cu, „Tatăl nostru”, totuși noi trebuie să simțim, cu foarte multă smerenie, că avem poziția de „fii” prin har, în Cristos, și nu prin meritul nostru. De aceea, în mod potrivit recunoaștem că suntem încălcători zilnic, care nu facem și nu putem face voia lui Dumnezeu în mod perfect, rugându-ne: „Și ne iartă nouă greșelile noastre”, neajunsurile noastre.

5) Apoi recunoaștem un principiu al dreptății lui Dumnezeu, că ni se va acorda îndurare prin Cristos numai în măsura în care ne dăm seama de spiritul îndurării divine, și suntem dispuși să-l exercităm față de alții care nu ajung la perfecțiune în purtarea lor cu noi; de aceea adăugăm „precum iertăm și noi celor care ne-au greșit”. Acesta este echivalentul unei învoieli cu Dumnezeu, că noi acceptăm condițiile milei Sale și nu ne vom aștepta deloc la milă, decât dacă noi o vom exercita față de alții. Ce idee! Dacă ar fi pe deplin apreciată, cum i-ar influența pe toți copiii lui Dumnezeu să fie amabili unul față de altul și față de toți oamenii, în gând, în cuvânt și în faptă. Vezi Matei 5:24; 6:15.

6) „Și nu ne duce în ispită”, sau, mai degrabă, deoarece corecțiile și ispitirile (încercările) sunt necesare pentru disciplinarea și pregătirea noastră pentru Împărăție (Iac. 1:2-12), trebuie să înțelegem aceasta așa cum de fapt redă Emphatic Diaglott: „Nu ne lăsa în ispită”. Deoarece încercarea credinței noastre produce răbdare, experiență și speranță (1 Pet. 4:12; Rom. 5:3-5) și este necesară pentru desăvârșirea noastră în sfințenie (1 Pet. 1:6, 7), Tatăl nu ne va împiedica de a avea ispite, chiar dacă El nu ispitește pe nimeni (Iac. 1:13). Omul este ispitit când este dus în rătăcire și amăgit prin dorințele sale egoiste, decăzute; el păcătuiește când cedează acelor dorințe (Iac. 1:14). Dar în ceasul încercării, ispitirii, cine poate ieși biruitor fără „harul îndeajuns pentru orice timp de nevoie” promis, care ne va apăra și nu va permite să fim ispitiți peste ceea ce putem suporta, ci odată cu ispita va da și o cale de scăpare? 1 Cor. 10:13.

7) „Scapă-ne de Cel Rău”, sau cum preferă unii, scapă-ne de rău. Marele Adversar este tot atât de treaz să ne prindă în capcană prin răutatea cărnii, după cum Domnul este gata să ne scape și să ne dea biruința. Noi nu suntem satisfăcători prin noi înșine pentru o astfel de luptă împotriva puterilor întunericului, și de aceea avem nevoie frecvent de această cerere la tronul harului, căci după cum declară apostolul, „destoinicia noastră este de la Dumnezeu”. 2 Cor. 3:5.

îNotă: Restul propoziției cu care se încheie de obicei rugăciunea este nelegitim — nu se află în manuscrisele grecești vechi. Ar părea că a fost adăugat când înălțarea pământească a Bisericii a condus pe unii să creadă că gloria papală era gloria Împărăției lui Dumnezeu.ș

R 3351, col. 2, par. 4, până la pag. 3353, col. 2, par. 3. Pentru acest extras lung care explică rugăciunea model a Domnului nostru vezi articolul la pag. 278.

R 2252 (de la subtitlu până la sfârșitul articolului) — „Voi, deci, așa să vă rugați”. Vezi fragmentul la pag. 284.

46. Care trebuie să fie natura specială a cererilor noastre?

R 3306, col. 1, par. 8, 9:

Cererile noastre să fie tot mai mult pentru har și înțelepciune, pentru roadele spiritului și pentru ocazii de a servi Domnului și fraților, și pentru creștere tot mai mult în asemănarea dragului Fiu al lui Dumnezeu.

În aceste condiții, cine se poate îndoi că promisa „pace a lui Dumnezeu care întrece orice înțelegere” va păzi astfel de „inimi” și „gândurile” lor? Această pace va izgoni de la sine unul din marile rele care tulbură inimile multora. Egoismul și ambiția vor găsi puțin loc în inima atât de plină de recunoștință. Pacea lui Dumnezeu, și nu pacea lumii, va domni în astfel de inimă, controlând ambițiile și energiile. Pacea divină poate locui în inimile noastre și poate stăpâni în ele, așa încât să țină afară îngrijorarea și agitația lumii, chiar și atunci când suntem înconjurați de aceste condiții dezavantajoase — chiar și atunci când Adversarul ne împresoară prin agenții săi înșelați.

Vol. VI, pag. 685, par. 1, până la pag. 686, par. 1:

În timp ce Creaturile Noi în Cristos Isus sunt îndemnate în textul de mai sus să nu caute, să nu se îngrijoreze și să nu se roage pentru lucruri pământești — ce veți mânca, ce veți bea și cu ce vă veți îmbrăca, ci să încredințeze toate aceste lucruri înțelepciunii și iubirii Tatălui — ele sunt instruite în legătură cu un lucru pentru care Tatălui I-ar plăcea foarte mult ca ele să se roage și I-ar plăcea foarte mult să răspundă pe larg la rugăciunile lor. Acel lucru pe care trebuie să-l caute în mod special și pentru care trebuie să se roage în mod special este Spiritul sfânt — Spiritul sfințeniei, Spiritul lui Dumnezeu, Spiritul lui Cristos, Spiritul Adevărului, spiritul chibzuinței, spiritul iubirii. Cuvintele Învățătorului sunt: „Dacă voi, care sunteți răi, știți să dați daruri îpământeștiș bune copiilor voștri, cu cât mai mult Tatăl vostru cel din ceruri va da Duh Sfânt celor care I-L cer?” Luca 11:13.

Așadar, aici avem o informație clară în privința bazei tuturor cererilor noastre, dacă vrem să primim răspuns la ele. Astfel trebuie să ne rugăm dacă vrem să nu cerem rău. Gândurile noastre trebuie îndreptate spre lucrurile de sus, nu spre cele de jos — spre haina dreptății lui Cristos și spre veșmântul nostru glorios viitor, când vom fi ca Domnul nostru și-L vom vedea așa cum este, mai degrabă decât spre un veșmânt pământesc. Gândurile noastre trebuie îndreptate spre hrana spirituală — spre pâinea care vine din cer și spre toate făgăduințele scumpe ale lui Dumnezeu, ale căror centru și esență este Cristos. Pe acestea trebuie să le căutăm, pe acestea trebuie să ni le însușim și pentru acestea va fi, prin urmare, esența rugăciunilor noastre. Astfel, vegherea noastră, rugăciunea și căutarea noastră zilnică vor fi în deplină armonie. Mai mult, mulțumirea trebuie să ia în mare măsură locul cererii, de când aflăm despre lungimea și lățimea, înălțimea și adâncimea prevederii divine, atât pentru Noua Creație cât și pentru cei dragi ai noștri după trup, precum și pentru toate familiile pământului. Ce am putea cere mai mult sau mai bine decât a promis deja Dumnezeu?

Desigur că n-am putea cere nimic mai mult decât a fost făgăduit în privința gloriilor viitoare ale Noii Creații, nici n-am putea cere mai mult în privința bucuriilor prezente ale acestei clase. Orice asigurare pe care și-ar putea-o imagina rațiunea, orice dorință, orice necesitate a fost deja prevăzută pentru noi și pregătită — dată pentru a fi primită. Ne lipsește numai înțelepciunea să știm cum să primim, cum să ne însușim aceste asigurări divine. Dând mulțumiri, prin urmare, noi cerem doar înțelepciune și har ca așa să ne împărtășim din ele încât bucuria noastră să fie deplină. Cererile noastre, ca atare, trebuie să fie pentru umplere mai mare cu Spiritul sfânt — înțelepciunea de sus.

Vol. V, pag. 222, par. 2, până la pag. 224, par. 1 — A ne ruga pentru Spirit sfânt:

„Deci, dacă voi, care sunteți răi, știți să dați daruri bune copiilor voștri, cu cât mai mult Tatăl vostru cel din ceruri va da Duh Sfânt celor care I-L cer.” Luca 11:13.

Deși „toate sunt prin Fiul”, totuși aici ca și peste tot El dă gloria și onoarea Tatălui, ca fiind fântâna binecuvântării. Întreaga lucrare a răscumpărării și reconcilierii este lucrarea Tatălui — prin Fiul. Și Domnul nostru declară că buna plăcere a Tatălui este ca noi să avem tot mai mult din Spiritul Său de sfințenie. El ne spune să căutăm și să cerem această binecuvântare, care este marea, suprema binecuvântare. În privința binecuvântărilor pământești, Răscumpărătorul nostru ne spune că Tatăl nostru ceresc știe de ce avem nevoie — El știe mai bine decât noi care binecuvântări pământești ne vor fi de folos și care ne vor dăuna. De aceea, noi nu trebuie să ne gândim la binecuvântări pământești și să ne rugăm pentru ele, cum fac cei neregenerați și păgânii, ci mai degrabă, fiind din aceia care au venit în relație de fii și care au încredere deplină în pregătirile Tatălui, noi ne putem aștepta ca El să ne dea ce este mai bine și putem rămâne mulțumiți în promisiunea aceea și în credință.

Tatălui ceresc Îi place ca noi să dorim și să cerem tot mai mult Spirit sfânt — o dispoziție tot mai mult în armonie cu Spiritul Său: și tuturor celor care astfel îl doresc, îl cer și îl caută, le vor fi împlinite dorințele acestea bune; Tatăl va fi bucuros ca astfel să aranjeze afacerile acestora, încât piedicile spre obținerea Spiritului, fie din ei, fie din mediul înconjurător, să fie biruite, pentru ca Spiritul Său iubitor să poată prisosi în ei — pentru ca ei să poată fi umpluți cu Spirit. Dar în aceasta nu este nici o sugestie la necesitatea unor botezuri noi cu Spiritul sfânt; botezul a venit la început, iar acum tot ce rămâne de făcut este să se deschidă zăgazurile în toate direcțiile, așa încât să lase Spiritul sfânt al iubirii și adevărului să pătrundă și să infiltreze fiecare acțiune, cuvânt și gând al ființelor noastre. Noi avem nevoie de ajutor divin, de operarea înțelepciunii și providenței Domnului, ca să ne arate ce blochează zăgazurile și să ne ajute să îndepărtăm obstrucțiile.

Spiritul sfințeniei poate fi primit din abundență numai de către aceia care-l doresc serios și-l caută cu rugăciune și efort. Mintea sau spiritul lumii trebuie scos afară din inimile noastre, în măsura în care vrem să le umplem cu Spiritul, mintea, influența sfântă. Voința proprie trebuie de asemenea să cedeze locul. Și fiindcă în măsura în care ne golim de toate celelalte lucruri suntem gata să primim din plinătatea Lui, de aceea Domnul vrea ca noi să ajungem la această stare a dorinței sincere de umplere cu Spiritul Său de sfințenie, ca noi să putem fi dispuși și nerăbdători să scoatem și să eradicăm orice altă influență și voință împotrivitoare.

Evident că acesta este gândul apostolului în rugăciunea sa pentru Biserica din Efes: „Așa încât Hristos îSpiritul lui Hristosș să locuiască în inimile voastre prin credință îîn mod figurat El să stea ca împărat, conducător, îndrumător al fiecărui cuvânt, gând și faptăș, fiind înrădăcinați și întemeiați în dragoste îSpiritul sau dispoziția sfântăș, ca să puteți înțelege pe deplin, împreună cu toți sfinții, care este lărgimea, lungimea, adâncimea și înălțimea; și să cunoașteți dragostea lui Hristos, care întrece orice cunoștință, ca să vă umpleți de toată plinătatea lui Dumnezeu” (Efes. 3:17-19). Cel care este umplut cu Spiritul lui Cristos și cu o apreciere deplină a iubirii pe care El a manifestat-o, va avea Spiritul Tatălui în măsură deplină.

47. De ce trebuie atât să veghem, cât și să ne rugăm?

Marcu 14:38 „Vegheați și rugați-vă, ca să nu intrați în ispită! Duhul este plin de râvnă, dar trupul este neputincios.”

R 2692, col. 1, par. 2, 3:

Textul nostru de bază sugerează însă că este nevoie de mai mult decât de rugăciune. Rugăciunea care nu reprezintă pe deplin sentimentele inimii este posibil să degenereze foarte rapid într-o simplă formă de cuvinte — să ne apropiem de Domnul cu buzele în timp ce inima este departe de El — poate învăluiți în afaceri sau în plăcere sau în păcat. Prin urmare, oricine vrea să facă progres pe calea spirituală, trebuie nu numai să se roage cu spiritul și cu înțelegerea, ci trebuie și să vegheze — împotriva tendințelor păcătoase ale cărnii sale — mulțumirea de sine, egoismul; de asemenea împotriva amăgirilor lumii spre așa-zisele plăceri lumești, ambiții lumești, onoarea oamenilor, iubirea de bani etc.; de asemenea împotriva uneltirilor Adversarului, ale cărui atacuri înșelătoare vin de obicei peste poporul Domnului ca „un înger de lumină” — să-i înșele să intre în formele și ceremoniile bisericismului, punând în fața minții, a afecțiunilor și a intențiilor lor consacrate, sentimente, metode, fapte și obiective umane, în locul „nădejdii Evangheliei” (Col. 1:23) și a diferitelor ei făgăduințe nespus de mari și scumpe, prin îndemnul cărora Domnul ne-a chemat să umblăm și să alergăm, prin credință și nu prin vedere, urmând în urmele Răscumpărătorului nostru.

Lecția noastră se ocupă în special de veghere; dar în armonie cu textul nostru de bază, știm că toți cei care veghează cu adevărat trebuie și să se roage, și toți care se roagă fierbinte vor și vegehea. Rugăciunea reprezintă credința; vegherea reprezintă faptele care trebuie s-o însoțească, atâta vreme cât este o credință vie; căci, după cum declară apostolul, credința fără fapte este moartă — își pierde repede vitalitatea, valoarea, chiar existența sa.

R 3178 — „Ca să nu intrați în ispită”:

Vegheați și rugați-vă, ca să nu intrați în ispită.” Marcu 14:38.

Pare ciudat că este mai mare posibilitate de a cădea în păcat într-un anotimp decât în altul; dar, totuși, de câțiva ani am observat, și am atras atenția altora înainte, forța deosebită a ispitelor în vremea Paștilor, în fiecare primăvară. An după an am observat în acest anotimp că mulți sau toți sunt expuși la împiedicare, sau la „poticnire”. De aceea, să dăm atenție serioasă cuvintelor Domnului nostru și să ne rugăm și să veghem cu seriozitate pentru alții și pentru noi; și fiecare să fie atent să nu arunce pietre de poticnire înaintea fratelui său. Rom. 14:13; Evr. 2:1.

În anotimpul Paștilor Domnul nostru a spus: „Eu sunt Pâinea vie, care S-a coborât din cer. Dacă mănâncă cineva din pâinea aceasta, va trăi în veac; și pâinea pe care o voi da Eu este trupul Meu, pe care îl voi da pentru viața lumii”. Atunci mulți dintre prietenii și urmașii Lui au zis: „Cuvântul acesta este prea tare; cine poate să-l sufere? ... și nu mai umblau cu El. Isus a zis deci celor doisprezece: „Voi nu vreți să vă duceți?”” Ioan 6:4, 51, 60, 66, 67.

În perioada Paștilor Iuda s-a tocmit pentru trădarea Domnului nostru — și puțin mai târziu a împlinit-o.

Cam în perioada Paștilor Domnul nostru a spus: „Sufletul Meu este cuprins de o întristare de moarte” (Mat. 26:38). „Am un botez îmoarteș cu care să fiu botezat și cât de mult doresc să se îndeplinească!” Luca 12:50.

Cam în perioada Paștilor Domnul nostru a luat pe ucenici și a început să le explice că Fiul Omului trebuia să fie dat în mâinile preoților celor mai de seamă și a cărturarilor și să fie omorât (Mat. 16:21); și atunci Petru a fost ispitit să uite că era ucenic și L-a luat pe Domnul și a început să-L mustre zicând: „Să Te ferească Dumnezeu, Doamne! Să nu Ți se întâmple așa ceva!” Astfel și el L-a ispitit pe Domnul să-Și respingă sacrificiul, și și-a adus asupra sa mustrarea: „Înapoia Mea, Satan! Tu ești o piatră de poticnire pentru Mine, căci gândurle tale nu sunt la lucrurile lui Dumnezeu, ci la cele ale oamenilor”. Vers. 22, 23.

Când s-au întâlnit să mănânce Paștele, cei doisprezece au intrat într-o dispută cine să fie cel mai mare în Împărăție. Astfel ei și-au atras asupra lor mustrarea dreaptă a Domnului nostru și El le-a dat ilustrația smereniei prin spălarea picioarelor.

După ce au cântat o cântare și au plecat de la Paști, Domnul nostru a folosit cuvintele de la începutul acestui articol: „Vegheați și rugați-vă, ca să nu intrați în ipsită”, în timp ce El era într-o luptă chinuitoare și cu sudoare de sânge Își supunea voința lui Dumnezeu, și rugându-Se cu seriozitate a fost întărit. Luca 22:39-46.

Numai puțin mai târziu au venit peste ei emisarii Marelui Preot și cei unsprezece L-au părăsit pe Domnul și au fugit (Marcu 14:50): nu s-au putut împotrivi ispitei, fricii.

Numai puțin mai târziu Petru și Ioan, mai îndrăzneți decât ceilalți, au mers cu mulțimea în curtea lui Pilat să vadă ce se va întâmpla cu Învățătorul; și Petru, fiind recunoscut ca unul dintre ucenicii lui Cristos, a fost ispitit să se lepede de Domnul cu blesteme. Marcu 14:68, 70, 71.

Acela a fost timpul când Domnul nostru a fost ispitit înaintea lui Pilat, dar biruitor „a făcut acea frumoasă mărturie”. 1 Tim. 6:13.

Ispitele Domnului nostru au urmat repede. Când vrăjmașii L-au scuipat și L-au încununat cu spini, și L-au insultat zicând, „Să Se mântuiască pe Sine Însuși, dacă este El Hristosul, Alesul lui Dumnezeu”, El ar fi putut să-i lovească cu o boală sau cu moartea; dar ca o oaie mută înaintea celor care o tund nu Și-a deschis gura. El a biruit și S-a rugat pentru cei care L-au disprețuit. Isa. 53:7; Luca 23:33-37.

El putea chiar să fi decis că nu va fi Răscumpărătorul unor asemenea ființe nerecunoascătoare; dar, în timp ce Și-a dat seama că putea chiar și atunci să ceară de la Tatăl și să primească ajutorul a douăsprezece legiuni de îngeri și să biruie pe inamici, El S-a împotrivit ispitei. S-a dat pe Sine ca răscumpărare pentru toți, să fie mărturisit la timpul potrivit.

Moartea Domnului nostru a fost o mare încercare a credinței pentru toți ucenicii, care chiar atunci au fost ispitiți să se întoarcă la vechea lor ocupație a pescuitului și să neglijeze pescuitul oamenilor. Ioan 21:3-7.

Pavel și ceilalți apostoli au avut apoi și ei încercări deosebite în această perioadă specială. Vezi Fapte 20:16; 21:10, 11, 27-36.

Având în vedere toate acestea din trecut, precum și având în vedere experiența noastră de când a început secerișul actual în 1874, simțim grijă specială față de oile Domnului în fiecare primăvară; și această primăvară nu este excepție. Care va fi caracterul ispitelor noi nu putem ști exact până când ele sunt asupra noastră, căci dacă înainte s-ar putea ști totul despre ele atunci nu ar fi decât ispite ușoare. De aceea, vegheați și rugați-vă totdeauna, căci singura cale sigură este să fiți pregătiți; pentru că potrivnicul vostru diavolul pândește mereu, căutând pe cine să înghită, cunoaște punctele voastre slabe și totdeauna este gata să profite de ele. Toți avem nevoie de darurile Spiritului în inimi și tot așa de „harul" spre „ajutor" al Domnului „la momentul potrivit", dacă vrem să biruim. „Vegheați și rugați-vă, ca să nu intrați în ispită!”

„Sufletul meu bine grijește,

Împotrivă-ți mii și mii pândesc,

Stăpânul păcatului voiește

Ca al tău drum să deie greș.”

R 2775, col. 1, par. 3, până la sfârșit — Vegheați și rugați-vă ca să nu intrați în ispită:

În cazul Domnului nostru și al apostolilor vedem ilustrată valoarea vegherii și a rugăciunii în ceasul întunecat al necazului. Domnul nostru a urmat îndrumarea dată ucenicilor: a vegheat, S-a rugat, a primit o binecuvântare, a fost întărit și a ieșit biruitor. Ei nu au vegheat și nu s-au rugat, nu și-au dat seama de necesitățile ocaziei, și ca rezultat îi găsim împrăștiați, dezorientați; și unul dintre ei, cel mai puternic dintre ei, care a zis lăudăros cu puțin înainte, „Chiar dacă toți Te vor părăsi eu nu Te voi părăsi”, a fost atât de biruit de împrejurări și atât de slab, tocmai din cauza lipsei de putere pe care trebuia s-o obțină prin veghere și rugăciune, încât s-a lepădat de Domnul cu jurăminte.

Ori de câte ori găsim pe unii din poporul Domnului încercând să ducă o viață de sfințenie și consacrare, totuși ignorând îndemnul Domnului să vegheze și să se roage, știm că sunt neînțelepți; și oricât ar fi de fecioare, de curați, sunt nechibzuiți: nu pot spera să câștige biruința asupra eului, a păcatului și a Adversarului, fără ajutor, singuri. Dacă Însuși Învățătorul a avut nevoie de întărire, în mod sigur și noi avem; și dacă El l-a primit ca răspuns la cereri cu strigăte mari și cu lacrimi, pentru noi este o sugestie a modului în care Dumnezeu binevoiește să acorde deplina asigurare a credinței care poate să ne întărească în calitate de buni ostași ca să îndurăm totul în numele și serviciul Său. Cei care caută pe Domnul cu seriozitate și rugăciune sunt tot atât de siguri că vor primi o binecuvântare cum a fost Domnul Isus; și chiar dacă nu va veni la ei același fel de mesager ceresc ca să-i mângâie și să-i întărească, totuși un alt fel de mesager ceresc va fi trimis în mod sigur. Ar putea fi în persoana unui confrate ucenic, care poate să intre și să compătimească cu noi în încercările și dificultățile noastre, cum nici unul dintre apostoli n-a putut compătimi cu Domnul nostru sau să-L ajute. Sau s-ar putea ca mesagerul trimis să fie unul dintre apostoli, prin multele cuvinte grațioase ale inspirației, pe care Dumnezeu ni le-a comunicat prin ei în Cuvântul Său. Dar oricum ar veni puterea, asigurarea trebuie să fie, nu de la oameni, nici de la îngeri, ci de la Dumnezeu, că suntem plăcuți și acceptabili pentru El — și că putem invoca și aștepta lucrurile nespus de mari și scumpe pe care El le are în păstrare pentru cei care-L iubesc.

Cum s-ar zice, noi suntem acum în ceasul ispitei care vine peste toată lumea ca s-o încerce. Timpul de acum este reprezentat în Scripturi ca „ceasul încercării” sau probării de la sfârșitul acestui veac. Este ceasul Ghetsimani, în acest sens al cuvântului, pentru toți cei care sunt poporul adevărat al Domnului, deplin consacrați Lui. De aceea este ceasul în care noi, asemenea Domnului nostru, trebuie să căutăm fața Tatălui ca să primim asigurarea deplină că suntem ai Lui și El este al nostru; și că ne putem bizui cu încredere pe puterea Sa ca să ne treacă prin acest timp. Este timpul când trebuie să ne asigurăm, cum cântăm uneori:

„O, nici un nor pământesc să nu apară

Ca să Te-ascundă de fața servitorului Tău”.

Este un timp când cei care neglijază cuvintele Învățătorului „Vegheați și rugați-vă, ca să nu intrați în ispită”, în mod sigur vor intra în ispită și destul de sigur vor cădea în ea. Și căderea va fi severă; și chiar dacă, asemenea lui Petru, vor fi recuperați după aceea din ea, va fi cu plâns.

Unii fac greșeala că se roagă fără să vegheze, iar alții că veghează fără a se ruga. Dar singura metodă sigură și corectă este aceea pe care ne-a arătat-o Domnul, și anume să unim rugăciunea cu vegherea. Trebuie să veghem și să ne apărăm împotriva influențelor acaparatoare ale lumii, ale trupului și ale diavolului. Trebuie să veghem pentru toate încurajările cuvântului Domnului, pentru mărturiile împlinirii lor, pentru semnele care indică prezența Lui și pentru marile schimbări de dispensație ce sunt gata să se producă. Trebuie să veghem pentru tot ce ne întărește în credință, speranță, loialitate și iubire, și veghind trebuie să ne rugăm fără încetare. Noi trebuie să ne rugăm împreună ca popor al Domnului; trebuie să ne rugăm în casele noastre ca familie; trebuie să ne rugăm în secret, individual. Trebuie să avem spiritul rugăciunii în tot ce spunem și facem: adică, inimile noastre trebuie să meargă continuu la Domnul pentru îndrumare în toate afacerile vieții, ca să putem face cu toată puterea tot ceea ce găsesc mâinile noastre de făcut, într-un mod care să fie plăcut Lui, și să putem fi protejați de El în ispitele care altfel ar fi peste puterea îndurării noastre, și în cele din urmă să fim eliberați de Cel Rău și să avem un loc în Împărăția Domnului nostru. Frați și surori, tot mai mult să ne amintim și să punem în practică, în fiecare casă care este vizitată de Turnul de Veghere, aceste cuvinte ale Domnului nostru: „Vegheați și rugați-vă ca să nu intrați în ispită”.

48. Ce înseamnă „spiritul rugăciunii”?

R 2775, col. 2, par. 2, penultima frază:

Trebuie să avem spiritul rugăciunii în tot ce spunem și facem: adică, inimile noastre trebuie să meargă continuu la Domnul pentru îndrumare în toate afacerile vieții, ca să putem face cu toată puterea noastră tot ceea ce găsesc mâinile noastre de făcut, într-un mod care să fie plăcut Lui, și să putem fi protejați de El în ispitele care altfel sunt peste puterea îndurării noastre, și în cele din urmă să fim eliberați de Cel Rău și să avem un loc în Împărăția Domnului nostru.

49. Cum înțelegem expresia „duhul mijlocește pentru noi”?

Romani 8:26, 27 „Și tot astfel și Duhul ne ajută în slăbiciunea noastră: căci nu știm să ne rugăm cum trebuie. Dar însuși Duhul mijlocește pentru noi cu suspine negrăite. Și Cel care cercetează inimile știe care este gândirea Duhului: pentru că El mijlocește pentru sfinți după voia lui Dumnezeu.”

Vol. V, pag. 287, până la pag. 290, par. 3 — Suspine negrăite. Vezi fragmentul la pag. 286.

50. Ce a fost sugerat ca o probabilitate și ocazie specială de rugăciune în Veacul Milenar?

Vol. IV, pag. 640, par. 2, până la pag. 641:

Învierea vrednicilor din vechime, împreună cu frecventele vindecări ale celor bolnavi ca răspuns la rugăciunea făcută cu credință, când oamenii vor avea timp să se gândească și să se refacă după ravagiile marelui timp de strâmtorare, probabil le va sugera posibilitatea învierii din moarte și din mormânt și a altora — a prietenilor și a rudelor lor — în împlinirea făgăduinței lui Cristos că toți care sunt în morminte vor auzi glasul Fiului Omului și vor ieși afară din ele. Și este rațională sugestia că este posibil ca această lucrare mare să înceapă și să progreseze drept răspuns la rugăciunea făcută cu credință pentru restabilirea prietenilor plecați. Noi vedem rațiune în această metodă, care pare să se recomande mai presus de altele la care ne-am putea gândi. De exemplu, s-ar rechema morții treptat și în ordine inversă față de cea în care au mers în mormânt, și astfel s-ar pregăti case și primire caldă, și confortul necesar vieții pentru cei înviați, imediat la revenirea lor la viață, și astfel aceștia ar fi familiarizați cu limba, cu manierele și obiceiurile celor din jurul lor; în timp ce, dacă ordinea ar fi inversă, cei treziți ar fi total nepregătiți pentru noile condiții în aceste privințe, și ar fi complet străini și neprietenoși față de generația în mijlocul căreia le-ar cădea noua lor soartă. Aceste obiecții însă n-ar fi valabile pentru profeți și pentru alți vrednici din vechime, care, după ce au fost probați, vor fi înviați ca oameni perfecți, și care, ca oameni perfecți, vor fi superiori intelectual, moral și fizic față de toți ceilalți oameni.

Că toate rugăciunile pentru restabilirea prietenilor morți vor fi prompt ascultate, este un fapt puțin probabil; pentru că Domnul va avea planuri clare pentru restabilirea lor, cu care unele dintre aceste cereri ar putea să nu fie în armonie. Ordinea Sa va fi probabil, după cum este clar indicat în învierea Bisericii și a vrednicilor din vechime, o ordine după potrivire — potrivirea atât a subiecților învierii, cât și a prietenilor și a condițiilor în mijlocul cărora va începe noua lor viață. Aceasta va necesita o măsură de pregătire din partea celor care vor face asemenea cereri — o pregătire a inimii și a vieții, precum și a condițiilor favorabile pentru înaintarea lor pe calea mare a sfințeniei. De aceea, astfel de restabiliri vor deveni răsplăți ale credincioșiei pentru cei în viață și de asemenea vor asigura condiții favorabile pentru cei treziți din moarte.

Vol. VI, pag. 701, par. 2:

Domnul nu dă amănunte despre felul în care cei care au intrat în incinta închisorii vor fi scoși afară, așa încât să poată auzi vocea Fiului Omului și prin ascultare să poată trăi (Ioan 5:25). Noi nu putem, prin urmare, decide în mod arbitrar care anume va fi natura procedeului. Se vede că nu este necesar ca noi să înțelegem amănuntele acestei probleme. Totuși, este interesant să ne gândim la ea și putem presupune că nu va fi neplăcut pentru Domnul ca noi să ne imaginăm puțin în privința acestui procedeu. Presupunerea noastră a fost deja declarată pe scurt*, că fiecare primitor al favorii, pe măsură ce va crește în cunoștință și iubire, va fi doritor să coopereze cât se poate de mult la binecuvântarea altora, în special a rudelor apropiate, iar canalul general al apropierii de Domnul în legătură cu acest subiect va fi prin rugăciune și pregătire, trezirile având loc drept răspuns la acestea. Presupunem că atunci lumea se va apropia de „Preoțimea Împărătească" pentru ajutor în caz de boală etc., întocmai cum în mod tipic evreii apelau la preoțimea mozaică. Prin urmare, rugăciunea va fi canalul obișnuit al binecuvântării.

Urmează citatele mai lungi.

R 1865, col. 1, par. 3, până la col. 2, par. 7 (vezi întrebarea nr. 13):

Domnul a știut cât de necesară va fi comuniunea cu El pentru viața noastră spirituală. Clătinați de furtună și încercați, cât de mult dorim grija Tatălui nostru și mângâierea și consolarea pe care le dau prezența și simpatia Sa când sunt înțelese. Și oare nu au toți cei blânzi și smeriți la inimă făgăduința nu numai a unei atente ascultări ocazionale, ci și a prezenței durabile atât a Tatălui cât și a Fiului, Domnul nostru Isus? Isus a spus: „„Cine are poruncile Mele și le păzește, acela Mă iubește; și cine Mă iubește, va fi iubit de Tatăl Meu. Eu îl voi iubi și Mă voi arăta lui.” Iuda, nu Iscarioteanul, I-a zis: „Doamne, cum se face că Te vei arăta nouă și nu lumii?” Isus a răspuns și i-a zis: „Dacă Mă iubește cineva, va păzi cuvântul Meu și Tatăl Meu îl va iubi. Noi vom veni la el și ne vom face locuința împreună cu el””.

Ideea acestei făgăduințe de prezență continuă a Tatălui și a Fiului care ni se transmite în minte este că gândul, grija și interesul lor vor fi în mod constant asupra noastră și că în orice moment putem avea atenția specială a oricăruia din Ei, sau a ambilor. Aceeași idee este dată și prin cuvintele apostolului Petru (1 Pet. 3:12): „Căci ochii Domnului sunt peste cei drepți și urechile Lui spre rugăciunile lor.” Și suntem îndemnați să „stăruim în rugăciune”, să ne „rugăm întotdeauna și să nu ne lăsăm”, să ne „rugăm neîncetat”; „Cum se îndură un tată de copiii lui așa se îndură Domnul de cei care se tem de El. Căci El știe din ce suntem întocmiți: Își aduce aminte că suntem țărână.” „Cât sunt de sus cerurile față de pământ, atât este de mare bunătatea Lui pentru cei care se tem de El” și „Cât este de departe răsăritul de apus, atât de mult a depărtat El greșelile noastre de la noi.” Da, „Bunătatea Domnului ține din veci și în veci pentru cei care se tem de El și dreptatea Lui pentru copiii copiilor lor, pentru cei care păzesc legământul Lui și își aduc aminte de poruncile Lui, ca să le împlinească.” Rom. 12:12; Luca 18:1; 1 Tes. 5:17; Ps. 103:13, 14, 11, 12, 17, 18.

Noi nu putem merge destul de des la tronul harului ceresc deci, dacă suntem din aceia care pot cere prezența durabilă a Tatălui și a Fiului — dacă suntem din aceia care-L iubesc și țin poruncile Lui și care recunosc că Domnul Isus este singura cale de acces la Tatăl. Și chiar „dacă cineva păcătuiește” — este surprins într-o greșeală — așa încât după conduita lui exterioară ar putea fi judecat că nu iubește pe Domnul, totuși, dacă se căiește, să nu uite că „avem la Tatăl un avocat, pe Isus Hristos Cel drept”, care „este ispășirea îsatisfacțiaș pentru păcatele noastre” și „care mijlocește pentru noi”. „Cine”, deci, „va ridica vreo acuzație împotriva aleșilor lui Dumnezeu? Dumnezeu este Acela care îndreptățește. Cine-i va condamna? Hristos a murit! ... El a și înviat, stă la dreapta lui Dumnezeu și mijlocește pentru noi.” 1 Ioan 2:1, 2; Rom. 8:33, 34.

„Având, deci, un Mare Preot însemnat, care a străbătut cerurile, pe Isus, Fiul lui Dumnezeu, să ținem cu tărie mărturia noastră. Căci n-avem un Mare Preot care să n-aibă milă de slăbiciunile noastre, ci Unul ispitit în toate, asemenea nouă, dar fără păcat. Să ne apropiem, deci, cu deplină încredere de scaunul harului, ca să căpătăm îndurare și să aflăm har, ca să avem ajutor la momentul potrivit.” Evr. 4:14-16.

Cu astfel de invitații insistente și iubitoare, nici un copil al lui Dumnezeu să nu ezite să vină la El adesea, sau să întârzie mult în comuniune și părtășie cu El. Avem privilegiul să intrăm în cămăruțele noastre, să închidem ușile și să ne rugăm Tatălui nostru care vede în ascuns, care ne va răsplăti deschis (Mat. 6:6). Și nu numai atât, dar El va merge cu noi prin toate afacerile, graba și agitația zilei; și în orice moment, în mijlocul necazurilor și nedumeririlor, ne putem îndrepta gândurile cu evlavie spre El pentru înțelepciune, putere și tărie creștină, sau pentru mângâiere și consolare pentru noi înșine sau pentru alții. Și deși nu auzim o voce care să răspundă, dacă suntem atenți la cursul providenței Sale, vom vedea în scurt timp ce formă iau evenimentele și împrejurările pentru binele nostru și pentru binele altora ca răspuns la astfel de rugăciuni. Preaiubiților, oare n-am verificat noi de multe ori că acest lucru este adevărat — în nedumeriri, în necazuri, în suferințe, în persecuții, în pierderi, în ispite și încercări?

Când mergem la Dumnezeu nu trebuie să ne temem că este ocupat cu alte lucruri de mai mare importanță, sau că este plictisit de venirea noastră la El în mod repetat cu lucruri de mică importanță. Pentru a ne asigura tocmai împotriva acestui lucru, Domnul nostru a spus pilda cu văduva insistentă, care a fost ascultată și a primit răspuns pentru că a insistat. Făcând astfel, dăm dovadă atât de seriozitatea dorințelor noastre cât și de credința noastră că ni se va răspunde la rugăciuni, dacă nu ne lăsăm din lipsă de credință sau zel când răspunsul întârzie, cum adesea trebuie neapărat să fie, deoarece timpul este un element important în toată lucrarea lui Dumnezeu.

Toată noaptea, până la revărsatul zorilor, Iacov s-a luptat în rugăciune zicând: „Nu te voi lăsa să pleci până mă vei binecuvânta”. Pavel L-a căutat pe Domnul de trei ori până când a fost asigurat că harul Său îi era de ajuns. Domnul adeseori a petrecut toată noaptea în rugăciune și S-a rugat cu seriozitate și cu multe lacrimi (Luca 6:12; Mat. 14:23; Marcu 6:46; 1:35; Luca 5:16; Evr. 5:7). Și apostolul Pavel zice: „În orice lucru, aduceți cererile voastre la cunoștința lui Dumnezeu, prin rugăciuni și cereri cu mulțumiri”. Filip. 4:6.

Apostolul însuși a acționat după acest principiu când a îndemnat pe sfinți în Scrisoarea sa către Romani: „Să vă luptați (grecește agonize) împreună cu mine, în rugăciunile voastre către Dumnezeu pentru mine”, ca să poată împlini bine o anumită lucrare care părea să fie prin conducerea Spiritului. Rom. 15:28-32.

„În orice lucru.” Aceasta înseamnă că Tatăl nostru ceresc este adânc interesat de toate câte sunt legate de noi și de ale noastre. Ce lucru este prea mic pentru a fi observat de Cel care numără și perii capului nostru? În casă sau în grijile afacerilor deci, putem avea simpatia și ajutorul Său iubitor. Par inadecvate sfatul unei mame și înțelepciunea unui tată când restrâng și îndrumă drept cursul încăpățânat al unui tânăr nestăpânit și prea încrezător? Ei pot duce grijile și temerile lor înaintea Domnului; și, când copiii trec pragul ca să se confrunte cu ispitele lumii, înțelepciunea și providența Sa pot fi invocate ca astfel să le formeze împrejurările și condițiile încât să le arate în cele din urmă calea sigură și nechibzuința urmării oricărei alte căi.

Vă nedumeresc și vă supără grijile afacerilor? Amintiți-vă prevenirea Domnului: „Nu cumva să vi se îngreuieze inimile cu îngrijorările vieții”, și prevenirea apostolului: „Cei ce vor să se îmbogățească, dimpotrivă, cad în ispită, în cursă și în multe pofte nebune și periculoase, care cufundă pe oameni în ruină și în distrugere. Căci iubirea de bani este o rădăcină a tot felul de rele și unii care au umblat după ea au rătăcit de la credință și s-au străpuns singuri cu multe dureri. Iar tu, om al lui Dumnezeu, fugi de aceste lucruri și urmărește dreptatea, evlavia, credința, dragostea, răbdarea, blândețea. Luptă-te lupta cea bună a credinței, apucă viața veșnică la care ai fost chemat”. Și, amintindu-vă de aceste lucruri, mergeți la tronul harului ceresc pentru înțelepciune și îndrumare cum să vă aranjați afacerile temporare ca să nu fiți îngreuiați de grijile acestei vieți. Este corect să fiți angajați în ele până la măsura hărniciei (Rom. 12:11) și la folosirea acestei hărnicii în serviciul Domnului; dar surplusul, grija care macină, care împiedică pacea minții și comuniunea cu Dumnezeu, aceea trebuie evitată.

Vă chinuie sărăcia și vă produce neliniște? Duceți-o și pe aceea la Domnul în rugăciune; și apoi, în timp ce folosiți mijloacele care vă stau la îndemână, ca să vă îngrijiți de lucrurile decente și oneste, așteptați cu răbdare și încredere și urmăriți indiciile providenței, asigurați că Cel care hrănește păsările cerului, care nici nu seamănă nici nu seceră nici nu adună în hambar, și care îmbracă iarba de pe câmp, care astăzi este iar mâine este aruncată în foc, poate și vrea să vă îmbrace și pe voi și pe ai voștri.

Și așa este cu toată lista de încercări și de griji de pe pământ, cu nevoile și cu vaiurile lui, cu suferințele și dezamăgirile și calamitățile și necazurile lui, cu eșecurile și neajunsurile și păcatele și greșelile lui, le putem duce toate la Domnul în rugăciune și putem primi acea putere, simpatie, consolare și ajutor de care avem atâta nevoie. Să trăim în prezența Tatălui și a Fiului care au promis să rămână cu noi. Aceasta ne va îndulci zilele și ne va mângâia nopțile și ne va ușura grijile și ne va lumina speranțele, și, într-un cuvânt, ne va ridica deasupra lumii într-o atmosferă mai înaltă și mai pură. Aceasta este voia cerului în privința noastră; să apreciem și să ne folosim de acest privilegiu.

Vol. V, pag. 222-225 — A ne ruga pentru Spirit sfânt (vezi întrebarea nr. 18):

Deși „toate sunt prin Fiul”, totuși aici ca și peste tot El dă gloria și onoarea Tatălui, ca fiind fântâna binecuvântării. Întreaga lucrare a răscumpărării și reconcilierii este lucrarea Tatălui — prin Fiul. Și Domnul nostru declară că buna plăcere a Tatălui este ca noi să avem tot mai mult din Spiritul Său de sfințenie. El ne spune să căutăm și să cerem această binecuvântare, care este marea, suprema binecuvântare. În privința binecuvântărilor pământești, Răscumpărătorul nostru ne spune că Tatăl nostru ceresc știe de ce avem nevoie — El știe mai bine decât noi care binecuvântări pământești ne vor fi de folos și care ne vor dăuna. De aceea, noi nu trebuie să ne gândim la binecuvântări pământești și să ne rugăm pentru ele, cum fac cei neregenerați și păgânii, ci mai degrabă, fiind din aceia care au venit în relație de fii și care au încredere deplină în pregătirile Tatălui, noi ne putem aștepta ca El să ne dea ce este mai bine și putem rămâne mulțumiți în promisiunea aceea și în credință.

Tatălui ceresc Îi place ca noi să dorim și să cerem tot mai mult Spirit sfânt — o dispoziție tot mai mult în armonie cu Spiritul Său: și tuturor celor care astfel îl doresc, îl cer și îl caută, le vor fi împlinite dorințele acestea bune; Tatăl va fi bucuros ca astfel să aranjeze afacerile acestora, încât piedicile spre obținerea Spiritului, fie din ei, fie din mediul înconjurător, să fie biruite, pentru ca Spiritul Său iubitor să poată prisosi în ei — pentru ca ei să poată fi umpluți cu Spirit. Dar în aceasta nu este nici o sugestie la necesitatea unor botezuri noi cu Spiritul sfânt; botezul a venit la început, iar acum tot ce rămâne de făcut este să se deschidă zăgazurile în toate direcțiile, așa încât să lase Spiritul sfânt al iubirii și adevărului să pătrundă și să infiltreze fiecare acțiune, cuvânt și gând al ființelor noastre. Noi avem nevoie de ajutor divin, de operarea înțelepciunii și providenței Domnului, ca să ne arate ce blochează zăgazurile și să ne ajute să îndepărtăm obstrucțiile.

Spiritul sfințeniei poate fi primit din abundență numai de către aceia care-l doresc serios și-l caută cu rugăciune și efort. Mintea sau spiritul lumii trebuie scos afară din inimile noastre, în măsura în care vrem să le umplem cu Spiritul, mintea, influența sfântă. Voința proprie trebuie de asemenea să cedeze locul. Și fiindcă în măsura în care ne golim de toate celelalte lucruri suntem gata să primim din plinătatea Lui, de aceea Domnul vrea ca noi să ajungem la această stare a dorinței sincere de umplere cu Spiritul Său de sfințenie, ca noi să putem fi dispuși și nerăbdători să scoatem și să eradicăm orice altă influență și voință împotrivitoare.

Evident că acesta este gândul apostolului în rugăciunea sa pentru Biserica din Efes: „Așa încât Hristos îSpiritul lui Hristosș să locuiască în inimile voastre prin credință îîn mod figurat El să stea ca împărat, conducător, îndrumător al fiecărui cuvânt, gând și faptăș, fiind înrădăcinați și întemeiați în dragoste îSpiritul sau dispoziția sfântăș, ca să puteți înțelege pe deplin, împreună cu toți sfinții, care este lărgimea, lungimea, adâncimea și înălțimea; și să cunoașteți dragostea lui Hristos, care întrece orice cunoștință, ca să vă umpleți de toată plinătatea lui Dumnezeu” (Efes. 3:17-19). Cel care este umplut cu Spiritul lui Cristos și cu o apreciere deplină a iubirii pe care El a manifestat-o, va avea Spiritul Tatălui în măsură deplină.

Nimic din scriptura pe care o examinăm nu poate fi interpretat, în nici un fel, ca să implice că Tatăl ceresc ar fi bucuros ca copiii Săi să ceară un alt Dumnezeu — o a treia persoană dintr-o treime de dumnezei egali între ei. Un astfel de gând este incompatibil cu pasajul și cu relațiile sale contextuale: iar cei care nutresc astfel de vedere eronată trebuie neapărat să fie orbiți în acea măsură față de frumusețea și forța adevărată a acestei făgăduințe. Ar fi într-adevăr ciudat dacă un membru al unei treimi de Dumnezei egali între ei ar spune despre altul că este în stare și dispus să-l dea pe al treilea, așa cum părinții pământești dau pâine, pește și ouă copiilor lor. (Vezi versetele precedente.) Întregul pasaj este armonios numai când Spiritul sfânt este corect înțeles, că este mintea sau influența divină acordată în diferite feluri pentru mângâierea și zidirea spirituală a copiilor lui Dumnezeu.

Textul nostru face o comparație între părinții pământești buni care dau hrană naturală copiilor lor, și Părintele nostru ceresc bun, care dă Spiritul Său sfânt celor care I-l cer. Dar, după cum părintele pământesc pune hrana la îndemâna familiei sale dar nu le-o impune cu forța, tot așa Părintele nostru ceresc a pus la îndemâna familiei Sale spirituale prevederile bune ale harului Său, dar nu ni le impune cu forța. Trebuie să ne fie foame și sete după ele, trebuie să le căutăm, nu cu îndoială, ci cu credință în privința dispoziției Lui de a ne da daruri bune. Prin urmare, când ne rugăm pentru Spirit sfânt și pentru a fi umpluți cu Spiritul Domnului, noi trebuie să privim în jurul nostru și să găsim prevederea pe care El a făcut-o ca răspuns la aceste rugăciuni, pe care El astfel a inspirat-o și a îndrumat-o.

Găsim această prevedere în Cuvântul adevărului; dar nu este destul să găsim unde este: dacă dorim să fim umpluți trebuie să mâncăm; în mod sigur trebuie să ne împărtășim din ospăț, altfel nu vom avea satisfacția pe care mâncarea a fost intenționată să o dea. Cel care nu va mânca de la o masă plină, va fi gol și mort de foame, ca și cum n-ar fi deloc hrană. După cum cererea binecuvântării asupra hranei nu ne va sătura, ci va trebui după aceea să ne împărtășim din ea, tot așa posesia Cuvântului lui Dumnezeu și cererea noastră să fim umpluți de Spirit nu ne vor fi de ajuns; trebuie să mâncăm Cuvântul lui Dumnezeu dacă vrem să obținem din el Spiritul Său.

Învățătorul nostru a spus: „Cuvintele pe care vi le-am spus Eu sunt duh și sunt viață" (Ioan 6:63); și despre toți care sunt umpluți cu Spirit este adevărat, cum spune profetul, „Când am primit cuvintele Tale, le-am înghițit” (Ier. 15:16; Apoc. 10:9). Este absolut inutil să ne rugăm, Doamne, Doamne, dă-ne Spirit, dacă neglijăm Cuvântul adevărului pe care acel Spirit l-a dat pentru umplerea noastră. Dacă noi doar ne rugăm pentru Spirit și nu folosim mijloacele potrivite să obținem Spiritul adevărului, vom continua să fim cel mult „prunci în Cristos”, căutând semne exterioare ca dovadă a relației cu Domnul, în locul mărturiei interioare, prin Cuvântul adevărului, pe care El l-a dat.

R 1998, col. 2, par. 6, subcapitolul până la pagina următoare — „Cereți orice veți vrea” (vezi întrebarea nr. 25):

Dar, sugerează altul, chiar dacă lăsăm la o parte acest pasaj nelegitim din Marcu 16:17, 18, și toată pretenția la posedarea „darurilor” Bisericii timpurii, oare făgăduințele Domnului nostru în privința răspunsului la rugăciunile noastre nu cuprind tot subiectul și nu fac posibilă vindecarea bolnavilor sau chiar mutarea munților în timpul acestui veac; și oare nu din pricina lipsei de credință n-au fost mai obișnuite aceste lucruri în trecut? Și oare nu datorită credinței crescute, mai degrabă decât datorită zorilor mileniului devine acum mai frecventă vindecarea bolnavilor?

Răspunsul nostru la ambele aceste întrebări este, nu: o mare neînțelegere predomină în privința privilegiului nostru în rugăciune. Și din cauza acestei neînțelegeri în privința a ceea ce putem cere și cine poate cere, și nu din cauza necredincioșiei din partea Domnului nostru de a-Și ține făgăduința, atât de multe mii de rugăciuni care se fac zilnic rămân fără răspuns.

Declarația „cereți orice veți vrea și vi se va da” este legată de anumite condiții și limitări, găsite în propoziția anterioară, care zice: „Dacă rămâneți în Mine și cuvintele Mele rămân în voi”. Aceste limitări sunt minunat de cuprinzătoare: ele arată cine poate cere — voi, credincioșii, care sunteți în Mine, a căror voință este îngropată sau scufundată în voința lui Isus Cristos; și nu numai atât, dar voi sunteți privilegiați să cereți astfel numai atâta timp cât „rămâneți în Mine”; căci, dacă cineva nu rămâne în Cristos, nu numai că este „aruncat afară” (Ioan 15:6), ci nu mai are parte în făgăduința de a i se satisface cererile. Aceste limitări evident exclud marea majoritate a rugăciunilor care se fac, de la orice parte în această făgăduință. Și continuând să analizăm cu atenție cuvintele Învățătorului nostru, găsim și alte limitări care exclud multe alte rugăciuni, chiar și ale acelora făcute de clasa care rămâne în Cristos. Ne referim la a doua condiție menționată de Domnul nostru, care spune cine poate cere ce vrea — adică, dacă „cuvintele Mele rămân în voi”.

Vai! Fiindcă trebuie să scriem: Printre copiii declarați ai Domnului sunt puțini, foarte puțini chiar printre cei care declară că sunt în întregime consacrați și care rămân în El, din aceia în care Cuvântul Lui rămâne cu bogăție.

Semnificația acestei din urmă limitări este aceasta: Când mergem la Dumnezeu să cerem ceva, noi să ne dăm seama de atotștiința și înțelepciunea Sa, și că El aranjază și conduce afacerile generale potrivit unui plan perfect și ordonat — Planul Veacurilor; și noi să ne dăm seama de limitele noastre, de lipsa noastră de astfel de înțelepciune și apreciere a împrejurărilor etc., care să ne permită să conducem creația, dacă ar fi ca Dumnezeu să o predea în stăpânirea noastră. Toți copiii adevărați ai lui Dumnezeu care nu sunt numai „prunci” își dau seama de aceasta, și dacă Dumnezeu ar spune fără limitare, cereți orice veți vrea și vi se va da, cei cu judecată s-ar retrage de la o așa de gravă responsabilitate și ar striga: „Nu așa, o Doamne”, „Nu îndrăznesc să mă ating de lucruri care implică atât de mult.”

În privința făgăduinței că dacă am avea credință am putea porunci unui munte să se mute și el ne-ar asculta, gândim astfel: Aceasta, ca și celelalte făgăduințe, a fost dată numai acelora care rămân în El și în care rămân cuvintele Lui, și este dată numai ca o ilustrație extremă. Dacă s-ar ivi o urgență atât de mare încât să necesite mutarea muntelui, literal sau figurat, și dacă am fi siguri că este voia lui Dumnezeu, am putea cere și primi.

Dar nu trebuie să speculăm cum munții și lacurile, mările și norii, ploaia și soarele s-ar mișca la întâmplare și s-ar împiedica unele pe altele, dacă toate rugăciunile făcute către cer în numele lui Cristos ar fi împlinite. Dumnezeu nu S-a angajat să răspundă la astfel de rugăciuni, ci, ignorându-le, El realizează treptat marele Său plan, întocmit mai înainte de întemeierea lumii; și ne asigură că în pofida rugăciunilor celor care nu cercetează Cuvântul Său ca să știe care este planul Său, ci se roagă la El ca să le împlinească planurile și proiectele, totuși „Toate planurile Sale vor fi împlinite”. Și deși puțini, chiar dintre copiii Săi, Îi respectă Cuvântul sau caută să învețe din el planul Său — se mulțumesc mai degrabă cu planurile și teoriile oamenilor, așa cum sunt așezate în crezuri și confesiuni și exprimate de concilii și standarde umane, totuși, la sfârșit Cuvântul lui Dumnezeu nu se va întoarce la El fără rod, ci va împlini ceea ce a intenționat El și va prospera în lucrul pentru care a fost trimis. Isa. 55:11.

Nu, mulțumim lui Dumnezeu, El nu Și-a lăsat planul, nici chiar în cele spirituale, supus rugăciunilor copiilor Săi orbiți de prejudecăți și sectari, altfel fiecare ar dori ca lumea să fie modelată după propriul său ideal, fie că acesta ar fi metodism, luteranism, presbiterianism, brahmanism, sau câte altele; și toate erorile ar înflori, în timp ce Turnul de Veghere al Sionului și Zorile Mielnare ar fi căzut demult din punct de vedere financiar. Da, putem mulțumi lui Dumenzeu că El nu răspunde la toate rugăciunile.

Vedem deci că a fost un motiv anumit și foarte special pentru închiderea și limitările minuțioase pe care Răscumpărătorul nostru le-a pus privitor la făgăduința că Tatăl ne va satisface cererile.

Însemnătatea acestor cuvinte, când le studiem și ne străduim să le pătrundem înțelesul, pare să fie aceasta:

Dacă rămâneți în Mine, cu totul supuși voinței și planului Meu, întocmai cum Eu rămân în iubirea Tatălui și nu caut să fac voia Mea ci voia Celui care M-a trimis — dacă alegerea voastră este voia Mea, iar voia voastră este îngropată și ignorată, atunci veți căuta serios să cunoașteți care este voia Tatălui, pe care voi știți că Eu caut s-o împlinesc, ca să vă folosiți timpul, talentele, rugăciunile și totul în aceeași direcție, către același scop. Și dacă aveți această dorință în inimă să cunoașteți voia lui Dumnezeu, vă veți aminti cum am studiat Eu planul Său așa cum este revelat în Lege, în Psalmi și în Profeți, și cum M-am străduit să duc la îndeplinire acest plan, și nu planurile întocmite și alese de Mine.

Apoi vă veți aminti cum v-am arătat că — „Așa este scris și se cuvine să împlinim tot ce este scris”, și că v-am învățat să cercetați Scripturile. Urmând în această cale, Spiritul sfânt vă va conduce, cum M-a condus pe Mine, spre tot mai multă înțelegere a planului divin, pe măsură ce este timpul potrivit. Și dacă aceasta va fi atitudinea voastră, dacă inimile voastre și energiile voastre sunt astfel absorbite în planul Tatălui, puteți cere tot ce vă dorește inima — „Puteți cere ce vreți”. Vă fac această promisiune largă, nu ca să vă sugerez că Tatăl Își va schimba planurile Sale după ale voastre și va face voia voastră, ci ca să vă sugerez că în cursul pe care l-am specificat, puteți veni atât de deplin în armonie cu Tatăl și cu planul veacurilor pe care El îl realizează, încât niciodată nu veți fi nemulțumiți, ci întotdeauna veți putea vedea că vi se împlinesc dorințele, fiindcă voința și dorința voastră, plăcerea și satisfacția voastră, vor fi să vedeți voia și planul lui Dumnezeu progresând în modul și la timpul lui Dumnezeu. Astfel fiecare rugăciune și dorință a voastră vor fi împlinite — tocmai inversul experienței celor care caută să facă voia lor și să împlinească planuri umane, și se roagă pentru dorințele lor proprii; căci ei au întotdeauna dezamăgiri.

Stabiliți deci aceasta în inimile voastre și să nu aveți teamă de rezultate. Nu contează cât de întunecată este furtuna sau cât de aspră este persecuția, marele și îndurătorul plan al lui Dumnezeu nu va cădea, și astfel voia și planurile voastre (care sunt ale Lui), nu pot eșua; și rugăciunile voastre în acel scop vor fi ascultate și împlinite în măsura în care sunt corecte sau nu sunt în conflict cu planul Tatălui. Și voi, dacă sunteți perfect în armonie cu Tatăl, veți dori să fie așa. Și în orice caz, unde este chiar și cel mai mic loc de îndoială în privința voinței Sale în această chestiune, având spiritul sau dispoziția Mea, și nu spiritul lumii, vă veți ruga cum am făcut Eu în auzul vostru, spunând în legătură cu cererea voastră: „Totuși, facă-se nu voia Mea, ci a Ta, Tată”. Toate aceste rugăciuni primesc răspuns sigur; și în măsura în care veniți tot mai mult în armonie cu planul Tatălui și îl înțelegeți, va fi mai puțin probabil să cereți și să doriți ceva contrar cu ceea ce ar fi buna Sa plăcere să vă acorde.

Ajungând să vedeți mărinimia pregătirilor Tatălui, și înțelepciunea și grija exercitate de El în privința intereselor voastre pământești, când ajungeți să vă dați seama că Acel care a îmbrăcat crinii câmpului cu frumusețe și care Se îngrijește de hrană pentru vrăbii, vă iubește și Se îngrijește mai mult de voi decât de ele și știe mai bine decât voi de ce lucruri aveți nevoie — ce v-ar întări și v-ar folosi, și ce v-ar putea dăuna ca alergători în alergarea pentru marele premiu pe care l-a oferit El prin Cristos — pe măsură ce înțelgeți aceste lucruri, rugăciunile voastre pentru lucruri vremelnice trebuie să devină foarte modeste și moderate. Într-adevăr, în cele din urmă, dându-vă seama de înțelepciunea și grija Sa, veți folosi rugăciunea în principal ca mijloc de comuniune spirituală. Mulțumindu-vă să puneți grijile și poverile la picioarele Învățătorului, Îi veți spune de încrederea voastră în iubirea și înțelepciunea Sa zicând: Voia Ta să se facă; și în loc de griji „veți duce cu voi un cântec”. Mai mult ca oricând, rugăciunile voastre vor fi pentru daruri, haruri, roade și binecuvântări spirituale, cântând în inimile voastre:

„De când Dumnezeu mă conduce,

În orice soartă sunt ferice”.

Astfel, instruiți în mod cuvenit, toți cei care rămân în Cristos și în care rămâne cuvântul Său, pot fi eliberați de grijă (îngrijorare) în privința lucrurilor pământești care constituie subiectul principal al atâtor rugăciuni. Lăsând acele lucruri pentru înțelepciunea și iubirea Tatălui ceresc, rugăciunile noastre vor fi tot mai mult de natura mulțumirilor, inimile noastre mergând spre Dumnezeu în închinare și adorare, și în repetarea binecuvântărilor și favorurilor de care deja ne-am bucurat, mai degrabă decât să cerem lucrurile pe care neamurile le caută. Mat. 6:32.

Adevărat, afacerile pământești uneori ne nedumeresc și nu putem să nu ne întrebăm și să nu simțim un interes adânc în privința rezultatelor lor. Dar sufletul care rămâne în Cristos și în care rămân cuvintele Lui, nu va îndrăzni să ia cârma în mâinile sale ca să-și conducă mersul, nici chiar acolo unde gândește că poate vedea; și trudind totuși la vâsle, trăgând cât poate de bine, el lasă cârma în mâinile Tatălui și n-ar putea cere să i se schimbe cursul cu nici un grad.

Dar toate încercările și nedumeririle noastre, nu le putem duce oare la Domnul în rugăciune? Da, da; cu adevărat le putem. Și nici o mângâiere nu va fi mai mare pentru cel dezorientat și întristat decât privilegiul de a-I spune totul Domnului. Urechea Sa este întotdeauna deschisă la strigătul celor „micuți ai Săi”; și însuși faptul că le spun și că își dau seama de interesul Său în toate afacerile noastre ne va împrospăta și ne va înveseli. Ne va aminti făgăduințele că nu ne va lăsa și nu ne va părăsi, și că înțelepciunea, iubirea și capacitatea Sa vor face toate lucrurile, favorabile și nefavorabile, să lucreze împreună spre binele nostru. Aruncând toate grijile noastre asupra Lui și dându-ne seama că potrivit făgăduinței Sale, necazul actual și toate celelalte lucruri pot fi conduse spre binele tuturor celor implicați, și, spre lauda Lui, ne putem ridica de pe genunchi mai tari, mai fericiți și mai încrezători, precum și în mai strânsă părtășie și comuniune cu Domnul, decât dacă am fi încercat să ne aranjăm noi afacerile și să-L facem pe marele Iehova să devină servitorul nostru ca să execute planurile noastre, care fără îndoială sunt adesea nechibzuite în ochii Săi, și dacă ar fi permise ne-ar produce daună nouă sau altora.

R 2023 — „Sunt autorizate rugăciunile publice?” (vezi întrebarea nr. 35):

Un frate scrie: „Mi-a plăcut mult Turnul de Veghere recent. Văd că tema va continua: te rog spune ceva despre rugăciunea publică. Frații de aici nu văd la fel acest subiect, unii pretinzând că creștinii nu trebuie să se roage niciodată în public.”

Domnul nostru, după ce a mustrat obiceiul fariseilor, de a sta la colțurile străzilor să se roage ca să fie văzuți de oameni și să fie considerați pioși, a zis: „Ci tu, când te rogi, intră în cămăruța ta îretrasș, încuie-ți ușa și roagă-te Tatălui tău, care este în ascuns; și Tatăl tău, care vede în ascuns, îți va răsplăti” (Mat. 6:6). Din aceasta și din faptul că Domnul nostru S-a retras adesea pentru rugăciune în singurătatea muntelui, multe suflete serioase au tras concluzia că alte rugăciuni în afară de cele individuale sunt dezaprobate, dacă nu păcătoase: și astfel și-au dăunat lor personal, credem noi.

Domnul nostru ne-a lăsat un exemplu de rugăciune în public, nu numai în prezența ucenicilor Săi în mod frecvent, ci și a necredincioșilor cel puțin o dată — la mormântul lui Lazăr. (Ioan 11:41, 42; Vezi Luca 10:21.) Cea care în mod general este numită „Rugăciunea Domnului”, nu numai că a fost rostită în prezența ucenicilor, ci și este un model de rugăciune colectivă. Ea se adresează: „Tatăl nostru”, nu „Tatăl meu”; cere iertare pentru „greșelile noastre”, nu pentru „greșelile mele”; Precum și „noi iertăm celor care ne-au greșit”, nu precum și „eu iert celor care mi-au greșit”. Este un model de rugăciune colectivă, în mod special.

Rugăciunea consemnată în Ioan capitolul 17 a fost evident o rugăciune publică, cel puțin în fața ucenicilor, altfel n-ar fi putut fi relatată de unul dintre ei, așa cum este declarat. Ioan 18:1.

Apostolii, conduși de același Spirit sfânt, s-au rugat Tatălui atât în secret, cât și în public, în fața Bisericii, și au îndemnat și învățat pe alții în privința rugăciunilor publice, în adunare.

Este menționată frecvent adunarea Bisericii pentru rugăciuni, când nu este declarat că s-au rugat cu voce auzibilă și nu este dovedit prin relatarea cererii, dar nu este rațional să presupunem că s-au adunat pentru rugăciune și că fiecare s-a rugat atunci individual și în seceret. În afară de aceasta, în unele cazuri rugăciunile sunt consemnate. Vezi Fapte 1:14, 24; 12:5, 12; 16:13; 20:36; 21:5.

Apostolul Pavel, scriindu-i Bisericii din Corint, învață clar că rugăciunea și mulțumirea în fața Bisericii trebuie făcute cu voce auzibilă și într-o limbă comună, pentru ca cei care aud rugăciunea să poată fi edificați. Vezi 1 Cor. 14:14-17.

Totuși, noi nu suntem în armonie cu obiceiul unora care pretind că se roagă lui Dumnezeu, în timp ce de fapt se adresează adunării. Chiar dacă rugăciunile noastre trebuie să fie clare și inteligibile pentru ascultători, pentru ca tuturor celor care aud să le folosească prin aceea că vor putea să se alăture în simțire unei rugăciuni mai complete și mai fluente decât ar putea exprima majoritatea, totuși niciodată să nu se piardă din vedere că lui Dumnezeu Îi sunt adresate, nu oamenilor.

Nu suntem de acord nici cu obiceiul de a deschide cu rugăciune convențiile politice, adunările legislative, școlile și lojile. Deoarece acestea nu sunt adunări ale Bisericii, ele nu pot fi recunoscute de Dumnezeu (ca adunări). Dacă delegații la o convenție, la o legislatură sau la un congres, sau dacă cei care frecventează colegiul sau școala sunt creștini, ei ca atare au întotdeauna acces la Dumnezeu prin rugăciune, și n-ar trebui să se afle în vreun loc unde n-ar putea cere și n-ar putea aștepta binecuvântarea lui Dumnezeu cu ei. Dacă un profesor ar fi creștin, el sau ea ar putea fără a fi în mod special nepotrivit să facă o rugăciune auzibilă, pentru înțelepciune și har ca să dea instruire bună; și oricare dintre elevi care ar fi creștini ar putea zice: Amin. Dar copiii de școală n-ar trebui învățați să repete „Rugăciunea Domnului”: aceasta nu este dată pentru astfel de scopuri. Nici învățătorilor să nu li se ceară să se roage, fiindcă mulți nu sunt creștini. Și copiii? Deși sunt nevinovați de nelegiuiri personale, ei sunt totuși sub condamnarea adamică și li se permite să se apropie de Dumnezeu numai prin credință, în condițiile Noului Legământ — cu excepția copiilor celor care au intrat în relație de legământ cu Dumnezeu. Vezi 1 Cor. 7:14.

Efectul rău al promiscuității rugăciunii publice devine mai vizibil peste tot. Oamenii care știu că pot obține audiență la potentații pământului numai ca o mare favoare prin prieteni influenți, și atunci numai cu mari formalități în îmbrăcăminte etc., au ideea că oricine, oricând și în orice zdrențe murdare ale dreptății proprii pot da buzna în augusta prezență a Împăratului împăraților și Acesta să-i asculte. Și creștinii, slujitori și educatori, au aprobat această nechibzuință dăunătoare. Ca o consecință, mii de oameni nu merg cu adevărat la Dumnezeu, ci se înșală singuri că ei „stau bine” și „la fel de bine ca orice creștin mediu”, în timp ce, de fapt, nefiind veniți la Dumnezeu în modul stabilit de El, nu au nici parte nici soartă în Biserica Sa, nici în făgăduințele nespus de mari și scumpe făcute acesteia.

„Dumnezeu nu ascultă pe păcătoși.” (Ioan 9:31; Iov 27:9; Prov. 1:28, 29; 28:9; Ps. 66:18; Isa. 1:15.) Cristos este calea, adevărul și viața, și nimeni nu vine la Tatăl decât prin El (Ioan 14:6). Deși tatăl Adam a fost creat fiu al lui Dumnezeu și atunci a avut acces la Tatăl său, totuși această relație și privilegiile ei au fost oprite când el s-a răzvrătit și a fost condamnat la moarte ca păcătos — orice relație a fost tăiată, toate drepturile și privilegiile au fost pierdute. Este adevărat, Dumnezeu cu îndurare a prevăzut o mare jertfă pentru păcat și împăcare prin sângele prețios al Răscumpărătorului, și prin El o întoarcere la toate privilegiile, comuniunea și favorurile pierdute în Adam; dar această prevedere este restrânsă: nu este pentru toți; este deschisă numai pentru aceia care, dorind să fugă de păcat, ajung la o cunoștință de Mântuitorul și acceptă favoarea lui Dumnezeu în baza condițiilor Noului Legământ.

Pentru aceștia s-a făcut prevederea ca ei să se poată dezbrăca de zdrențele murdare ale propriei dreptăți și să se îmbrace cu haina dreptății lui Cristos prin credință; și astfel pregătiți, ei pot fi prezentați Tatălui ca fii răscumpărați și restabiliți — împăcați cu Dumnezeu prin moartea Fiului Său, Isus Cristos, Domnul nostru. Atunci, și numai atunci, să ne așteptăm ca rugăciunile lor să fie altceva decât o urâciune înaintea lui Dumnezeu. Nimeni nu va fi ascultat și acceptat de Tatăl în timp ce respinge Noul Legământ și singurul nume dat sub ceruri și printre oameni prin care trebuie să fim mântuiți.

Dar celor care își dau seama de păcatele lor și căindu-se de ele Îl acceptă pe Răscumpărătorul și Noul Legământ ca singura cale de întoarcere la starea de fiu și la părtășie cu Tatăl, apostolul le spune:

„Așadar voi nu mai sunteți nici străini, nici locuitori vremelnici, ci sunteți împreună cetățeni cu sfinții, oameni din casa lui Dumnezeu”. „Căci prin El îCristosș și unii și alții avem intrare la Tatăl, printr-un singur Duh.” Efes. 2:18, 19.

„Astfel, fraților, fiindcă prin sângele lui Isus avem o deplină libertate să intrăm în Locul Preasfânt ... să ne apropiem cu o inimă curată, cu o deplină siguranță a credinței” (Evr. 10:19-22). „Să ne apropiem, deci, cu deplină încredere de scaunul harului, ca să căpătăm îndurare și să aflăm har, ca să avem ajutor la momentul potrivit.” Evr. 4:16.

Iată deci ce susținem noi că este linia scripturală asupra acestui subiect important. (1) Rugăciunea este privilegiul „credincioșilor”, numai a copiilor lui Dumnezeu împăcați. (2) Este potrivit ca acești copii ai lui Dumnezeu să se roage în colectiv, precum și individual și în privat. (3) La o adunare a copiilor lui Dumnezeu, faptul că ar putea fi prezenți necredincioși, n-ar face rugăciunea nepotrivită, fiindcă este o adunare a Bisericii, și nu o adunare de neregenerați, nici sub controlul lor. (4) Rugăciunea este cu totul nepotrivită la adunări politice, legislative, sociale, educative, și la alte adunări care nu sunt adunări ale Bisericii lui Cristos. Chiar dacă unii dintre fiii regenerați ai lui Dumnezeu ar fi prezenți, adunările sunt adunări lumești, nu în mod direct supuse Cuvântului și Spiritului lui Dumnezeu. Dacă creștinii găsesc potrivit să ia parte la astfel de adunări, să ia parte ca cetățeni și nu ca sfinți și rugăciunile lor să fie făcute în secret.

„Dumnezeu zice însă celui rău: „Ce tot înșiri tu legile Mele și ai în gură legământul Meu, când tu urăști mustrările și arunci cuvintele Mele înapoia ta?”” Ps. 50:16, 17.

Vol. VI, pag. 319, par. 1, până la pag. 322 (vezi întrebarea nr. 37):

Creșterea în cunoștință este foarte posibil să diminueze devoțiunea — straniu cum ar putea părea. Noi vedem că avem capacități atât de mici, iar timpul pentru cele religioase este atât de limitat, încât dacă atenția ni se îndreaptă cu energie spre un canal, este posibil să ducă la scăderea ei în alte direcții. Creștinul nu trebuie să fie numai cap fără inimă, nici numai inimă fără cap. „Spiritul minții sănătoase” ne îndrumă spre a cultiva toate roadele și darurile care sunt necesare pentru a rotunji și completa un caracter perfect. Tendința zilelor noastre în toate chestiunile este în direcția opusă — spre specializare. Un muncitor face această parte, altul face cealaltă parte, așa încât acum foarte puțini muncitori înțeleg o meserie pe deplin, așa cum era altădată. Noua Creatură trebuie să se împotrivească acestei tendințe și să facă în consecință „cărări drepte pentru picioarele sale”, ca nu cumva în timp ce cultivă un element al harului să cadă în pericol prin lipsa exercitării cuvenite a altei facultăți sau privilegiu dat de Dumnezeu.

Calitățile devoțiunii se găsesc la toți oamenii într-un grad de dezvoltare mai mare sau mai mic. Aceste calități mintale sunt numite venerație și spiritualitate, iar ele cheamă în ajutor conștiința, speranța, armonia etc. Dacă acestea vor fi neglijate, rezultatul va fi că interesul și iubirea față de Adevăr vor degenera, așa că în loc ca inimile noastre să fie conduse spre Domnul cu mai mare apreciere a iubirii Sale și cu mai mare dorință de a-I fi plăcuți, a-L onora și a-L servi, vom constata că trăsăturile inferioare vor intra mai mult în controversă, luând locul celor superioare, iar investigațiile vor ajunge să fie mai mult în lumina filosofiilor mintale, în care vor intra combativitatea, distructivitatea, ambiția, cearta și slava deșartă. Prin urmare, Noua Creație are nevoie nu numai să unească serviciile devoționale, rugăciunea și lauda, ca părți ale fiecărei adunări, dar noi credem că ea are nevoie pe lângă acestea și de o adunare devoțională specială o dată pe săptămână, care să includă și posibilitatea mărturisirii în privința experiențelor creștine — nu după felul obișnuit de a merge înapoi cu unul până la douăzeci de ani sau mai mult, ca să se spună cum s-a făcut la început convertirea etc., ci o mărturie la zi, referindu-se în mod specific la starea inimii din momentul acela și din timpul săptămânii care a trecut de la ultima adunare de același fel. Asemenea mărturii la zi se dovedesc folositoare celor care aud, uneori încurajându-i prin relatarea experiențelor favorabile, iar alteori mângâindu-i prin povestirea încercărilor, dificultăților, nedumeririlor etc., fiindcă ei discern astfel că nu sunt singurii care au experiențe grele și uneori eșecuri.

Astfel cu toții pot învăța mai bine sensul cuvintelor apostolului: „Nu vă mirați de prigonirea ca de foc din mijlocul vostru, care a venit peste voi ca să vă încerce, ca și cum vi s-ar întâmpla ceva neobișnuit” (1 Pet. 4:12). Ei află că toți care sunt poporul Domnului au încercări și greutăți, și fiecare învață astfel să compătimească cu celălalt; și pe măsură ce crește legătura compătimirii, crește și spiritul ajutorării, precum și spiritul iubirii — Spiritul sfânt. Ar putea fi avantajos ca astfel de adunări de la mijlocul săptămânii să aibă un subiect sugerat la adunarea din duminica anterioară, iar acest subiect fiind în mintea adunării, să inspire pe fiecare ca să remarce experiențele care-i vin în viață și să le noteze, și în special cele în privința subiectului numit pentru acea săptămână. Fără îndoială că fiecare creștin are o mulțime de ocazii în fiecare săptămână să-și noteze învățăturile și experiențele vieții pe diferite linii; dar majoritatea, negândindu-se, neobservând, lasă ca aceste experiențe valoroase să treacă pe lângă ei fără a le recunoaște, învățând mai ales din experiențele mai mari și mai amare ale vieții ceea ce ar fi putut învăța mai bine dacă ar fi fost atenți la purtarea zilnică a Domnului cu ei prin providențele Sale.

Pentru a ilustra: Presupunem că subiectul săptămânii a fost „Pacea lui Dumnezeu”, din textul, „Și pacea lui Dumnezeu, care întrece orice pricepere, vă va păzi inimile și gândurile în Hristos Isus” (Filip. 4:7). Fiecare din comunitatea frățească ar trebui să observe în timpul săptămânii în ce măsură această scriptură și-a găsit împlinirea în cazul său și care lucruri păreau a întrerupe și a împiedica această pace domnitoare — aducând neliniște, nemulțumire. Aceste experiențe și învățăturile scoase din ele, spuse de către cei mai pricepuți și de către cei mai puțin pricepuți din grup (bărbați și femei), nu numai că vor aduce în atenția fiecăruia propriile lor experiențe din prima parte a săptămânii, dar la experiențele lor vor adăuga și învățăturile și experiențele altora din a doua parte a săptămânii, lărgind astfel compătimirea și îndrumându-i tot mai mult spre a discerne frumusețile păcii în contrast cu cearta — binecuvântarea păcii lui Dumnezeu în inimă, și cum este posibil a avea această pace chiar și înconjurați de agitație și confuzie sau de condiții neliniștitoare asupra cărora n-avem nici un control. Aspectul devoțional al acestor adunări va crește profitul lor. Cel care-și dă seama bine de propriile defecte și care se străduiește serios să crească în harurile Spiritului va fi mai serios în devoțiunea sa față de Domnul, în dorința sa de a-I fi plăcut Lui și a se împărtăși tot mai mult din Spiritul Său sfânt*.

În aceste adunări, ca și în toate celelalte, este evident că binele cel mai mare se poate realiza prin păstrarea ordinii — nu în măsura distrugerii vieții și libertății adunării, ci în măsura cuvenită, pentru a-i păstra cel mai bine libertatea, fără anarhie sau dezordine, sub restrângere înțeleaptă, iubitoare, blândă. De exemplu: caracterul adunării trebuie să fie înțeles dinainte; și ar fi de datoria conducătorului să o conducă cu laxitate rezonabilă, iubitoare, spre scopul specificat și asupra căruia s-a convenit. Trebuie să fie înțeles că acestea nu sunt adunări de întrebări generale, nici adunări de discuții, nici de predică, deoarece alte adunări sunt prevăzute pentru aceste lucruri și cei care doresc pot să le frecventeze, dar că aceste adunări au o sferă limitată. Pentru a ține adunarea la subiect cum se cuvine și pentru a evita discuțiile particulare sau replicile unuia către altul, conducătorul — fiind cel ales să reprezinte întregul — trebuie să fie singurul care să răspundă sau să critice pe alții — și aceasta numai când este necesar. Este datoria lui obligatorie să vadă ca unele relatări ale experiențelor să nu fie atât de lungi încât să fie obositoare și să împiedice pe alții de a avea posibilitate, precum și ca adunarea să nu se prelungească peste limita ei rezonabilă, asupra căreia s-a convenit. Toate aceste lucruri revenindu-i conducătorului, implică faptul că el trebuie să fie Bătrân în Biserică. Un începător cu experiență insuficientă, chiar cu cele mai bune intenții, ar putea fi ori prea indulgent ori prea rigid în aplicarea principiilor pentru astfel de ocazie; ar putea fie să strice adunarea cu prea mare îngăduință, fie să ofenseze pe un frate vrednic sau pe o soră vrednică printr-o corecție neînțelept exprimată și printr-o aplicare neînțeleaptă a regulilor cuvenite. Mai mult, conducătorul unei astfel de adunări trebuie să fie un Bătrân, sau unul competent să dețină poziția de Bătrân în Biserică, așa încât să aibă o cunoștință suficientă a Cuvântului, precum și experiență în har și capacitatea de a învăța, pentru a putea da un cuvânt de încurajare sau un îndemn sau sfat folositor ca răspuns la diferitele mărturii prezentate. Pentru că, „bun este un cuvânt spus la timpul potrivit!” — cu cât mai folositor, adesea, decât un întreg discurs în alte împrejurări. Prov. 15:23.

Vol. V, pag. 211, par. 1, până la pag. 216 (vezi întrebarea nr. 38):

Apostolul Petru, vorbind sub influența inspiratoare a Spiritului sfânt, a explicat chestiunea, că era de la Tatăl și prin Fiul, spunând: „îIsusș fiind înălțat prin dreapta lui Dumnezeu și primind de la Tatăl făgăduința Duhului Sfânt, a turnat ce vedeți și ce auziți” (Fapt. 2:33). Ca atare, nu se pune destul accent pe acest botez al Spiritului sfânt, văzând că el marchează acceptarea Bisericii și că fără el n-am avea nici o dovadă a acceptării sacrificiului Domnului nostru și a îndreptățirii noastre.

Totuși, noi trebuie să obiectăm cu putere la ideea comună dar greșită și cu totul nescripturală care predomină printre mulți creștini foarte serioși, în sensul că trebuie așteptate și căutate frecvente botezuri ale Spiritului sfânt. Astfel de așteptare nu numai că nu este justificată de nici o promisiune dată în Cuvântul lui Dumnezeu, dar este și complet în contradicție cu aranjamentul divin prezentat acolo. Ar trebui observat că Scriptura menționează numai trei botezuri ale Spiritului sfânt; iar necesitatea fiecăruia dintre acestea, fără a mai trebui și altele, este evidentă — cele trei fiind părți sau diviziuni ale singurului botez. (1) Botezul Domnului nostru Isus. (2) Botezul de la Cincizecime. (3) Botezul lui Corneliu, primul convertit dintre neamuri acceptat ca „fiu”. Să examinăm aceste botezuri ale Spiritului în această ordine.

1) Botezul Domnului nostru cu Spiritul sfânt nu numai că a fost necesar pentru El, ca să poată fi părtaș puterii divine, ca agentul divin și ca garanția moștenirii Sale, a conceperii Sale la natura divină, ci a fost și potrivit să existe o astfel de manifestare exterioară sau recunoaștere a Lui care să permită altora să-L cunoască drept Unsul lui Dumnezeu. Manifestarea a fost sub forma unui porumbel coborând și așezându-se peste El. Nu ni se dă de înțeles că oamenii în general au fost martorii acestei manifestări a favorii divine; înțelegerea este mai degrabă că Ioan Botezătorul, care pe vremea aceea făcea o lucrare reformatoare în Israel și care era recunoscut ca profet, servitor al Domnului, a fost singurul martor la coborârea Spiritului peste Domnul nostru și care a mărturisit despre acest fapt. Declarația este: „Și Ioan a mărturisit, spunând: „Am văzut Duhul coborându-Se din cer ca un porumbel; și a rămas peste El. Eu nu-L cunoșteam înu știam că El era Mesiaș; dar Cel care m-a trimis să botez cu apă mi-a zis: „Acela peste care vei vedea Duhul coborându-Se și rămânând, Acela este Cel care botează cu Duh Sfânt.” Și eu am văzut și am mărturisit că El este Fiul lui Dumnezeu””. Ioan 1:32-34.

2) Botezul Bisericii la Cincizecime, cum explică Ioan aici, urma să fie făcut de către Cristos: „El vă va boteaza cu Duh Sfânt”. Petru confirmă aceasta, după cum am văzut, spunând că Cristos a turnat Spiritul Său sfânt. El singur poate boteza astfel, fiindcă El a răscumpărat lumea, i-a cumpărat pe toți cu sângele Său prețios, și fiindcă nimeni nu vine la Tatăl decât prin El și fiindcă Tatăl nu judecă pe nimeni, ci a încredințat toată judecata Fiului, și fiindcă Fiul, mult înălțat, lucrează ca reprezentant al Tatălui ca să-i introducă în părtășie deplină cu Tatăl pe aceia care vin la Tatăl prin El. Am văzut deja că acest botez al Bisericii cu Spiritul sfânt a fost necesar, ca o mărturie, ca o dovadă, în aceeași manieră în care a fost necesar ca botezul Spiritului asupra Domnului nostru Isus să fie văzut și mărturisit.

Rafala de vânt care a umplut locul și „limbile ca de foc văzute împărțindu-se printre ei”, care „s-au așezat pe fiecare dintre ei” (probabil numai peste cei unsprezece apostoli — desemnându-i ca reprezentanți speciali ai Domnului și purtătorii de cuvânt ai Spiritului sfânt — vezi versetul 14), n-au fost ele însele Spiritul sfânt, ci au fost doar manifestări pentru simțurile lor, reprezentând ceea ce era invizibil. La fel porumbelul pe care l-a văzut Ioan n-a fost Spiritul, ci o manifestare pentru simțurile lui. Porumbelul, simbolul păcii și purității, a reprezentat în mod potrivit plinătatea spiritului iubirii lui Iehova în Isus; după cum limbile ca de foc au reprezentat în mod potrivit misiunea viitorilor apostoli, sub Spiritul sfânt, ca să mărturisească în calitate de „martori”. Fapt. 2:32; 3:15; 5:32; 10:39, 41; 13:31.

(3) O manifestare specială a puterii divine în legătură cu acceptarea lui Corneliu, primul convertit dintre neamuri, a fost necesară fiindcă până atunci neamurile fuseseră respinse, inacceptabile pentru Dumnezeu chiar și ca servitori; prin urmare credincioșii evrei n-au gândit că neamurile vor fi acceptate în înalta poziție de fii ai lui Dumnezeu, decât dacă era acordată în acea privință o manifestare evidentă a favorii divine.

După cum s-a văzut deja, programul divin n-a fost ca vreunul dintre neamuri să fie acceptat până la sfârșitul celor „șaptezeci de săptămâni” de favoare specială iudaică, la trei ani și jumătate după Cincizecime*; ca atare, faptul că convertiții dintre neamuri urmau să fie confrați moștenitori (la egalitate) cu convertiții dintre evrei nu putea fi indicat prin botezul Spiritului de la Cincizecime. Și în vederea prejudecăților adânc înrădăcinate ale apostolilor precum și ale altor evrei, era foarte potrivit ca acceptarea lui Corneliu să fie manifestată simțurilor apostolului prin aceleași dovezi date la Cincizecime. Nu este nici necesar să presupunem că „limbile ca de foc” s-au așezat peste Corneliu; el în comun cu convertiții la iudaism a primit probabil unele dintre „darurile” care au venit peste toți la Cincizecime.

Cum altfel am fi putut ști vreodată că neamurile au fost acceptate de Domnul? Dacă botezul Spiritului și binecuvântările Cincizecimii ar fi venit numai peste credincioșii care erau din sămânța naturală a lui Avraam, aceasta ne-ar fi putut lăsa în îndoială de-a lungul Veacului Evanghelic în privința situației poporului Domnului care prin descendență naturală erau neamuri. Dar prin botezul Spiritului sfânt care a venit asupra lui Corneliu, Domnul a arătat pe deplin faptul că nu mai era nici o deosebire între evrei și neamuri, robi și slobozi, bărbați și femei, în privința acceptării în Cristos din partea Sa. Nimeni nu este acceptabil prin sine, în propria sa nedreptate — ca atare numai cei care vin la Tatăl prin Cel Preaiubit sunt acceptați în El. 1 Cor. 12:13.

În afară de aceste trei botezuri ale Spiritului sfânt nu este nici o altă referință la acest subiect în Scripturi; prin urmare, ideea multora din poporul Domnului, că ei trebuie să aștepte, să lucreze și să se roage pentru alt botez sau pentru botezuri repetate ale Spiritului sfânt este cu totul nejustificată. Astfel de botezuri nu sunt nicidecum necesare, fiindcă acel singur botez de la Cincizecime, suplimentat de cel al lui Corneliu, împlinește toate cerințele. Acele botezuri n-au venit numai asupra persoanelor care s-au bucurat de binecuvântare, ci în mod reprezentativ au fost pentru și asupra Bisericii, Corpul lui Cristos, ca un întreg. Faptul că această lucrare reprezentativă pentru Biserică a fost făcută în două părți — asupra primilor credincioși evrei la Cincizecime și asupra primilor credincioși dintre neamuri în casa lui Corneliu, este numai în armonie cu declarația Domnului nostru făcută lui Petru asupra acestui subiect, înainte de răstignirea Sa, zicând: „Îți voi da cheile împărăției cerurilor” (Mat. 16:19). O cheie semnifică puterea de a deschide, iar chei, la plural, implică faptul că nu doar o ușă trebuia deschisă. De fapt erau numai două uși și numai două chei; și apostolul Petru a folosit ambele chei — făcând lucrarea de deschidere, atât pentru evrei, cât și pentru neamuri, așa cum prezisese Domnul. El a folosit prima cheie la Cincizecime, unde a fost primul, cel mai important, principalul vorbitor, care a introdus noua dispensație a Spiritului celor trei mii care au crezut imediat și au intrat prin ușă (Fapt. 2:37-41). Iarăși, când a venit timpul să se propovăduiască neamurilor Evanghelia, Domnul, conform alegerii Sale, l-a trimis pe Petru să facă această lucrare, spunându-i lui Corneliu să trimită după Petru și spunându-i lui Petru să meargă la Corneliu și să-i spună lui și casei sale cuvintele Evangheliei. Cu această ocazie Petru a folosit cealaltă cheie, deschizând ușa Evangheliei în fața neamurilor, Dumnezeu dând mărturie despre acest fapt prin manifestările miraculoase ale Spiritului Său sfânt asupra lui Corneliu și asupra celorlalți credincioși consacrați dintre neamuri care erau cu el.

Ideea potrivită în privința botezului Spiritului sfânt este aceea de turnare, vărsare, ungere, care însă este atât de completă (acoperind pe fiecare membru al corpului) încât poate fi numită în mod potrivit scufundare, sau „botez”. Și aceeași ungere sau același botez continuă asupra Bisericii de-a lungul veacului — acoperind, pătrunzând, sfințind, binecuvântând, ungând, de atunci până acum, pe fiecare persoană care intră în corpul „uns”. Și aceasta va continua până când ultimul membru va fi fost primit și uns pe deplin. Apostolul Ioan vorbind și el despre acest botez, numindu-l ungere, spune: „Ungerea pe care ați primit-o de la El rămâne în voi” (1 Ioan 2:27; Ps. 133:2). El nu spune numeroasele ungeri pe care le-ați primit, ci ungerea, singura ungere, mai multe fiind cu totul de prisos și nefiind în armonie cu aranjamentul divin.

Din punctul de vedere divin întreaga Biserică este recunoscută ca una — ca un întreg, căci, „după cum trupul este unul și are multe mădulare ... tot așa este și Hristos. ... Voi sunteți trupul lui Hristos și fiecare în parte mădularele Lui” (1 Cor. 12:12, 27). În armonie cu acest gând, prezentarea scripturală a acestei chestiuni este că deși Domnul ne privește individual și în multe privințe lucrează cu noi individual, totuși starea noastră înaintea Tatălui nu este atât de mult ca unități separate, ci ca membri sau părți ale unei unități, unitate care este Cristos, Cap și corp. Ca atare suntem informați că după ce am crezut, pasul nostru următor este să intrăm în corpul lui Cristos — să fim botezați în corpul Său.

Nu vom discuta aici subiectul botezului în general, lăsându-l pentru o analiză viitoare, ci remarcăm faptul că credincioșii sunt invitați să fie botezați în Cristos, pentru ca ei să poată intra în sau sub botezul Său cu Spirit sfânt. Spiritul sfânt nefiind o persoană, ci un Spirit sau o putere sfântă posedată de Biserică, toți care vreau să aibă această binecuvântare trebuie să vină în relație cu această Biserică, corpul lui Cristos. Nu poate fi obținută altfel. Nici nu vrem să spunem că aceasta înseamnă a fi membru într-o Biserică pământească — un corp metodist, un corp presbiterian, un corp luteran, un corp romano-catolic, sau orice alt corp de organizare umană. Vrem să spunem că înseamnă a face parte din ecclesie, ai cărei membri pot fi recunoscuți în mod sigur numai prin posesia Spiritului sfânt al iubirii — atestată de diferitele lui roade și demonstrată după cum am văzut în cele precedente.

Oricine ajunge să fie într-adevăr unit cu Cristos și astfel într-adevăr unit cu toți membrii corpului lui Cristos, nu trebuie să se roage pentru binecuvântări ale Cincizecimii prezente sau viitoare, ci se poate uita în urmă cu bucurie și încredere la binecuvântările inițiale ale Cincizecimii și la binecuvântările asupra lui Corneliu, ca dovezi pe care le-a dat Tatăl prin Cristos că a acceptat Biserica în ansamblul ei: și toți trebuie să fie pe deplin mulțumiți cu aranjamentul divin. Nu spunem că Domnul este mânios pe acei care, având gânduri greșite, cer, contrar voinței Lui, numeroase Cincizecimi; mai degrabă vom presupune că El va avea compătimire în privința ignoranței lor și a rugăciunilor îndreptate în direcție greșită, și fără să-Și schimbe planurile și aranjamentele va turna peste ei o binecuvântare — atâta binecuvântare cât vor permite așteptările lor eronate și neglijarea Cuvântului Său — acceptând suspinele spiritului lor după comuniune cerească.

Este ciudat că acești prieteni dragi care se roagă continuu pentru botezuri ale Spiritului n-au observat niciodată că apostolii nu s-au rugat pentru Cincizecimi viitoare, nici n-au instruit Biserica să se roage astfel. Oare astfel de prieteni se cred mai înțelepți decât apostolii inspirați, sau mai sfinți decât ei, sau mai nerăbdători să fie umpluți cu Spirit? Noi avem încredere că ei nu au astfel de închipuiri egoiste și îndrăznețe și că simțămintele lor sunt numai ca ale copiilor ignoranți, care cu nesocotință și uneori cu încăpățânare sâcâie pe părinții indulgenți pentru binecuvântări și îndurări care nu le sunt necesare și promise, care nu le pot fi acordate.

Vol. VI, pag. 644, par. 1, până la pag. 654 (vezi întrebarea nr. 39):

Să nu uităm să observăm că în timp ce toată boala și moartea din lume pot fi urmărite și pot fi puse mai mult sau mai puțin direct în seama marelui Adversar, prin care păcatul a intrat în mintea omului, spre întinarea și stricarea lui, totuși, în cazul lumii, precum și al Noii Creații, Dumnezeu conduce pentru instruirea și educarea omului diferitele elemente ale blestemului care a venit asupra rasei din cauza păcatului. În ceea ce privește lumea, cel puțin în sens general, întreaga creație gemândă învață ceva în privința răutății excesive a păcatului și a faptului că nu este de dorit; iar în ceea ce privește Biserica, Noua Creație, permisiunea ca ea să aibă parte de suferințele lui Cristos include și implică o parte din suferințele care sunt comune restului omenirii. În cazul Domnului nostru, suntem informați în mod deosebit că era folositor pentru El, ca să fie mare Preot pentru omenire, să simtă neputințele noastre, iar acest lucru trebuie să fie adevărat în privința fiecărui membru al corpului acelui Preot, cum a fost adevărat și în privința Capului, Domnul. Desigur că nu va exista nici un membru necompătimitor în tot corpul lui Cristos. Toți vor fi simțit experiențele și vor ști pe deplin cum să fie compătimitori față de sărmana lume când va veni timpul restabilirii ei prin judecăți, prin supunere sub probele, încercările și corecțiile veacului viitor. Domnul nostru, care a fost perfect în trup și care, prin urmare, n-ar fi putut simți slăbiciunea dacă nu Și-ar fi cheltuit vigoarea în vindecarea bolnavilor, în locul vigorii a avut experiența slăbiciunii și suferinței celor pe care i-a ajutat, după cum este scris: „El a luat asupra Lui neputințele noastre și a purtat bolile noastre” (Mat. 8:17). Cei care sunt chemați să fie membri în corpul lui Cristos, în general nu prea au vigoare de dat în chip miraculos; dar având parte de experiențele comune ale lumii, legate de organismele lor umane imperfecte, aceștia de asemenea simt neputințele rasei, ceea ce-i face să compătimească deplin în necazul general.

Din aceasta se va vedea că nu suntem în armonie cu ideea promovată de unii că corpul lui Cristos trebuie să se aștepte să fie scutit de încercările și greutățile fizice, sociale și financiare ale lumii. Este adevărat, așa a fost cazul cu israeliții tipici. Răsplățile lor pentru credincioșia față de Domnul și față de Legea Sa urmau să fie pe linia imunității la suferință, încercări etc.; dar cu Noua Creație chestiunea este total opusă, fiindcă ei nu sunt israeliți după trup, ci după spirit — ei sunt din sămânța spirituală a lui Avraam. Pentru Noua Creație antitipurile binecuvântărilor lui Israel sunt spirituale. Toate lucrurile lucrează împreună spre binele lor din punct de vedere spiritual. Binecuvântările lui Dumnezeu le sunt garantate atâta vreme cât rămân în credință și ascultare de Cristos, așa încât nimic rău nu se poate apropia de locuința lor, unde sunt ținuți tainic, apărați de tot ce le-ar putea dăuna. Totuși, aprecierea acestei relații spirituale le este continuu probată, ca să dovedească dacă apreciază sau nu apreciază mai mult cele spirituale decât cele naturale, ca să se bucure mai abundent de cele spirituale și în cele din urmă să fie desăvârșiți ca Noi Creaturi, când sacrificiile pământești vor fi fost pe deplin terminate.

De aceea, când Noile Creaturi în Cristos Isus află că au numeroase încercări de foc, nu contează pe ce linii vin acestea, ei trebuie să le recunoască drept dovezi ale credincioșiei lor — drept dovezi că Dumnezeu îi privește ca fii și că ei sunt încercați conform relației lor prin legământ, pentru ca ei să poată fi potriviți și pregătiți pentru desăvârșirea în spirit și pentru gloriile care urmează. Dacă, prin urmare, Domnul permite să vină calamități asupra acestora, ei să nu le privească în aceeași lumină ca și atunci când ele ar veni asupra lumii. Lumea, sub condamnarea divină la moarte, este supusă la diferite accidente și schimbări cu care Domnul n-are de-a face câtuși de puțin, așa cum a explicat Domnul nostru când S-a referit la cei optsprezece peste care a căzut turnul Siloam și la ceilalți al căror sânge Pilat l-a amestecat cu sacrificiile, despre care Domnul nostru a spus că, din cauza acestor lucruri, nu trebuiau considerați mai păcătoși ca alții și sub dezaprobarea divină (Luca 13:1-5). În legătură cu omenirea, Dumnezeu permite mânia oamenilor și a lui Satan în anumite limite; însă în privința Bisericii Sale alese este diferit. Nimic ce li se întâmplă lor nu este accidental. „Scumpă este înaintea Domnului moartea celor iubiți de El.” Nici chiar un fir de păr de pe capetele lor nu poate cădea fără știrea Lui (Ps. 116:15; Mat. 10:30). După cum, la întrebarea lui Pilat: „Nu știi că am putere?”, Domnul nostru i-a spus: „N-ai avea nici o putere ... dacă nu ți-ar fi fost dată de sus” (Ioan 19:10, 11). Și acest lucru este la fel de adevărat despre fiecare membru al corpului lui Cristos, din momentul conceperii sale ca Nouă Creatură. Da, avem toate motivele să credem că providența divină se extinde într-o măsură chiar și în afara Noii Creații, la cei a căror viață și ale căror interese sunt strâns legate de ale lor. Dacă, prin urmare, Noile Creaturi au încercări de foc, ele să nu le considere ciudate, ca și cum li s-ar întâmpla un lucru straniu, ci trebuie să știe că toți membrii corpului lui Cristos au avut încercări asemănătoare, de la Cap în jos, și vor avea toți până când ultimii membri ai clasei picioare vor fi probați, șlefuiți, acceptați, glorificați. Fie că acestea, prin urmare, vin sub forma împotrivirilor și persecuțiilor în casă, sau de la foștii prieteni sau vecini, sau de la cei din biserica nominală, fie că vin sub forma dezastrului financiar și a sărăciei, sau sub forma bolii, durerii, accidentului fizic etc., nu are importanță cum, poporul Domnului trebuie să fie mulțumiți, conștienți de iubirea și grija providențială în privința oricărui interes al lor. A avea deplină încredere în aceasta, face parte din proba credinței. A fi asigurați de Domnul că suntem copii și moștenitori, a ni se spune despre supravegherea lui Dumnezeu și în același timp a ni se permite să suferim necazuri, este o probă severă a credinței pentru cei cărora li se cere să umble prin credință și nu prin vedere, dacă vreau să fie acceptați în cele din urmă ca biruitori. Să primim deci cu siguranță, iubire și încredere orice beneficii sau necazuri ne-ar putea trimite providența Domnului și să profităm de ele, învățând lecțiile lor.

Faptul că ne dăm seama de grija divină în toate interesele vieții, atât pământești cât și cerești, nu trebuie să ne ducă la indiferență în privința afacerilor noastre temporare. Dimpotrivă, trebuie să ne amintim că suntem administratori ai privilegiilor, ocaziilor și responsabilităților sociale și financiare și în privința sănătății. Este, prin urmare, de datoria noastră să facem ce putem ca să reparăm orice încălcări sociale care ar putea interveni. Trebuie să fim blânzi și plini de considerație, să dăm explicații și să facem tot ce rațional ne stă în putere ca să împiedicăm neînțelegerea motivelor și intențiilor noastre. Trebuie să căutăm să evităm cu înțelepciune tot ce ar putea părea superstițios și fanatic, și astfel să lăudăm în fața altora pe Dumnezeul nostru, caracterul Său, cartea Sa și Biserica Sa. În acest fel trebuie să lăsăm lumina noastră să strălucească. În chestiuni financiare trebuie să folosim prudență și economie, și să nu fim leneși în afaceri, ca și cum n-am avea un Dumnezeu, ca și cum totul ar depinde de propriile noastre străduințe, dar, cu toate acestea, în inima noastră și în discutarea lucrurilor în casa credinței trebuie să ne dăm seama și să exprimăm încrederea noastră în Domnul, că, deoarece noi suntem ai Lui, toate interesele noastre sunt sub grija Sa protectoare. Dacă, deci, în ciuda celei mai bune exercitări a înțelepciunii, a prudenței noastre etc., urmează sărăcie sau pierdere financiară, trebuie să estimăm că Tatăl nostru ceresc a văzut că pentru noi ca și Creaturi Noi astfel de experiențe ar fi mai bune decât prosperitatea mai mare. Trebuie să recunoaștem supravegherea Sa binecuvântată a afacerilor noastre, oricare ar fi conducerea Sa și experiențele noastre. La fel în problema sănătății: dacă vine peste noi boala, administrarea cuvenită a acestor corpuri muritoare ar cere să folosim energie potrivită în aplicarea remediilor după măsura cunoștinței și judecății noastre. Dacă eforturile au succes, recunoștința inimii noastre trebuie să fie față de Domnul, și nu numai în privința medicamentelor. Dacă ele n-au succes, nu trebuie să ne îndoim de puterea Lui, ci să căutăm alte binecuvântări în legătură cu încercările prin care trecem. Într-adevăr, pentru fiecare necaz sau calamitate, Noile Creaturi, în timp ce se străduiesc să corecteze dificultatea, să-și ridice inimile către Domnul în siguranță și încredere, dorind să știe ce lecție pot învăța din experiențele lor și dacă aceste lecții sunt sau nu sunt de natura pedepsei pentru greșeli, sau de natura nuielei și toiagului intenționate să aducă oaia înapoi de la o cale care duce într-o direcție greșită, departe de pașii Păstorului. „Toiagul și nuiaua Ta mă mângâie.” Bucuria, pacea și mângâierea poporului Domnului nu depind numai de faptul că au o sănătate medie, o prosperitate finaciară și socială, ci ei se pot bucura de pacea lui Dumnezeu în toate împrejurările și condițiile, și se pot bucura din inimă atât de nuiaua cât și de toiagul Păstorului. Mulți din Creația Nouă pot spune împreună cu profetul din vechime: „Până când n-am fost adânc mâhnit rătăceam”. Mulți dintre ei au aflat că e-xistă mari binecuvântări legate de necazuri.

Despre Biserică și despre grija Domnului față de ea este scris profetic: „El îți vindecă toate bolile tale” (Ps. 103:3). Orice încercare de a aplica aceasta la Biserica evanghelică în privința condițiilor fizice trebuie să fie din necesitate neîntemeiată și slabă. Cine nu știe că de la Capul Bisericii în jos, până la ultimii membri ai „picioarelor”, Domnul n-a binevoit să vindece toate bolile lor fizice? Cine nu știe că mulți, mulți sfinți au murit de boală fizică? Conform științei medicale, iubitul nostru Răscumpărător, deși perfect fizic, a fost atacat de o boală cunoscută de oamenii de știință, când a avut transpirația cu sânge în Ghetsimani. Conform aceleiași științe și în deplină armonie cu aceleași fapte, Cel care a fost perfect în trup a murit mai repede decât cei doi răufăcători, din cauza unei boli — ruptura peretelui inimii. Cine nu știe că apostolul Pavel a purtat cu sine până în ziua morții un „țepuș în carne” și că Domnul a refuzat să-l îndepărteze, asigurându-l că purtarea cu răbdare a lui îi va aduce o binecuvântare de har mai mult decât compensatoare? Cine nu știe că mulți dintre sfinții cei mai nobili ai lui Dumnezeu de-a lungul veacului au suferit de boli și că, departe de a le fi vindecate toate bolile, și în loc să fie făcuți desăvârșiți, ei au murit. Aplicarea acestei scripturi la boala fizică, deci, ar fi în dezarmonie cu Scripturile, dar aplicarea ei ca profeție la starea spirituală a Noii Creaturi este într-adevăr foarte potrivită. Noua Creație se luptă cu maladiile, bolile spirituale, iar această scriptură îi justifică să se aștepte ca orice boală să le fie atât de vindecată cu Balsamul din Galaad, atât de pansată cu făgăduințele nespus de mari și scumpe din Cuvântul Domnului, atât de compensată de pacea și bucuria pe care omul nu le poate nici da nici lua, încât boala inimii, neodihna, nu mai poate pătrunde acolo unde locuiesc și conduc iubirea, bucuria și pacea Spiritului sfânt.

Marcu 16:9-20 este nelegitim

Învățații admit că aceste versete sunt o interpolare. Ele nu se află în manuscrisele grecești timpurii și desigur nu sunt veritabile. Nu este adevărat că toți credincioșii în Domnul Isus pot bea ceva otrăvitor și pot veni în contact cu șerpi veninoși și cu boli contagioase etc. fără pericol, și nici nu au toți puterea de a vindeca boli și de a scoate afară diavoli. Se va observa că pasajul este omis în Versiunea Revizuită (în limba engleză — n. e.) și în toate versiunile moderne ale Scripturilor. Ca atare, a-l primi sau a-l cita ca scriptură, ar însemna a adăuga la Cuvântul lui Dumnezeu și a contribui la confuzia generală asupra unui subiect important.

Ideea că poporul Domnului poate fi în mod special favorizat de El în privința sănătății fizice și a altor comodități ale creației (mai mult decât lumea) este o înșelare și o capcană, și este contrară tuturor așteptărilor cuvenite ale Creației Noi, așa cum s-a văzut din cele anterioare. Domnul și apostolii au fost modelele Bisericii, și în loc să se aștepte să fie eliberați de dificultățile generale care asaltează creația gemândă, ei s-au consacrat pentru o parte în aceste necazuri, ca să poată simți neputințele umane. Domnul nostru a respins ca o ispită a Adversarului sugestia de a folosi puterea divină pentru alinarea foamei Sale în timpul celor patruzeci de zile de post în pustie (Mat. 4:3, 4). Când a fost ostenit, S-a odihnit lângă fântâna din Samaria, în timp ce ucenicii au mers să cumpere hrană, pe când El ar fi putut apela la puterea divină și ar fi putut-o folosi pentru refacerea puterii Sale (Ioan 4:6). În aceste cazuri hrana a fost medicamentul potrivit pentru chinurile foamei, iar odihna a fost medicamentul potrivit pentru osteneala organismului, și Domnul nostru a folosit aceste remedii. Nu suntem informați că El a avut boli cronice, dar nu ne îndoim că ar fi fost liber să folosească orice rădăcină sau plantă medicinală sau alte remedii tot atât de fără rezerve cum a folosit hrana și odihna. Tensiunea nervoasă care a cauzat transpirația cu sânge și maladia finală, ruptura inimii, au venit la sfârșitul slujirii Sale. El știa că-I sosise ceasul. Cel care a refuzat să ceară puterea divină sub forma protecției îngerești (Mat. 26:53) și care a refuzat să ceară aceeași putere ca să-Și satisfacă foamea și să-Și ușureze oboseala a fost totuși pe deplin liber să apeleze la aceste puteri în interesul urmașilor Săi, ca, de exemplu, în hrănirea mulțimii, în liniștirea furtunii și în plătirea impozitelor. Mat. 14:15-21; Marcu 4:36-41; Mat. 17:24-27.

În mod asemănător, găsim că apostolii nu și-au folosit privilegiile și binecuvântările speciale pentru ușurarea durerilor și necesităților naturale. Este adevărat, n-avem nici o relatare despre boala vreunuia din cei doisprezece, cu excepția lui Pavel, ai cărui ochi slabi (Fapt. 9:8-18; Gal. 4:15; 6:11) Domnul n-a binevoit să-i amelioreze, nici chiar la cerere, asigurându-l pe apostol că această slăbiciune, care devenise un sol al Satanei, lovindu-l, încercându-i răbdarea, smerenia etc., va fi mai mult decât compensată prin „harul de ajuns” (2 Cor. 12:7-9). Credința și încrederea apostolului în Domnul au fost o sursă de mângâiere pentru toți de pe calea îngustă de atunci până în prezent, și totuși el n-a mers la Domnul, ca unii dintre aceștia, cu cereri pentru lucruri bune pământești, bani, case, pământuri, hrană, îmbrăcăminte etc. Avem cuvântul lui că uneori a fost lipsit și că în astfel de cazuri a trudit, lucrând cu mâinile sale în meșteșugul obișnuit al confecționării pânzelor de corabie și de corturi. Unii, cu mult mai puțin sfinți decât el și cu mult mai puțin în legătură cu Domnul, nu numai că ar disprețui o ocupație atât de umilă, ci, disprețuind angajarea, ar fi căutat ceea ce ei ar numi „să trăiască din credință", adică să trăiască fără muncă, o chestiune pe care același apostol o mustră foarte hotărât, zicând: „Cine nu vrea să lucreze, nici să nu mănânce”. „Cine fură să nu mai fure, ci mai degrabă să lucreze cu mâinile lui la ceva bun, ca să aibă ce să dea celui lipsit” (Efes. 4:28; 2 Tes. 3:10). Mulți care cred în mod greșit că este voia divină ca ei să trăiască prin credință, în timp ce alții trăiesc din muncă și-i sprijină, sunt adesea îndrăzneți în a se ruga pentru hrană, bani, îmbrăcăminte etc., pentru care n-ar lucra. Nu vrem să sugerăm că toți aceștia sunt răi; credem că unii din poporul Domnului sunt în această atitudine greșită a minții din cauza învățăturilor false și a neînțelegerii procedurilor divine și a caracterului chemării lor. Nu contestăm nici faptul că Domnul uneori ascultă și răspunde la rugăciunile acestora, chiar dacă rugăciunile lor nu sunt în cea mai deplină armonie cu voința divină. Noi credem că pentru Noile Creaturi calea cuvenită — cea mai plăcută Domnului — este cea care urmează cel mai direct și mai amănunțit instrucțiunile și practicile Domnului nostru și ale apostolilor. Socotirea lor ca Noi Creaturi implică recunoașterea de către ei a faptului că binecuvântările pământești aparțin în mod cuvenit omului natural în armonie cu Creatorul său, și de aceea aparțin prin atribuire tuturor celor îndreptățiți la viață în fața lui Dumnezeu, prin credința în Cristos; și că aceste drepturi umane au fost oferite, consacrate, devotate, puse pe altar, în schimbul binecuvântărilor și privilegiilor mai înalte, spirituale, cerești, ale Noii Creații, la care sunt chemați credincioșii în timpul acestui Veac Evanghelic. Și dacă aceste drepturi pământești au fost astfel devotate Domnului, schimbate cu privilegiile, speranțele etc. spirituale, prin ce proces de judecată ar putea Noile Creaturi cere, ca să nu zicem „pretinde”, aceste binecuvântări pământești deja consacrate sau depuse? Este cu totul alt lucru să ceară de la Domnul asemenea binecuvântări pământești cum vede înțelepciunea Lui că sunt mai bune pentru noi, și de asemenea un alt lucru să ceară binecuvânări asupra altora, cuprinzând pe cei iubiți ai noștri după trup și nu după Spirit. Cu toate acestea, în toate cererile noastre, iubirea și înțelepciunea Domnului să fie recunoscute ca superioare față de ale noastre, și în astfel de cereri nu numai să fie înțeleasă, ci și exprimată față de El o supunere deplină a voinței noastre la voința Lui în orice chestiune. Noua Creatură, corect instruită prin Cuvântul lui Dumnezeu și apreciindu-i spiritul, trebuie să prețuiască interesele sale spirituale cu mult deasupra oricărei bunăstări pământești, și ar trebui cu siguranță să dorească acele experiențe în trup, și numai acelea, care ar fi cele mai folositoare pentru dezvoltarea și pregătirea noii naturi pentru Împărăție. Noul Testament tratează experiențele apostolului ales de Domnul ca să-i ia locul lui Iuda mai mult decât pe ale tuturor celorlalți împreună, și începe cu timpul acceptării lui de către Cristos pe drumul spre Damasc. Privind diferitele sale experiențe ne dăm seama că exercitând darul minunilor, care era atunci în Biserică, el l-a folosit în multe cazuri pentru cei care veneau în Adevăr. Dar după câte arată relatarea, puterea sa de vindecare n-a fost folosită nici măcar o dată pentru propria sa alinare, nici pentru alinarea vreunuia din cei puși în fața noastră ca sfinți, cei deplin consacrați. Și aceasta n-a fost fiindcă sfinții din timpul acela nu erau bolnavi; dimpotrivă, știm că Timotei avea ceea ce acum am numi dispepsie sau indigestie cronică, iar Epafrodit n-a fost nici el ferit de boală, da, a fost „foarte aproape de moarte”, nu din cauza păcatului, ci, după cum spune apostolul, „pentru lucrul lui Hristos a fost el aproape de moarte”, punându-și viața în primejdie (Filip. 2:25-30). Nu știm ce hrană deosebită sau medicamente a binevoit Domnul să binecuvânteze în cazul celui din urmă; dar în privința celui dintâi, apostolul nici nu s-a rugat, nici n-a trimis o batistă sau un șervet ca să-i vinedece boala, ci i-a scris lui Timotei, zicând: „Să folosești și puțin vin, din cauza stomacului tău și a deselor tale îmbolnăviri” (1 Tim. 5:23). A fost recomandat vinul, nu ca băutură sau drog, ci numai ca medicament. Punctul de observat în mod special este că, după câte suntem noi informați, n-a fost nici invocată nici exercitată puterea divină pentru vreunul dintre acești doi frați consacrați. Ei și-au suportat neputințele și necazurile și au primit din ele binecuvântări, folosind între timp hrana și remediile cele mai potrivite pe care le cunoșteau. Și noi credem că aceasta este o ilustrație potrivită a căii care ar trebui urmată de toți consacrații, de toate Creaturile Noi, să nu ceară vindecare fizică, ceea ce este mai bun în viață etc. Cel mult, cererea model a Domnului nostru îi justifică să ceară ceea ce Domnul vede că este cel mai bine pentru ei în privința hranei zilnice; și chiar rugându-se pentru hrana zilnică, trebuie să depună efort cu mâinile lor și să aștepte ca binecuvântarea Domnului să fie peste acest efort, conform înțelepciunii Sale referitor la ceea ce le-ar fi spre profitul cel mai înalt în dezvoltarea caracterului prin experiențe etc. Dacă El va vedea potrivit să le acorde doar strictul necesar de hrană și îmbrăcăminte, va fi pentru ei o probă a iubirii, răbdării și credinței în El. Dacă le va da din abundență, va fi pentru ei o probă a aceleiași credințe, iubiri și devotări, în direcție opusă — demonstrând ce măsură din aceste daruri bune sunt dispuși să sacrifice în interesul cauzei Sale, în serviciul fraților Săi. La fel, dacă înțelepciunea divină vede că este cel mai bine să dea sănătate robustă și vigoare, proba credincioșiei va fi în privința întrebării dacă iubirea și devotamentul vor sacrifica sau nu vor sacrifica, vor folosi sau nu vor folosi cu totul această vigoare pentru cauza Domnului, sau dacă ea va fi absorbită sau nu va fi absorbită în scopuri egoiste; sau, pe de altă parte, dacă Domnul în providența Sa acordă doar o măsură limitată de vitalitate și vigoare, proba credinței și devotamentului va fi din direcție opusă, să dovedească iubirea și ascultarea, supunerea și răbdarea, precum și zelul cu care vor fi căutate și folosite constant ocaziile mici.

R 2006, col. 2, par. 2, până la pag. 2007, col. 1, par. 1 — Rugăciunile lui Cristos n-au fost egoiste (vezi întrebarea nr. 39):

Rugăciunile Domnului nostru, ca toate faptele și învățăturile Lui, sunt modele de altruism. De aceea, înainte de a cere ceva de la Tatăl, trebuie analizată cu grijă o întrebare, și anume, de ce vreau eu aceasta? Dacă cel care cere este consacrat și dorește vindecarea unora care sunt bolnavi, aceasta să nu fie pentru slava sa, nici pentru confortul său, nici în vreun alt fel pentru sine; căci astfel de cereri sunt egoiste și nu sunt în armonie cu legământul său de sacrifciu — „chiar până la moarte”. Să ne amintim cursul Domnului nostru și al apostolilor. Domnul nostru a folosit puterea divină în hrănirea mulțimilor datorită necesității oamenilor și să slăvească pe Tatăl; dar când El Însuși a fost patruzeci de zile fără hrană n-a folosit acceași putere ca să Se hrănească, poruncind pietrelor să se facă pâine, fiindcă acest lucru era contrar misiunii Sale; căci El venise nu să-Și slujească Sieși, ci altora: nu să-Și păstreze viața, ci s-o sacrifice, s-o depună în serviciul altora. El a creat mâncare pentru mulțimi, dar nu pentru Sine sau pentru ucenici, deși El S-a referit la acea minune ca o dovadă că dacă era necesar aceeași putere va crea pâine pentru ei. Se pare însă că planul Tatălui a fost să Se îngrijească de poporul Său prin mijloace naturale, fiindcă nu este nici o mărturie că a fost necesară o astfel de minune pentru ei. Fără îndoială Domnul nostru și ucenicii s-au împărtășit din pâine și din pește după ce acestea au fost făcute, și probabil din bucățile rămase, dar să observăm că obiectivul creării lor a fost pentru ajutorul mulțimii, nu pentru reconfortarea lor (Mat. 15:32; 16:5-12). El a vindecat miraculos pe șchiop și pe paralitic atunci când aceasta slăvea pe Dumnezeu, dar când El Însuși a fost ostenit, „S-a așezat lângă fântână” să Se odihnească, sau a folosit alte mijloace naturale. Deși S-a rugat adesea Tatălui și a știut că întotdeauna era ascultat, și deși uneori era împovărat și întristat, ca în Ghetsimani, totuși rugăciunile Lui au fost întotdeauna cereri pentru har și putere să facă voia Tatălui și să sfârșească lucrarea pe care venise s-o facă. Și deși ne spune că ar fi putut cere și ar fi putut primi „douăsprezece legiuni de îngeri” ca să-I protejeze persoana și viața, totuși El n-a cerut — preferând să se facă voia Tatălui, pe care El venise s-o facă; și anume, să Se dea pe Sine ca „răscumpărare pentru toți”. Atât de ramarcabilă a fost această caracteristică a Lui, încât și vrăjmașii au observat-o și au zis: „Pe alții i-a mântuit îde boală etc.ș, iar pe Sine nu Se poate mântui!” Ei n-au putut aprecia sacrificul de Sine pe care-l făcea. Și noi de asemenea, în mod rațional ne putem aștepta ca mulți creștini nominali de astăzi să nu înțeleagă aceleași motive și conduită la cei care preferă să participe în suferințele lui Cristos, să se alăture Lui în sacrificiu, pentru a putea participa și în lucrarea Sa glorioasă viitoare, de binecuvântare și restaurare a ceea „ce a fost pierdut”.

Darurile apostolice folosite altruist

Să-i observăm și pe apostoli. Și ei au avut darul vindecării și privilegiul rugăciunii, dar nu le-au folosit egoist. În toate mărturiile nu găsim nici un caz de exercitare a darului vindecării pentru vreunul dintre apostoli sau pentru cineva din biserică; nu avem nici vreo mărturie de rugăciune pentru sănătate, sau pentru altă desfătare pământească, să fie oferită de vreunul dintre ei pentru ei înșiși sau pentru alții, cu excepția unui caz — acela al lui Pavel (2 Cor. 12:7-9), și cererea lui n-a fost satisfăcută; dar i s-a spus că va avea har îndeajuns să compenseze și să-l ajute să suporte cu răbdare. Aceasta ar trebui să rețină atenția tuturor.

Deși cererea lui Pavel pentru sine a fost refuzată — Dumnezeu văzând că vederea lui slabă putea fi făcută să lucreze spre slava divină și spre avantajul său — totuși darul său de a vindeca pe alții a fost minunat: „Și Dumnezeu făcea minuni extraordinare prin mâinile lui Pavel, până acolo că peste cei bolnavi se puneau ștergare sau șorțuri care fuseseră atinse de trupul lui, și-i lăsau bolile și ieșeau afară din ei duhurile rele” (Fapte 19:11, 12). Remarcăm de asemenea faptul că deși nu este nici o mărturie de vindecare a bolnavilor printre ucenicii timpurii, aceasta n-a fost din cauză că ei n-au fost niciodată bolnavi, căci sunt relatate câteva cazuri de boală. Pavel îi scrie lui Timotei: „Pe Trofim l-am lăsat bolnav în Milet”; apoi îi scrie lui Timotei, care evident avea necazuri cu indigestia sau dispepsia, să folosească vin ca medicament, zicând: „Să nu bei numai apă, ci să folosești și puțin vin, din cauza stomacului tău și a deselor tale îmbolnăviri” (1 Tim. 5:23). În nici unul dintre aceste cazuri n-a trimis Pavel batiste și șorțuri atinse de trupul său, nici n-a menționat rugăciunea pentru însănătoșirea lor, sau să-i sfătuiască să se roage astfel. Evident aceste cazuri ar trebui să ne învețe că darurile vindecării și rugăciunea pentru vindecarea bolnavilor n-au fost folosite pentru sfinți, ci prin ei pentru alții, cu scopul de a atrage atenția că apostolii și evanghelia lor era aprobată de Dumnezeu.

Un motiv special pentru care sfinții nu pot, în mod cuvenit, cere sănătate fizică și lux pământesc, după cum am sugerat deja, este că ei, ca Domnul lor, s-au consacrat și s-au angajat lui Dumnezeu să schimbe toate favorurile și privilegiile pământești cu favoruri și glorii cerești viitoare — de o pregustare a lor bucurându-se acum prin făgăduințele nespus de mari cerești, care înveselesc, înviorează, mângâie și biencuvântează mai mult decât ar putea-o face binecuvântările pământești. Care dintre cei ce ar înțelege lucrurile ar renunța la moștenirea sa în gloriile cerești viitoare, împreună cu speranțele actuale și bucuriile spirituale, sau le-ar schimba iarăși dacă ar putea, cu restabilirea pământească viitoare și cu pregustările ocazionale actuale ale ei?

Vol. VI, pag. 145, până la pag. 149, par. 2 (vezi întrebarea nr. 40):

În timp ce Domnul permite să vină peste Noile Creaturi asemenea boli cum tocmai ne-am referit, El este gata să le vindece când ei vin în atitudinea de inimă cuvenită. Pentru asemenea boli sufletești — asemenea slăbiciune — Noua Creatură trebuie să se apropie de tronul harului ceresc, pentru ca viața spirituală, vitalitatea și sănătatea să se poată întoarce, în lumina favorii divine. Îndemnul apostolului este ca noi „să ne apropiem, deci, cu deplină încredere îcurajos, încrezătorș de scaunul harului, ca să căpătăm îndurare și să aflăm har, ca să avem ajutor la momentul potrivit” (Evr. 4:16). Toate Creaturile Noi au experiențe pe această linie; și aceia care sunt bine antrenați prin ele se întăresc tot mai mult în Domnul și în puterea tăriei Lui, așa încât chiar și poticnelile și slăbiciunile lor — necesitatea lor de a cere ajutor și a se prinde prin credință de brațul Domnului — sunt pentru ei mijloace de binecuvântare spirituală prin care cresc într-o manieră în care n-ar putea crește dacă ar fi eliberați de încercări și dificultăți, și dacă Domnul nu Și-ar retrage fața Sa strălucitoare din inimile lor când ei ar deveni reci sau supraîncărcați, sau neglijenți față de privilegiile lor spirituale. De fiecare dată când Noua Creatură găsește necesar să caute îndurare și ajutor i se amintește din nou de necesitatea operei de ispășire a Răscumpărătorului — dându-și seama că sacrificiul lui Cristos a fost suficient nu numai pentru păcatele trecute — pentru păcatul lui Adam și pentru neajunsurile noastre personale până la vremea când am venit la Tatăl prin meritul Fiului — dar că, pe lângă aceasta, dreptatea Sa, prin unicul Său sacrificiu pentru toți, acoperă toate neajunsurile noastre, mintale, morale și fizice, care nu sunt voite, nu sunt făcute cu voia. Astfel Noii Creaturi i se aduce aminte continuu, toată rămânerea ei pe calea îngustă, că a fost cumpărată cu un preț, chiar sângele prețios al lui Cristos; iar experiențele ei, chiar în eșecuri, o atrag tot mai aproape de Domnul în aprecierea atât a operei Sale trecute ca Răscumpărător, cât și a operei Sale prezente ca Ajutor și Eliberator.

Multe Creaturi Noi însă n-au învățat cum să procedeze cu aceste boli sau îmbolnăviri sufletești și sunt înclinate mai degrabă să-și zică: „Iarăși am dat greș. Nu mă pot apropia de tronul harului ceresc până când voi fi demonstrat Domnului bunele mele intenții câștigând o biruință". Astfel ele amână ceea ce ar trebui să fie chiar prima lor procedură. Căutând să câștige victoria prin propria lor putere și având mintea chinuită de slăbiciunile lor anterioare, ei nu sunt în starea potrivită să „lupte lupta cea bună a credinței", nici cu propria carne, nici cu Adversarul, și este destul de sigur că înfrângerea va veni; și cu ea va veni și o încetare treptată de a mai apela la Domnul și o supunere crescândă la norii ce intervin, care le ascund lumina soarelui favorii divine. Treptat ei ajung să socotească acești nori ca fiind inevitabili în cazul lor.

Tocmai calea opusă ar trebui urmată. De îndată ce eroarea în cuvânt, act sau faptă a fost recunoscută și lezarea adusă altuia a fost reparată pe cât posibil, trebuie căutat prompt tronul harului — căutat în credință, fără a ne îndoi de ceva. Nu trebuie să gândim că Domnul nostru vrea să găsească ceva împotriva noastră și că este înclinat să ne judece aspru; dar, pe de altă parte, trebuie să reținem că bunătatea și îndurarea Sa sunt astfel încât L-au îndemnat să Se îngrijească de răscumpărare pe când eram noi încă păcătoși. Desigur, după ce am devenit copiii Săi și am fost concepuți de spirit și căutăm să umblăm în căile Lui — după spirit, nu după carne — oricât de șovăitoare ar fi chiar cele mai bune eforturi ale noastre, în asemenea împrejurări iubirea Lui trebuie să prisosească față de noi încă mai mult decât atunci când eram „copii ai mâniei ca și ceilalți”. Să nu uităm că așa cum un tată pământesc bun se îndură de copiii săi, tot așa Domnul se îndură de cei care-L respectă. Să ne gândim la cei mai buni prieteni pământești ai noștri și la simpatia, iubirea și compasiunea lor, și să facem o analogie; apoi să ne gândim că Dumnezeu va fi cu mult mai bun și mai credincios decât chiar cea mai bună dintre creaturile Sale. El solicită asemenea credință, asemenea încredere — și o răsplătește. Toți cei care inițial au avut credință destulă ca să vină la Domnul, au credință destulă și să vină la El zi de zi cu încercările, greutățile și neajunsurile lor, dacă vreau. Dacă îngăduie ca norii să se interpună și refuză invitația Cuvântului de a veni la tronul harului după pace și restabilirea armoniei, ei vor fi în final socotiți nevrednici de un loc printre clasa specială pe care Domnul o selecționează acum: „Tatăl caută astfel de adoratori" — pe aceia care-L iubesc și se încred în El. „Fără credință este cu neputință să fim plăcuți Lui.” „Ceea ce câștigă biruința asupra lumii este credința noastră.” Ioan 4:23; Evr. 11:6; 1 Ioan 5:4.

Există desigur dificultăți pe cale, dar Domnul pune la dispoziție ajutoare și sfaturi necesare, atât prin Cuvântul Său, cât și prin acei frați pe care El „îi pune” în corp tocmai pentru acest scop (1 Cor. 12:18). Este un ajutor, de exemplu, să se vadă exact în ce constă eroarea căii la care ne-am referit — să se vadă că neglijarea de a merge la tronul harului pentru a primi îndurare, până când putem duce ceva în mâini ca să ne îndreptățim, va arăta că nu apreciem pe deplin lecția importantă pe care Dumnezeu o dă de secole întregi, anume, că noi suntem cu toții imperfecți și nu putem face lucrurile pe care am vrea să le facem; de aceea a fost necesar ca Răscumpărătorul să vină pentru a ne ridica. Cel care umblă să se îndreptățească încearcă imposibilul, și cu cât învață mai repede acest lucru cu atât este mai bine. Socotelile noastre cu Domnul trebuie să fie făcute zi de zi; și dacă greutatea este una considerabilă sau numai una ușoară, iar inima celui deplin consacrat este foarte sensibilă și obișnuită a avea comuniune și părtășie continuă cu Domnul, acesta va afla o binecuvântare în a se retrage prompt la tronul harului, imediat ce se va ivi dificultatea, neașteptând nici chiar sfârșitul zilei. Dar desigur că nimic nu trebuie lăsat peste noapte, de vreme ce tronul harului este deschis pentru noi totdeauna; a neglija înseamnă a arăta o dispoziție contrară celor învățate de Cuvântul Domnului.

Dificultatea pe care o au unii este că, după ce vin la tronul harului, nu-și dau seama de binecuvântarea pe care o caută — iertarea păcatelor și împăcarea cu Tatăl. Dificultatea lor poate fi una din trei: (1) Le-ar putea lipsi credința; și deoarece felul de a proceda al Domnului în prezent este conform credinței, fără credință nu se poate obține nimic. „Facă-vi-se după credința voastră.” (2) Dificultatea lor poate fi aceea că n-au reparat greșeala pe care au făcut-o și pe care o mărturisesc; că n-au făcut reparare pentru lezarea făcută altuia; sau că, dacă încălcarea a fost împotriva Domnului, ei caută pace fără să I se mărturiseacă și să-I ceară iertare. (3) Nu în puține cazuri de acest fel pe care le-am observat, dificultatea a fost că aceia care mergeau în rugăciune nu făcuseră niciodată o consacrare cuvenită față de Domnul; ei căutau pacea și bucuria divină și lumina soarelui favorii — căutând binecuvântările reprezentate prin lumina Sfeșnicului de Aur și prin Masa pentru Punerea Pâinii Înainte din Cortul Întâlnirii, în timp ce ei erau în realitate în afara acestor lucruri, în afara consacrării — ca atare, în afara Preoțimii Împărătești — fiind numai leviți care până aici primiseră în zadar harul sau privilegiul special al timpului prezent.

Remediul cuvenit pentru lipsa de credință ar fi cultivarea ei prin studierea Cuvântului lui Dumnezeu, gândindu-se la bunătatea Sa trecută și prezentă și străduindu-se să-și dea seama că El este îndurător, „nespus mai mult” decât am putea noi cere sau gândi. Remediul pentru cea de-a doua dificultate ar fi o cerere de iertare promptă, deplină, amănunțită, și, după cât este posibil, rezolvarea greșelii sau compensarea pentru daune, iar apoi întoarcerea la tronul harului în asigurare deplină a credinței. Remediul pentru a treia dificultate ar fi să se facă o deplină consacrare pe care Domnul o cere din partea tuturor celor care vreau să se bucure de privilegiile și aranjamentele speciale ale acestui Veac Evanghelic.

Încă o clasă de consacrați, dar bolnavi spiritual, trebuie luată în considerare. Aceștia, aparent îndreptățiți prin credință și sinceri în consacrarea lor, par să nu facă deloc progres sau să facă puțin progres în stăpânirea cărnii lor. De fapt, în unele împrejurări s-ar părea că credința lor în bunătatea și îndurarea lui Dumnezeu, care îndepărtează frânele temerii, i-a lăsat mai expuși la ispite prin slăbiciunile cărnii decât erau la început — când aveau mai puțină cunoștință de Domnul. Aceștia au experiențe foarte grele, nu numai pentru ei, ci și pentru toată casa credinței cu care ei vin în contact; viața lor pare să fie o succesiune de eșecuri și căințe, unele în privința dificultăților financiare, altele pe linia abaterilor morale și sociale.

Care este remediul pentru această stare de lucruri? Răspundem că ei trebuie să fie clar informați că Noua Creație nu va fi compusă din aceia care doar fac un legământ de negare de sine și sacrificiu de sine în lucrurile pământești, și de umblare nu după trup ci după Spirit, ci din aceia care, datorită credincioșiei în străduința voită de a ține acest legământ, vor fi socotiți biruitori de către Cel care citește inima. Ei trebuie să fie informați că metoda cuvenită de a proceda pentru toți consacrații este că, fiind făcuți liberi prin Fiul, ei trebuie să fie atât de nerăbdători să obțină toate binecuvântările legate de favoarea divină, încât ei în mod voluntar să devină robi — impunându-și anumite restricții, limite, servitute, în privința cuvintelor lor, conduitei lor, gândurilor lor — dorind serios de la Domnul în rugăciune ajutorul făgăduit de El, exprimat în cuvintele Sale către apostol: „Harul Meu îți este de ajuns; căci puterea Mea în slăbiciune se desăvârșește”. De fiecare dată când află că au păcătuit, trebuie nu numai să facă reparare celor lezați, dar și să-I mărturisească Domnului și să-I obțină iertarea prin credință — trebuie să promită străduință mai mare pentru viitor și să mărească limitarea libertăților lor pe linia slăbiciunilor constatate cu ocazia ultimului lor eșec.

Astfel veghind și rugându-se, punând paznici acțiunilor și cuvintelor vieții și aducând „orice gând ... rob ascultării” de voința lui Dumnezeu în Cristos (2 Cor. 10:5), desigur că nu va trece mult până când ei se vor putea asigura pe ei înșiși și pe frați în privința sincerității inimii lor, și vor umbla în viață atât de precaut încât toți vor putea discerne, nu numai că ei au fost cu Isus, dar și că au învățat de la El și I-au căutat ajutorul și l-au folosit, câștigând victorii asupra slăbiciunilor lor. Cazurile acestor frați sau surori ar intra în categoria pe care apostolul o numește „umblare în neorânduială" — nu după exemplul Domnului și apostolilor. Într-un alt capitol vom vedea îndrumarea Domnului în privința modului în care trebuie să fie tratați de către frați aceia care sunt slabi în carne și care aduc dezonoare cauzei Domnului și o discreditează.

Vol. VI, pag. 638, par. 2, până la pag. 641, par. 1 — Dacă Satan scoate afară pe Satan, împărăția lui este în declin (Mat. 12:26) (vezi întrebarea nr. 41):

Când la prima venire fariseii L-au acuzat pe Domnul nostru că scoate afară draci cu putere satanică, răspunsul Său implica clar că era posibilă astfel de acțiune din partea lui Satan, dar nu trebuia considerată probabilă, și că, dacă s-ar întâmpla, ar fi o dovadă că puterea lui ar fi în declin, că ar fi presat din greu și că ar recurge la acest ultim resort ca să nu-și piardă stăpânirea asupra celor înșelați de el. Noi nu susținem o respingere generală a vindecărilor și minunilor ca fiind satanice, ci o examinare atentă a fiecărei persoane sau sistem care ar căuta să se stabilească prin minuni. Noua Creație să-și amintească îndrumarea inspirată: „Cercetați duhurile, dacă sunt de la Dumnezeu” — sau de la Satan. Încercați-le și tratați-le în consecință. 1 Ioan 4:1.

La această întrebare este pertinent să ne amintim că minunile au fost folosite la începutul acestui veac pentru a stabili Biserica, dar că acum nu se poate pretinde un astfel de obiectiv — după ce Biserica a fost stabilită de aproape o mie nouă sute de ani și acum este aproape completă. De asemenea este bine să ținem minte că apostolul inspirat indica spre sfârșitul veacului nostru când spunea că Satan se va transforma în înger de lumină (mesager al sănătății, păcii și științei, pe nedrept numită astfel) cu toate înșelările erorii. Apostolul sugerează chiar că Dumnezeu vrea să permită ca acest curs să aibă succes într-o măsură, așa încât să înșele pe toți cei care locuiesc pe pământ, ale căror nume nu sunt scrise în cartea vieții Mielului. El spune: „Din această cauză, Dumnezeu le trimite o lucrare de rătăcire îo lucrare a eroriiș, ca să creadă o minciună, pentru ca toți cei care nu au crezut adevărul, ci au găsit plăcere în nelegiuire, să fie judecați”. Acum trebuie să fie așteptate „minuni, semne și puteri mincinoase îînșelătoareș”, ca probe în acest timp de „seceriș” al veacului (2 Tes. 2:9-12). Să nu uităm nici cuvintele Domnului nostru: „Mulți Îmi vor zice în ziua aceea: „Doamne, Doamne! N-am prorocit îpredicatș noi în Numele Tău? N-am scos noi demoni în Numele Tău? Și n-am făcut noi minuni îvindecăriș în Numele Tău?” Atunci le voi spune: „Niciodată nu v-am cunoscut; depărtați-vă de la Mine, voi toți care lucrați fărădelege””. Mat. 7:22, 23.

Este desigur timpul ca toți — ai căror ochi pentru înțelegere au fost deschiși să-și dea seama că trăim acum la sfârșitul veacului, când trebuie așteptat ca toate aceste preziceri să ajungă la împlinire — să fie atenți la ele și să le poată identifica cu învățăturile seducătoare și cu minunile răspândite acum în toate părțile în creștinătate.

Dar cum putem fi siguri că toate acestea sunt înșelările Satanei? — că nici una din ele nu este de la Dumnezeu? Răspundem prin cuvintele inspirate: „Dacă nu vorbesc după acest cuvânt, zorile nu sunt pentru ele" (Isa. 8:20, Biblia interlineară ebraico-engleză, de J. P. Green — n. e.). Devierile lor de la Cuvânt sunt diferite — unele într-o direcție, altele într-alta. Se poate repede vedea că majoritatea lor sunt nelegitime, observând că nu sunt în armonie cu doctrina fundamentală a Evangheliei, adică, răscumpărarea. Poate că ele nu pretind că neagă răscumpărarea; poate că ele pretind chiar că cred în necesitatea și în eficiența marii jertfe pentru păcat sfârșită la Calvar, ca fiind răscumpărarea pentru toți și baza întregii iertări a păcatelor și a reconcilierii cu Tatăl. Totuși, efortul de a înșela nu va încurca multă vreme pe aceia care nu uită că cuvântul grecesc redat răscumpărare este anti-lutron și înseamnă „preț corespunzător”. Această piatră de încercare a adevărului divin va arăta repede că evoluția este opusă adevărului, fiindcă evoluția neagă căderea și orice nevoie de răscumpărare din ea. Condamnă prompt Știința Creștină ca fiind în întregime necreștină, deoarece neagă păcatul, moartea și tot răul, pretinzând că acestea sunt înșelări ale minții. Condamnă teoria că Dumnezeu a fost instigatorul, autorul păcatului și răutății, arătând că El totdeauna S-a împotrivit păcatului și are în desfășurare un plan pentru eliberarea omului de robia lui, prin răscumpărare, ale cărei roade vor veni curând în „timpurile restabilirii”.

Dar ce vom spune despre cei care hulesc numele cel sfânt al lui Dumnezeu învățând doctrinele diavolilor — în sensul că o eternitate de tortură îi așteaptă pe marea masă a celor vii din omenire și că deja are stăpânire peste marea majoritate a celor cincizeci de miliarde despre care Scripturile spun, dimpotrivă, că sunt în „mormintele lor”, așteptând binecuvântarea promisă a tuturor familiilor pământului? Dacă astfel de oameni vor face vindecări „în Numele Meu”, vom considera noi că Domnul susține doctrinele lor false? Nu trebuie să presupunem astfel, acum când aurora Milenară se ivește și odată cu ea dispare orice scuză pentru existența unui întuneric atât de dens. Nu putem socoti că aceștia sunt dintre cei cărora apostolul le-a scris: „Voi, fraților, nu sunteți în întuneric, pentru ca ziua aceea să vă surprindă ca un hoț”. Nu are importanță că odată cu „minunile” lor, ei vestesc credință în Cristos ca viitorul lor Împărat, foarte curând. Cu asemenea doctrine ale diavolilor în gura și în inima lor, trebuie să tragem concluzia că vindecările prin credință și minunile lor sunt lucrări ale diavolului, la fel cu vindecările similare făcute prin spiritism, Știința Creștină, Mormonism etc.

Ce să presupunem totuși, ar spune cineva, despre cei care arată mare zel în trimiterea de misionari la păgâni? Răspundem că aceasta nu trebuie să ne schimbe opinia generală despre respectiva mișcare în ansamblul ei (admitem cu bucurie, da, în mod serios sperăm, că unii „prinși”, „prinși în cursă" de această mișcare, sunt copii adevărați ai lui Dumnezeu, pe care avem încredere că El îi va elibera din această zonă a Babilonului mistic). Să ne amintim cum a estimat Domnul nostru eforturile misionare zeloase din zilele Lui. El le-a zis fariseilor („oamenii sfinți” din acel timp și din acea națiune): „Voi înconjurați marea și uscatul ca să faceți un prozelit și, când a devenit așa, faceți din el un fiu al gheenei îMoartea a Douaș, de două ori mai rău decât sunteți voi înșivă" (Mat. 23:15). Ce avantaj poate rezulta pentru păgâni din faptul că li se dau doctrinele false ale Adversarului? Puținii păgâni la care se poate ajunge vor avea mai mult de dezvățat când vor începe timpurile restabilirii. Este la fel de adevărat astăzi ca și la prima venire că — „sunteți robii aceluia de care ascultați”. Sigur, deci, Satan face mare treabă în bisericile nominale ale creștinătății și în special în amvoanele lor. Nu este de mirare că preoții cei mai de seamă, cărturarii și doctorii în teologie de astăzi urăsc Adevărul — urăsc lumina și o combat în orice manieră posibilă. „Ieșiți din mijlocul ei îBabilonuluiș, poporul Meu, ca să nu fiți părtași la păcatele ei și să nu primiți din pedepsele ei.” Apoc. 18:4.

Satan este tocmai la extrema indicată de cuvintele Domnului nostru citate mai sus (Mat. 12:26). Ridicarea vălului ignoranței — creșterea generală a cunoștinței asupra fiecărui subiect — face imposibilă folosirea vechilor superstiții ca mai înainte. Trebuie prezentate noi înșelări, altfel oamenii vor primi Adevărul și vor scăpa de Adversar. El este foarte ocupat ca „înger de lumină" — ca predicator al Evoluției pentru unii, ca misionar al chinului veșnic, al veștilor rele pentru păgâni, ca un Ilie vestindu-se pe sine ca Restaurator al omenirii, ca adept al Științei (?) convingând pe oameni să-și nege durerile și suferințele și răsplătindu-le minciuna prin vindecarea unei boli fizice în timp ce coruperea adevărului îi face apoi incapabili să discearnă adevărul din minciună. Poate Satan crede că reușește, dar după cuvintele Domnului nostru, casa lui va cădea curând — și necesitatea de a face pe reformatorul și pe medicul bun este o dovadă că această cădere este aproape. Mulțumim lui Dumnezeu că nu este mult până când el va fi cu totul „legat”, restrâns, ca să „nu mai înșele neamurile”! Apoc. 20:3.

R 2008, col. 1, par. 7, până la pag. 2009, col. 2, par. 1 (vezi întrebarea nr. 42):

„Este vreunul printre voi în suferință îîn necazș? Să se roage!” (Iac. 5:13). Acest sfat se va aplica la toate încercările și necazurile poporului lui Dumnezeu, mentale și fizice, în special acelea care sunt din prima sau din a doua clasă. Unii ca aceștia care suferă pot duce toate necazurile lor de tot felul direct la Domnul, și pot fi asigurați de compătimirea și de harul spre ajutor care să-i susțină. Aceștia nu au nevoie ca bătrânii să se roage pentru iertarea păcatelor lor, ca în versetele următoare (14, 15), unde evident se face referire la a treia clasă de necazuri — boala ca rezultat al mustrării din partea lui Dumnezeu pentru păcate, și nu boala din clasa descrisă întâi, în care ne putem bucura. Iacov zice: „Este vreunul printre voi bolnav? Să cheme pe bătrânii adunării și ei să se roage pentru el, ungându-l cu untdelemn, în Numele Domnului. Rugăciunea credinței va vindeca pe cel bolnav și Domnul îl va ridica; și dacă a făcut păcate, îi vor fi iertate. Mărturisiți-vă deci unii altora păcatele și rugați-vă unii pentru alții ca să fiți vindecați”. îCuvintele accentuate sunt după manuscrisele grecești vechi.ș După cum înțelegem noi, rugăciunea trebuie să fie pentru iertarea păcatelor, boala fiind o pedeapsă sau o mustrare pentru ele, mai degrabă decât pentru eliberarea de pedeapsa meritată. Dar dacă boala a fost o pedeapsă sau o disciplinare pentru păcat, ar trebui să ne aștepăm ca atunci când păcatul a fost mărturisit și cu adevărat a fost căință pentru el, Domnul să îndepărteze corecția și să-l ridice pe fiul pocăit din suferință, parțial sau în întregime. Compară Mat. 9:2-6; Ioan 5:14 și 1 Ioan 5:16.

Dar să ne amintim că această declarație nu se referă la diferitele dureri și neplăceri mici la care suntem și noi supuși, împreună cu lumea în ge-neral; și care servesc pentru un scop bun în dezvoltarea răbdării și compătimirii față de alții. Știm aceasta, mai întâi, prin faptul că sunt chemați bătrânii Bisericii îmembrii seniori sau principali sau oficialiș să se roage și să ungă cu untdelemn pe bolnav: fiindcă asemenea măsuri extreme ar fi cu totul nepotrivite pentru o boală ușoară. Știm de asemenea după cuvântul grecesc folosit pentru bolnav în versetul 14, care are semnificația de neajutorat sau neputincios.

Opinia noastră actuală

Vedem deci că rugăciunea pentru sănătate făcută fără discernământ de-a lungul Veacului Evanghelic ar fi fost nepotrivită, și numai prin darurile vindecării au fost făcute vindecările timpurii; că aceasta a încetat odată cu moartea apostolilor după ce și-au îndeplinit obiectivul; și că rugăciunile potrivite în legătură cu boala, din partea sfinților, au fost cele oferite pentru iertarea păcatelor — urmând vindecarea ca rezultat. Dar vedem de asemenea că pe măsură ce se apropie Veacul Milenar — suprapunându-se peste Veacul Evanghelic ce se încheie — trebuie să ne așteptăm să înceapă să se manifeste vindecarea și restabilirea generală, în mare parte cum o și vedem. Și aceasta ne conduce la întrebarea: În lumina examinării precedentelor învățături ale Bibliei și în lumina localizării noastre actuale în zorile mileniului,

Pentru cine ne putem ruga acum?

Răspundem că sfinții nu se pot ruga în mod cuvenit pentru propria lor sănătate acum, după cum n-a făcut-o nici Învățătorul lor. Nu pot cere în mod cuvenit privilegiile restabilirii pe care ei le-au consacrat, nici nu pot cere ca sacrificiile lor să fie anulate prin îndepărtarea miraculoasă a costului ostenelii, epuizării, loviturilor sau bolii. Dar când își dau seama că suferințele lor sunt pentru păcate, ei se pot simți liberi să-și mărturisească păcatele unul altuia și să se roage lui Dumnezeu pentru iertare, și astfel, ca rezultat, să fie vindecați.

Sfinții care rămân în Cristos și în care rămâne cuvântul Lui, se pot ruga pentru alții, diferiți de ei, în special că acum suntem la începutul Timpurilor Restabilirii; și anume, în cazurile în care sunt siguri că obiectivul lor nu este înălțarea de sine; unde dorințele lor pentru refacerea celui bolnav nu sunt egoiste; unde au motiv să creadă că sănătatea refăcută va fi consacrată pentru fapte bune și pentru slava lui Dumnezeu. În astfel de cazuri ne putem ruga, la cerere, pentru refacerea celui în suferință sau debilitate mintală, care nu este din turma mică consacrată — nu este dintre sacrificatori, Preoțimea Împărătească. Dar, chiar în astfel de cazuri, deși credința noastră trebuie să fie neapărat puternică, fiindcă suntem încrezători că cerem din motive corecte și la un timp când Domnul binevoiește să acorde un început al binecuvântărilor restabilirii, noi să zicem întotdeauna, cum a zis Învățătorul în rugăciunile Sale: „Totuși, nu voia mea, ci a Ta să se facă”.

Totuși, nu este încă timpul să așteptăm vindecare generală și lucrarea deplină a restabilirii, deoarece aceea nu-și va avea timpul până când toată Preoțimea își va fi sfârșit sacrificarea și va fi intrat împreună cu Capul și Preotul lor principal Isus, în gloriile și perfecțiunile stării sau condiției cerești, simbolizate prin Sfânta Sfintelor din Templu și din Tabernacol.

„Trebuie ca El să crească,

iar eu să mă micșorez”

La prima vedere ar putea părea că după cum darurile de la începutul veacului au fost aplicate prin consacrați, tot așa și vindecările care trebuie așteptate în zorile milenare să fie manifestate cel mai mult ca răspuns la rugăciunile consacraților. Dar nu va fi așa, credem noi; aceasta ar aduce pe sfinți la prea mare proeminență, deoarece, asemenea lui Ioan Botezătorul la prima venire, noi trebuie să ne așteptăm să ne micșorăm aici, în timp ce Biserica Triumfătoare de cealaltă parte a vălului va fi în creștere. Relația noastră actuală cu Biserica glorificată — care indică spre apropierea domniei de slavă — corespunde bine cu lucrarea lui Ioan Botezătorul la prima venire. Ioan a vestit: Împărăția cerurilor este aproape, și a adăugat: „În mijlocul vostru stă Unul, pe care voi nu-L cunoașteți”. „Trebuie ca El să crească iar eu să mă micșorez.” Mesajul nostru este mult asemănător; și în timp ce Biserica de pe planul pământesc se va micșora, Biserica glorificată pe planul ceresc va crește în putere și influență în timpul de necaz care vine, în timp ce clasa Ioan va fi pusă fără îndoială sub restricții, așa cum Ioan a fost aruncat în închisoare de către Irod.

În armonie cu ceea ce astfel trebuie să ne așteptăm, diferite metode de vindecare au ceva succes, și într-adevăr am auzit despre câteva cazuri de vindecare unde nu s-a încercat nici un tratament, sau nici nu s-au gândit la vreunul, nici bolnavul nici prietenii. Un caz a fost acela al unei fete bolnave la patul căreia s-au adunat prietenii așteptând să moară; ea s-a făcut bine imediat, s-a ridicat și a umblat ca mai înainte. Singura explicație pe care a putut-o da a fost că a avut un vis, în care un om a pus mâna pe capul ei, și ea a simțit ca un șoc electric trecându-i prin șira spinării. Și această tânără nici măcar n-a pretins a fi creștină.

Prin diferite mijloace Domnul pregătește treptat lumea pentru restabilire, așa încât atunci când aceasta va veni, noua ordine de lucruri va lăsa încă loc pentru exercitarea credinței în Dumnezeu; cei mândri și științifici să-și explice prin cauze naturale, în timp ce alții vor fi conduși prin credință să recunoască astfel de lucruri ca începutul restabilirii. Și deoarece biruitorii au de făcut o mare lucrare în a se opune erorii și a învăța pe alții adevărul, și deoarece, dacă ei ar fi mult angajați în a se ruga pentru bolnavi, aceasta i-ar reține mult de la lucrarea lor reală și importantă de vindecare a celor bolnavi și șchiopi și orbi spiritual, vedem bune motive pentru care trebuie să ne așteptăm la aceste manifestări ale restabilirii în alții și la alții, și nu la sfinți.

Să folosească medicamente

cei consacrați?

Această întrebare se ridică de la sine. Nici nu ni se poruncește, nici nu ni se interzice să folosim medicamente. Prin consacrare am renunțat la avantajele umane pe care le primim ca toți credincioșii prin Cristos, în schimbul avantajelor spirituale oferite nouă. Ca atare, suntem opriți de a cere binecuvântările și privilegiile restabilirii; deși Dumnezeu, pentru scopurile Sale înțelepte, uneori acordă „noilor creaturi” ale Sale favoruri și manifestări speciale de felul celor pământești în ceasurile lor de nevoie, chiar dacă ei nu le cer. Vezi Mat. 26:53, 54; Fapte 12:6-11; 14:19, 20; Filip. 2:27.

Să se observe însă că (aparte de lucrarea de răscumpărare și restabilire a lui Cristos) oamenii condamnați sunt privilegiați să folosească astfel de mijloace naturale cum pot avea la dispoziție, în privința hranei și a îmbrăcămintei, pentru a fi ajutați în boală și la întreținerea corpului lor condamnat și în proces de moarte, atâta vreme cât pot. Și prin urmare, aceste privilegii sfinții le rețin și le posedă, chiar și după ce au schimbat avantajele pământești, prin Cristos, cu avantaje cerești.

Nimic deci din legământul lor de consacrare deplină nu-i împiedică pe sfinți mai mult decât pe necredincioși să folosească mijloace naturale pentru ușurarea lor. Avem libertatea să facem acest lucru ori de câte ori judecata noastră ne indică utilitatea. Și deși nu suntem informați că Domnul nostru a folosit medicamente, să ne amintim că El a fost perfect și a avut numai acele suferințe și dureri pe care le-a preluat de la alții. Totuși, El a ilustrat desigur principiul folosirii mijloacelor naturale, fără să ceară puterea divină în ajutor, odihnindu-Se când a fost ostenit în loc să Se roage pentru refacere supranaturală; și când I-a fost foame și sete a mâncat și a băut în loc să Se roage pentru putere și înviorare în alt mod. Așa a fost și cu apostolii după câte putem cunoaște din puținele fragmente de istorie din viața lor particulară date în Scripturi. Pavel ne spune (2 Cor. 11:27, 30) despre osteneala și durerea și foamea și setea și frigul și goliciunea sa, și spune că se lăuda cu aceste semne ale credincioșiei sale, dar nu menționează nici măcar un cuvânt despre rugăciune pentru îndepărtarea acestora prin putere divină; nici nu consemnează vreun răspuns la astfel de rugăciuni ca semn al favorii lui Dumnezeu. Dimpotrivă, în singurul caz pe care-l menționează că s-a rugat pentru restabilire fizică (redarea vederii), ne spune că Domnul i-a refuzat cererea, spunându-i că așa era mai bine pentru el — harul îndeajuns fiind în favorurile spirituale și nu în cele pământești mai presus de ale oamenilor naturali. 2 Cor. 12:9.

Uneori când Pavel a fost în nevoi, ce a făcut el? L-a rugat pe Dumnezeu să-l hrănească și să-l îmbrace? Nu; el știa bine că Dumnezeu îi promisese că nici un lucru bun necesar nu-i va fi refuzat, atâta vreme cât era servitorul Lui. N-a cerut ca Dumnezeu să creeze bani în buzunarele sale, nici să trimită vreo persoană cu inimă bună, nu prea leneșă ca să lucreze, cu un coș plin de delicatese ca el să mănânce, în timp ce studia și se ruga? Nu! nu așa era Pavel, altfel n-ar fi fost selecționat ca „vas ales” ca să ducă adevărul Domnului. Când i-a fost foame, Pavel n-a ieșit să cerșească, nici n-a stat înăuntru să se roage pentru lucrurile necesare, ci a mers să lucreze în ocupația sa — facerea corturilor, învățarea, pu-blic și privat, cum se ofereau ocaziile; nefiind dispus să ceară ajutor nici chiar de la credincioșii pe care i-a slujit; deși ei știau bine că pierdeau cu neglijență privilegiul dăruirii pentru sprijinirea lui, cât și pentru răspândirea evangheliei, și de asemenea pierdeau învățătură valoroasă pe care el le-ar fi putu-o da în acele ceasuri dedicate în mod necesar lucrării laice.

Ne amintim de asemenea serviciul lui Pavel către Timotei în privința medicamentului — să ia puțin vin (ca medicament, nu ca băutură) pentru indigestia sa și a „deselor îmbolnăviri”. Și găsim aceasta în perfectă armonie cu linia de conduită a lui Pavel și a Domnului nostru, și de aceea este bineînțeles un îndrumător sigur pentru noi în privința voinței Tatălui.

R 3551-3553 — „Mă rog pentru ei” (Ioan 17:15-26) (vezi întrebarea nr. 44):

În noaptea instituirii cinei de amintire a morții Sale, Domnul nostru, departe de a fi preocupat în întregime de Sine și de apropiata Sa răstignire, Se gândea în mod special și Se ruga pentru ucenicii Săi. Ultimul verset din Ioan 16 consemnează cuvintele Sale de prevenire: „V-am spus aceste lucruri ca să aveți pace în Mine. În lume veți avea necazuri, dar îndrăzniți, Eu am biruit lumea”. Aceste cuvinte le-a spus Isus și a ridicat ochii spre cer în rugăciune pentru ucenici zicând: „Eu Mă rog pentru ei. Nu Mă rog pentru lume, ci pentru aceia pe care Mi i-ai dat Tu, pentru că sunt ai Tăi; tot ce este al Meu este al Tău și ce este al Tău este al Meu, și Eu sunt preamărit în ei. Eu nu mai sunt în lume, dar ei sunt în lume și Eu vin la Tine. Sfinte Tată, păzește în Numele Tău pe aceia pe care Mi i-ai dat”.

Toată viața Domnului nostru ne dă o ilustrație a ceea ce recomandă apostolul întregii Biserici prin cuvintele „Rugați-vă neîncetat”. Domnul nostru în mod evident a fost întotdeauna în atitudinea de rugăciune a inimii, care a fost plină de mulțumire Tatălui în privința tuturor afacerilor vieții, care a recunoscut grija Sa păzitoare, care S-a încredințat Lui, S-a încrezut în El și în fiecare împrejurare grea a privit spre El ca să conducă și să facă așa ca toate experiențele să lucreze spre bine. Dar atitudinea constantă a Domnului nostru, de rugăciune neîncetată, nu I-a împiedicat devoțiunea mai specială când Se retrăgea de la afacerile vieții ca să vorbească Tatălui în ascuns — uneori scurt, iar alteori petrecând toată noaptea în rugăciune în singurătatea muntelui. Deși Și-a iubit ucenicii, ei nu erau încă concepuți de Spirit sfânt și nu puteau înțelege pe deplin lucrurile din punctul Lui de vedere. Numai Tatăl a putut înțelege toată situația și ca atare însăși izolarea Domnului nostru de orice ajutor uman L-a atras mai des și mai aproape de Tatăl în rugăciune.

Așa este sau trebuie să fie și cu urmașii Domnului. Pe măsură ce creștem în asemănarea caracterului Său, și noi ne vom ruga fără încetare și vom mulțumi în toate, cântând și lăudând pe Domnul în inimile noastre, dându-ne seama că El este centrul tuturor speranțelor, ambițiilor și bucuriilor noastre. Și la fel ne vom folosi de privilegiul apropierii mai formale de tronul harului, ca să căpătăm îndurare și să găsim har pentru ajutor la timp de nevoie. La fel și noi, în măsura în care aflăm că iubiții noștri, fie dintre rudele pământești, fie spirituale, nu pot compătimi în experiențele noastre, putem fi avantajați prin astfel de lipsă de compătimire pământească prin aceea că experiențele ne vor trimite mai frecvent la Mângâietorul ceresc de la care vom primi mai mare binecuvântare și bucurie.

Biserica, nu lumea

În această rugăciune, ca și în altă parte în tot Cuvântul inspirat, se face o linie despărțitoare clară între biserică și lume. O mare pierdere este încercată de acei care nu văd aceasta, pentru că ea ajută în chip minunat a „împărți drept Cuvântul Adevărului”. „Așa de mult a iubit Dumnezeu lumea”, încât Isus „prin harul lui Dumnezeu a gustat moarte pentru toți” și a fost ispășire pentru păcatele întregii lumi, totuși El n-a fost din lume și cei care devin ucenicii Lui nu sunt din lume. „Voi nu sunteți din lume după cum nici Eu nu sunt din lume.” Pierderea liniei despărțitoare clare a fost o pagubă serioasă pentru adevăratul creștinism.

Lumea și-a însușit unele făgăduințe, obiceiuri și ceremonii care se aseamănă mai mult sau mai puțin, sau imită harurile bisericii, și aceasta este numită civilizație, o mare parte din lume fiind recunoscută astfel în mod greșit ca parte a bisericii. Aceasta este spre dezavantajul lor, pentru că nediscernând că aceia care sunt din biserică trebuie să fie concepuți din nou, pentru ca prin înviere să fie născuți din nou, ei se înșală singuri. De asemenea este un dezavantaj pentru biserica adevărată, adevărații urmași ai Domnului, ale căror naturi noi trebuie să se lupte cu slăbiciunile cărnii, și a căror carne caută să se justifice prin obiceiul comun și să pretindă că a trece mult de norma comună înseamnă a fi fanatic, extremist. Poporul Domnului trebuie să-și aducă aminte că ei, judecați din punctul de vedere al lumii și al bisericii nominale, trebuie să fie extremiști dacă vreau să ajungă la normele stabilite pentru ei de Domnul și de apostoli — norme ilustrate în viața lui Isus și a apostolilor, în lepădarea de sine chiar până la moarte.

Domnul nostru nu S-a rugat pentru lume, fiindcă timpul Domnului de a lucra cu lumea nu venise încă — și nu va veni până după alegerea bisericii, corpul lui Cristos. El S-a rugat pentru apostoli în special, fiindcă ei erau reprezentanții Săi speciali în lume, și rugăciunea Sa îi includea pe toți cei cinci sute de frați care până atunci crezuseră în El cu inimi sincere. Nu numai atât, dar (vers. 20) El a extins rugăciunea așa încât să cuprindă pe toți cei dintr-o clasă asemănătoare până la sfârșitul veacului, toți cei care vor crede în El atât de amănunțit, atât de sincer, încât credința lor îi va separa de lume ca să fie ucenicii Lui, urmașii Lui pe calea îngustă în adevăr.

Pentru ce nu S-a rugat

Privind peste lumea de astăzi și văzând biserica creștină nominală, și încercând să ne punem în locul creștinului nominal și al felului cum vede el lucrurile, atunci, dacă am prespune că Domnul S-a rugat pentru starea actuală a lucrurilor, rugăciunea Sa ar trebui să fie cam așa:

Mă rog ca ucenicii Mei să devină foarte numeroși, foarte bogați și foarte învățați, ca ei să fie cei însemnați din lume. Mă rog ca ei să fie împărțiți în mari denominații, unele având un fragment de adevăr, altele altul, amestecându-l cu multă inconsistență și eroare. Mă rog să fie o clasă demnă, mulțumită de sine și reverențioasă în formă, care să fie cunoscută ca episcopali, mă rog pentru o altă clasă demnă care să țină Mărturisirea de Credință Westminster, și apoi în 1902 să adauge la ea o declarație mai scurtă care de fapt s-o contrazică. Mă rog pentru o altă dezbinare mare sub conducerea lui Wesley, care va amesteca în devoțiunile ei multe obiceiuri și atracții lumești, și va prospera mult și va putea să se laude cu clădirea unei biserici în fiecare zi a anului. Mă rog pentru o altă sectă sau partidă mare a urmașilor Mei, care să se numească cu numele Meu și să-l urmeze pe Luther. Mă rog pentru marea Biserică Catolică Romană, care va pretinde a fi împărăția Mea, va pretinde să domnească în putere, mare demnitate și onoare peste împărățiile pământului, va pretinde că are un cap care este locțiitorul Meu, împăratul spiritual al lumii. Mă rog ca politica ei abilă să poată păzi ca nu cumva Cuvântul Meu să ajungă la pu-blic, și să reprezinte marele Meu sacrificu pentru păcate prin nenumăratele ei sacrificii ale liturghiei, și pentru ca ea să prospere și să „zdrobească pe sfinții Dumnezeului Celui Prea Înalt”.

Mă rog de asemenea pentru toate sectele și partidele și diviziunile mici, ca ele să poată prospera, ca fiecare să poată gândi că are adevărul și să fie satisfăcută cu crezurile ei și să fie împiedicată de a cerceta Scripturile ca să cunoască din ele calea, adevărul și viața. Mă rog pentru toate acestea, ca ele să fie astfel risipite și separate și să aibă garduri între ele. Mă rog mai departe ca ele nu numai să aibă linii denominaționale care să le separe, ci, mai mult, linii politice și linii de prejudecată națională, așa încât milioane dintre ei aparținând unei partide sau naționalități, să poată amenința și să se poată război și să-i poată măcelări pe cei de altă naționalitate sau partidă. Mă rog ca aceste deosebiri naționale să meargă atât de departe printre ei, încât să ceară sute de milioane de dolari în fiecare an pentru armate și pentru arme și vapoare de luptă ca să se lupte unul cu altul, sau să se amenințe sau să se intimideze unul pe altul. Mă rog toate acestea, pentru ca lumea păgână să fie fermecată de gloriosul efect al învățăturilor Mele asupra creștinătății, și ca toți păgânii să poată zice într-un glas: Să devenim și noi partizani și sectari. Și noi să ne înarmăm și să luptăm. Să învățăm și noi practicile acestor națiuni creștine, așa încât să nu aibă ei tot monopolul profanului, beției și destrăbălării, să avem și noi parte în acestea.

Pentru ce S-a rugat Domnul nostru

Foarte diferită a fost rugăciunea Domnului nostru. Rugăciunea Sa îi prezintă pe ucenicii Săi ca o mică minoritate în lume, urâtă de lume, suferind împotrivire din partea lumii, înțeleasă greșit de lume, nu mulți mari, nu mulți înțelepți, nu mulți învățați, nu mulți bogați, nu mulți nobili — mai ales cei săraci și în total „o turmă mică”. Caracteristicile ucenicilor pe care i-a adunat Isus personal trebuiau așteptate de la toți care vor fi adunați după aceea la El ca adevărații Săi urmași.

În pofida marii mulțimi de națiuni creștine și de secte creștine, Domnul „cunoaște pe cei care sunt ai Săi”; și în armonie cu rugăciunea Sa, El n-a separat de lume pe poporul Său în timpul veacului, ci i-a lăsat în lume, separându-i numai în privința inimii — „Nu Te rog să-i iei din lume, ci să-i păzești de Cel Rău”. Nu trebuie să spunem că răul este bine, nu trebuie să spunem că lumea a devenit evlavioasă; ea este încă rea. Creștinătatea este astăzi în aceeași stare în care a fost iudaismul când L-a persecutat pe Domnul și i-a persecutat pe ucenicii Săi.

Atunci secta principală s-a numit ea însăși poporul sfânt al lui Dumnezeu (sensul cuvântului fariseu), și toată națiunea a fost pe un plan de moralitate exterioară care a fost declarată de Domnul ca o farsă în ochii Săi. El i-a numit pe conducători morminte văruite, înăuntru pline de putrezire. Le-a spus că în timp ce spălau paharul pe dinafară, îl lăsau murdar pe dinăuntru; că în timp ce-și făceau filacteriile late și se rugau în public, în inima lor erau departe de o stare de sfințenie sau de iubire — atât de departe încât erau dispuși să ia în mod nedrept o casă de la o văduvă săracă dacă formalitățile exterioare ale legii permiteau și dacă tranzacția nu aducea prea multă ocară (Mat. 23:14; 23:28). Astăzi este mult asemănător; există un lustru sau o spoială exterioară care în multe cazuri este fățarnică, o formă exterioară de închinare, o apropiere cu buzele, în timp ce inima este departe de El, ocupată cu moda, cu îmbrăcămintea și cu plăcerea și cu idolatriile facerii banilor, dacă nu cu păcate mai mari.

Domnul nostru S-a rugat ca urmașii Săi adevărați să fie păziți prin puterea cerească liberi de astfel de condiții — să nu fie în armonie cu ele. Și credem că acest lucru a fost adevărat în tot cursul Veacului Evanghelic. Credem că rugăciunea Domnului s-a împlinit și că mica Sa turmă risipită, mlădițele viței adevărate, au înflorit în inimă, spiritualitate, menținând o viață complet separată de sistemul nominal, care este doar o parte din lume. Credem că și astăzi este adevărat acest lucru, și că aceștia care sunt în lume dar nu din ea, sunt acum, în timpul secerișului, chemați din Babilon: „Ieșiți din mijlocul ei, poporul Meu, ca să nu fiți părtași la păcatele ei și să nu primiți din pedepsele ei”. Dar, după cum întregul număr al israeliților care s-au întors din Babilon când li s-a oferit ocazia a fost numai cam 50.000, așa ne putem aștepta și aici, ca Domnul așa să fi aranjat lucrurile în privința popularității erorii și a nepopularității adevărului, încât numărul celor gata să părăsească totul ca să urmeze adevărul și dreptatea va fi mic.

„Sfințește-i prin adevărul Tău”

În continuare rugăciunea arată două lucruri — primul, cum vor fi păziți urmașii Domnului, și al doilea, pentru ce vor fi păziți. (1) Vor fi păziți pentru că nu sunt din lume, fiindcă au luat o poziție clară de partea Domnului, fiindcă au murit în mod socotit față de lume și față de păcat, și au fost concepuți din nou de Spiritul sfânt la înnoire de viață. (2) Vor fi păziți în lume, dar nu de ea, prin puterea adevărului din inimile lor. Adevărul îi va sfinți sau separa. Nu orice adevăr, nu tot adevărul, ci adevărul — adevărul revelației divine în privința caracterului divin și a planului divin și a relației lor cu acestea. Rezumând toate acestea Domnul nostru declară: „Cuvântul Meu este adevărul” — singurul adevăr care sfințește și separă pe ucenicii Mei de lume.

Suntem conștienți că „doctrina” a devenit foarte nepopulară în toate părțile lumii și în biserica nominală. Nu-i de mirare! Doctrinele, crezurile diferitelor secte și partide ale creștinătății sunt atât de amestecate cu eroare, atât de ofensatoare pentru simțurile spirituale ale minții spirituale, încât ei, urmașii Domnului, n-ar putea avea nici o plăcere în împărtășirea din astfel de lucruri de la mesele lor. Profetul descrie chestiunea zicând: „Toate mesele sunt pline de vărsături murdare” — fiecare crez formulat în veacurile întunecate este în mod necesar respingător astăzi. Dar adevărul, „Cuvântul Tău este adevărul”, nu devine stătut niciodată, nu devine ofensator sau stricat; este tot pâinea din cer, este tot Cuvântul vieții; și toți care sunt din adevăr, toți care au progresat de la starea de prunci în Cristos și prin împărtășirea din hrana Cuvântului Său, au ajuns să-l aprecieze, toți care au fost înțărcați de lapte și luați de la sân, pot spune împreună cu poetul despre minunata istorie a planului divin:

„Dorințele îmi satisface,

cum altceva nimic n-o poate face”.

Adevărul are o putere sfințitoare în inimă fiindcă satisface dorințele inimii. Fiecare inimă are talente și apeluri care cer lucrare, activitate. Ceva trebuie pus la dispoziție pentru a satisface foamea și setea acestor diferite talente și calități ale minții. Dacă făgăduințele nespus de mari și scumpe nu sunt primite în inimă ca să-i satisfacă dorințele, ea se va hrăni cu alte lucruri; și lumea, carnea și diavolul se înghesuie asupra ei, oferind diferite atracții, unele dintre ele fiind primite dacă inima nu este umplută și păstrată plină. Astfel pilda Domnului nostru reprezintă o inimă măturată și împodobită, cu răul scos afară, și apoi în acea inimă, încă goală, au intrat șapte draci. Inimile noastre au nevoie nu numai să fie curățite de păcat prin îndreptățirea vieții, prin credință în Cristos, ci ele trebuie să fie umplute cu Domnul Însuși; și Domnul nostru, care Se cheamă El Însuși adevărul, ne dă diferite adevăruri ca hrană, ca nutritiv, care ne umple inimile și ne satisface dorințele, și prin astfel de umplere El sfințește pe aceia care înfometază și însetează după dreptate, și astfel îi separă complet și îi ține separați de lume, de spiritul ei, de speranțele ei, de scopurile și ambițiile ei.

Puterea lui Dumnezeu la timpul

lui Dumnezeu

Avem noi iubire față de dreptate? Noi nu putem spera s-o găsim în lume, nici nu putem spera s-o stabilim aici în condițiile actuale. Suntem obligați să admitem că numai Împărăția promisă a lui Dumnezeu și nu altceva poate stabili dreptatea; ca atare inimile noastre, asemenea porumbelului lui Noe, se întorc la Domnul, ca centrul și fântâna dreptății. Avem noi dorință de pace și bucurie? Experiența noastră trecută din lume ne convinge că în timp ce toată lumea caută fericirea, ea nu o găsește. Noi care am găsit pe Domnul am găsit secretul fericirii, secretul creștinului de a avea fiecare zi fericită. Dorim noi putere și influență ca să le putem exercita pentru bine? Cuvântul Adevărului ne asigură că este cu neputință să le găsim în condițiile actuale, dar dacă suntem credincioși, vom obține puterea și gloria, onoarea și nemurirea la Prima Înviere, și atunci speranțele și idealurile noastre cele mai mari se vor realiza în binecuvântările Împărăției care vor veni pentru toate familiile pământului. Ni se par atractive bogățiile? Scriptura oferă adevăratele bogății și ne asigură că urmând pe Domnul toate lucrurile sunt ale noastre prin credință acum, și vor fi ale noastre în realitate curând, când vom fi asociații Învățătorului în Împărăția cerească.

Domnul nostru declară: „Cum M-ai trimis Tu pe Mine în lume, așa i-am trimis și Eu pe ei în lume”. Este destul de evident cum L-a trimis Tatăl pe Fiul, care a lăsat gloria pe care o avea cu Tatăl înainte de a fi lumea, a fost făcut trup și a locuit printre oameni; dar în acest sens suntem trimiși în lume, noi care ne-am născut în lume? Desigur, apostolii au fost cei trimiși odată în mod special, dar și toți urmașii Domnului au fost trimiși într-un sens sau grad. Noi nu suntem trimiși până când suntem separați de lume în inimă și în adevăr. Atunci El ne dă o însărcinare sau un mesaj, să facem o lucrare în numele Lui și pentru cauza pe care El o reprezintă, și anume, cauza dreptății. Așa deci, adevărații urmași ai Domnului sunt ambasadori pentru Dumnezeu, reprezentanți pentru Isus. Cum a fost El în lume, așa suntem și noi în lume; ca atare El ne cheamă să umblăm ca niște copii ai luminii, să ne împotrivim păcatului din noi înșine, și să ne folosim influența și puterea în toate modurile potrivite în împotrivire la păcat și în favoarea dreptății, adevărului și corectitudinii.

Gloria împărtășită bisericii

Continuând Domnul nostru declară: „Și Eu Însumi Mă sfințesc pentru ei, ca și ei să fie sfințiți prin adevăr”. Aceasta pare să conțină ideea, sugerată în altă parte în această rugăciune, că Domnul nostru ajusese atunci la o deplină înțelegere a planului Tatălui, și anume, că ucenicii Săi trebuiau să se dezvolte cu scopul de a deveni comoștenitori cu El în Împărăție, părtași la slava Sa. La început ideea unei astfel de părtășii la marea slavă a Împărăției ar putea părea că micșorează marea slavă a lui Isus, întocmai cum stabilirea celor șaptezeci de bătrâni, să fie asociați cu Moise în judecarea Israelului, părea să fie la început o micșorare sau o diminuare a demnității sau autorității lui Moise.

Dar cum Moise în tip a fost foarte blând și i-a întâmpinat bucuros pe bătrâni în serviciu, zicând: „De-ar fi ca tot poporul Domnului să fie alcătuit din proroci și Domnul să-Și pună Duhul Lui peste ei” (Num. 11:29), tot așa și Domnul Isus, departe de a simți că adunarea bisericii pentru a fi comoștenitori cu El în Împărăție I-ar diminua gloria, S-a alăturat din inimă planului divin, și declară aici că El S-a pus deoparte, S-a separat de acel aspect al slavei și demnității răsplății Tatălui, pentru ca urmașii Săi să poată avea parte, să poată deveni comoștenitori cu El, fiind puși deoparte și aduși la această onoare prin adevăr, prin făgăduințele mari și scumpe acordate lor. Această idee pare să fie prezentată în cuvintele (vers. 22, 23): „Eu le-am dat slava pe care Mi-ai dat-o Tu, pentru ca ei să fie una, cum și Noi suntem una, Eu în ei și Tu în Mine; pentru ca ei să fie în chip desăvârșit una, ca să cunoască lumea că Tu M-ai trimis și că i-ai iubit, cum M-ai iubit pe Mine”.

Iubirea lui Dumnezeu străbate inimile noastre așa încât egoismul nu are loc acolo, și astfel iubitul nostru Răscumpărător, în loc să fie gelos că și alții vor fi înălțați la natură divină, participanți în Împărăție, în această rugăciune către Tatăl declară acceptarea Sa deplină, cooperarea Sa din inimă, bucuria de a fi așa. Ce idee ne dă aceasta, nouă ca viitoare mireasă, deja logodită cu Mirele ceresc. El binevoiește să ne înalțe din starea noastră modestă, să fim una cu El în Împărăția Sa, pe tronul Său, în iubirea Tatălui Său.

Minunea minunilor! Unde va înceta compasiunea divină? În timp ce noi eram încă păcătoși, sub condamnarea divină la moarte, am fost iubiți și răscumpărați cu mare preț; și acum, fiind răscumpărați, auzim vocea cuvintelor cerești: „Vino mai sus”, da, chiar pe tron, la comoștenire cu Împăratul împăraților, Domnul domnilor, singurul conceput al Tatălui, plin de har și de adevăr. Dacă am putea ține minte întotdeauna această mare manifestare de iubire și altruism, cât de amănunțit ar risipi din mintea tuturor celor care caută să fie asemănări al Iubitului Fiu al lui Dumnezeu, fiecare gând de rivalitate a unuia față de altul. Cum ne-ar face să ne bucurăm în utilitatea și avansarea crescândă a fiecărui membru al corpului în serviciul Domnului. Cum ar trebui să simțim tot mai mult ceea ce spun Scripturile prin „În cinste fiecare să dea întâietate altuia”, și care se bucură de prosperitatea unui frate, de utilitatea lui crescândă în Biserică, de dovezile crescânde ale favorii sale la Dumnezeu și la oameni. Cei care se pot bucura astfel de prosperitatea membrilor confrați ai corpului, au încă o dovadă a creșterii lor în asemănarea marelui și gloriosului nostru Cap. Cei care nu au acest sentiment, să se străduiască după el și să nu fie foarte mulțimiți până nu-l obțin.

„Pentru ca ei să fie una”

Spiritul trusturilor și combinațiilor care este peste tot în lume și care pătrunde peste tot, are efect de combinare a adunărilor, denominațiilor, și în general duce rapid la formarea marilor trusturi religioase, a căror dezvoltare va fi o amenințare serioasă a libertăților poporului cu adevărat consacrat al Domnului, dar nu o daună pentru interesele lor spirituale. Dimpotrivă, se va dovedi o binecuvântare pentru mica turmă a Domnului prin aceea că-i va diferenția mai bine și le va confirma învățăturile Scripturii, separându-i mai complet de sistemele nominale și de legarea în snopi a neghinei, dându-le în acest timp confirmarea Scripturilor, care prezic în mod clar această stare la sfârșitul veacului, care precedă căderea marelui Babilon. Apoc. 18:21.

Rugăciunea Domnului nostru, „ca ei să fie una”, a fost împlinită de-a lungul veacului. Toți cei care au fost cu adevărat ai Lui au avut unitate de inimă, unitate de scop, unitate de spirit cu Tatăl și cu Fiul — o părtășie divină care nu poate fi produsă de crezurile și cătușele pământești. Așa este acum și așa este întotdeauna între cei care sunt cu adevărat ai Domnului. Ei se cunosc unul pe altul nu după parole sau după ceva ce să atragă privirea, sau după semne exterioare, ci după influența credinței și după iubirea pe care aceasta o dă și pe care fiecare o recunoaște. „Prin aceasta vor ști că sunteți ucenicii Mei, dacă vă iubiți unul pe altul.” „Știm că am trecut din moarte la viață fiindcă iubim pe frați.” Este adevărat, iubim pe toți oamenii și căutăm să-i servim pe toți când avem ocazie, dar, cum arată apostolul, „mai ales casa credinței”, în special pe aceia care iubesc pe Domnul și se încred în sângele prețios și sunt deplin consacrați Lui, și, în măsura în care sunt capabili, fac voia Lui și caută în continuare să cunoască acea voie zi de zi.

Această unire între cei care sunt poporul Domnului este evident nu o unire în persoană. Urmașii Domnului nu sunt una în persoană, ci în spirit. Și aceasta este ilustrația pe care o dă Domnul despre unitatea care există între El și Tatăl — că Ei nu sunt una în persoană, ci una în spirit, în scop, în voință; căci Domnul nostru declară că El întotdeauna face voia Tatălui, acele lucruri care sunt plăcute în ochii Tatălui. Astfel, făcând voia Lui, care este voia Tatălui, noi rămânem în iubirea Lui și în El, și astfel Tatăl și Fiul și biserica sunt toți una — în spirit și în adevăr.

Cu Cristos, împărtășindu-I slava

Cuvintele Domnului nostru (vers. 24) sunt: „Tată, vreau ca acolo unde sunt Eu, să fie împreună cu Mine și aceia pe care Mi i-ai dat Tu, ca să vadă slava Mea, slavă pe care Mi-ai dat-o Tu”. Aceasta nu este o cerere, ci o declarație a voinței Domnului, ca și cum ar zice: Tată, înțeleg că aceasta este voința Ta în privința acestor urmași ai Mei, și voiesc și Eu, și consimt și Eu la acest mare și generos aranjament pe care l-ai făcut. Voi fi bucuros ca urmașii Mei să fie în cele din urmă pe același plan de slavă cu Mine, și să fie binecuvântați văzând și împărtășind gloriile pe care Mi le-ai acordat Mie, pe care M-ai iubit întotdeauna, chiar înainte de întemeierea lumii — chiar înainte de a fi făcute aranjamentele pentru acești ucenici ai Mei.

Cuvintele de încheiere ale rugăciunii sunt frumoase și ne dau o înțelegere a încrederii Domnului în Tatăl și a părtășiei cu El. El Îl cunoștea pe Tatăl și așa a declarat în privința noastră, că aceasta ar putea fi cea mai mare dovadă care ne-ar putea fi acordată, de acceptare din partea Tatălui și de participare a noastră la viața veșnică pe care El a dat-o, și anume, „Viața veșnică este aceasta: să Te cunoască pe Tine, singurul Dumnezeu adevărat, și pe Isus Hristos, pe care L-ai trimis Tu”. Domnul nostru spune: „Neprihănitule Tată, lumea nu Te-a cunoscut, dar eu Te-am cunoscut și aceștia au cunoscut că Tu M-ai trimis”. Și Eu le-am făcut cunoscut Numele Tău, caracterul Tău, măreția Ta, bunătatea Ta, iubirea Ta, binefacerile Tale, și le voi face cunoscute încă mai departe, când le vor putea purta, pe măsură ce vor crește în cunoștința adevărului, pentru ca iubirea cu care M-ai iubit să fie în ei și Eu în ei.

Ce minunată este această iubire a lui Dumnezeu și această iubire a lui Cristos! Ce imposibil ni se pare să-i măsurăm lungimea și lățimea, înălțimea și adâncimea! Cei care L-au acceptat pe Domnul ca Răscumpărătorul lor și au intrat în relație de legământ cu El, dându-I puținul lor tot și acceptând de la El o participare în toate aceste binecuvântări ale prevederii Sale, dacă vreodată sunt aruncați la pământ din cauza slăbiciunii sau împotrivirii, sau câte altele, să-și amintească această mare iubire pe care o are Tatăl pentru noi și pe care o împărtășește și Fiul, iubirea care nu numai ne-a răscumpărat pe când noi eram încă păcătoși, ci care de atunci ne-a chemat la astfel de binecuvântări și privilegii minunate, făcându-ne comoștenitori cu Cristos Domnul nostru, dacă suferim cu El — această iubire nu va fi respinsă cu ușurință, această iubire ne va pedepsi mai degrabă decât să ne permită să cădem în moartea a doua; această iubire va pune în final, fie în turma mică, fie în mulțimea cea mare, pe toți aceia care continuă să se încreadă în Isus și continuă să țină la Cuvântul cel credincios. Dar în măsura în care această iubire locuiește în noi cu bogăție, în măsura în care Cristos este întronat în inimile noastre, vom răspunde cu o iubire căreia îi va plăcea să facă lucrurile care sunt plăcute în ochii Tatălui și acceptabile pentru Domnul, și în aceeași măsură nu ne va plăcea să facem ceva ce ar aduce un nor între Domnul și sufletele noastre. Să avem deci curaj proaspăt, văzând lungimile și lățimile, înălțimile și adâncimile divine, și iubirea aceasta a lui Dumnezeu să ne constrângă la mai mare zel și devotare Lui și cauzei Lui.

R 3351-3354 — „Rugați-vă neîncetat” (vezi întrebarea nr. 45):

Luca 11:1-13 „Cereți și vi se va da; căutați și veți găsi.”

Nu trebuie să presupunem că ucenicii nu s-au rugat niciodată până la timpul menționat în lecția noastră, când L-au rugat pe Domnul să-i învețe. Dimpotrivă, trebuie să presupunem că, în comun cu evreii în general și în armonie cu exemplul Domnului nostru, erau obișnuiți să meargă la Dumnezeu în rugăciune. Se pare că și-au dat seama că, așa cum învățăturile Domnului nostru erau în mod considerabil diferite de ale cărturarilor și fariseilor în diferite puncte, tot așa și concepția Lui despre rugăciune era probabil diferită, și au dorit să fie învățați în acest subiect pe linia învățăturii Sale avansate. Câteva cazuri sunt consemnate în care Domnul nostru Isus S-a rugat în prezența și în auzul ucenicilor Săi — un număr suficient ca să ne ferească de eroarea unora care pretind că rugăciunea în pu-blic este nepotrivită. Totuși, se pare că metoda obișnuită a Domnului nostru a fost să meargă la Tatăl în particular, după modul descris de El ucenicilor când a zis: „Intră în cămăruța ta, încuie-ți ușa și roagă-te Tatălui tău, care este în ascuns”.

Spiritul acestui îndemn a fost îndeplinit de Domnul nostru când Se retrăgea dintre ucenici, singur pe un munte pentru rugăciune, și avem câteva relatări că a petrecut astfel o parte considerabilă din noapte în comuniune cu Tatăl ceresc. Din exemplul Domnului nostru o lecție pentru noi ar fi că, dacă El în perfecțiunea Sa a avut nevoie de părtășie și comuniune spirituală cu Tatăl pentru a realiza lucrarea dată Lui, noi, ucenicii Lui, imperfecți potrivit cărnii și în toate felurile lipsindu-ne înțelepciunea etc., pe care El a avut-o, avem mult mai multă nevoie să căutăm continuu la Domnul îndrumare și mângâiere, sprijinul necesar în toate încercările și dificultățile vieții pe calea îngustă. În armonie cu aceasta apostolul îndeamnă: „Rugați-vă neîncetat. Mulțumiți pentru toate”.

Secretul unei zile fericite

Nu înțelegm că apostolul vrea să spună că poporul Domnului trebuie să fie continuu pe genunchi, ci mai degrabă că inimile lor trebuie să fie constant în atitudinea de rugăciune, mental, spiritual, căutând la Domnul îndrumare în toate afacerile vieții, și să vadă dacă purtarea lor are aprobarea divină. Această idee a comuniunii necontenite cu Domnul, a căutării necontenite a zâmbetului Lui, a vegherii necontenite ca nici un nor pământesc să nu se ridice și să ascundă de noi fața și binecuvântarea Tatălui, este atitudinea creștinului avansat. Pentru unul ca acesta fiecare zi și fiecare oră este timp de părtășie cu Domnul. Ori de câte ori grijile afacerilor, îngrijorările casei etc. intervin în astfel de comuniune, este o dovadă că suntem supraîncărcați cu grijile acestei vieți și dificultatea trebuie corectată; fie să îndreptăm lucrurile prin diminuarea responsabilităților în afaceri etc., fie, dacă acest lucru este imposibil, să contracarăm grijile vieții cu o întoarcere mai serioasă și mai repetată a inimilor noastre spre Domnul pentru îndrumare chiar și în afacerile mărunte ale vieții, cu mult mai mult în cele mari.

Probabil că la întoarcerea Domnului nostru de la o astfel de perioadă de părtășie privată cu Dumnezeu, ucenicii L-au întrebat în privința rugăciunii, așa cum se relatează în lecția noastră. Dacă ar fi avut obiceiul să Se roage cu ei cu voce auzibilă, putem prespune că ei ar fi știut să ia modul Său de rugăciune ca un exemplu potrivit pentru rugăciunea lor.

Relatarea acestei rugăciuni, așa cum este dată în Luca, se deosebește considerabil de relatarea dată în Matei, aceasta din urmă, se pare, fiind o declarație mai completă (Mat. 6:9). Nu trebuie să înțelegem că Domnul nostru a vrut să spună: „Ziceți așa”, ci mai degrabă așa cum este redat în altă parte: „În acest fel să vă rugați”. Cu alte cuvinte, Domnul nostru n-a dat cuvintele rugăciunilor noastre, ci un exemplu general de stil de rugăciune. Suntem înclinați să ne gândim că urmașii Domnului nostru au neglijat în măsură considerabilă stilul, și, în locul unei cereri scurte, ordonate, toți par înclinați să adopte mai mult sau mai puțin maniere pe care Domnul nostru le-a atribuit rugăciunii nepotrivite; și anume, repetări fără rost, ca și cum s-ar aștepta ca rugăciunea să fie primită numai dacă ar avea o anumită lungime. Nu trebuie să presupunem că Domnul nostru a petrecut ore în rugăciune și totuși a folosit o formă atât de scurtă ca aceea dată apostolilor, dar putem aștepta în mod rațional ca ordinea pe care a prezentat-o să fie cea pe care El a respectat-o, și anume — adresarea,

(1) „Tatăl nostru care ești în ceruri”.

Termenul, Tatăl nostru, era în mod necesar unul nou pentru evrei, căci ei erau o casă a servitorilor. Prin aceasta apostolii trebuiau să înțeleagă că după ce s-au identificat cu Domnul Isus, erau privilegiați să se considere acum fiii lui Dumnezeu, iar El să le fie Tată. Poate că acesta era unul din punctele anumite în care au dorit învățătură. Poate că L-au auzit pe Domnul Isus adresându-Se lui Dumnezeu cu Tată, și poate s-au întrebat dacă nu aveau și ei privilegiul să I se adreseze așa. Această rugăciune îi asigura că Dumnezeu îi recunoaștea, nu doar ca servitori, ci ca fii. Aceasta este în armonie cu declarația făcută de apostolul Ioan (Ioan 1:12): „Dar tututor celor care L-au primit, adică celor care cred în Numele Lui, le-a dat dreptul să fie copii ai lui Dumnezeu”. Este un termen de afecțiune specială.

Afecțiunea unui tată adevărat pentru copilul său, fiind una din cele mai prețioase din lume, este folosită ca să ilustreze relația membrilor consacrați ai Domnului cu Creatorul. Este necesar să fim câtva timp în școala lui Cristos ca ucenici, învățăcei, înainte de a putea aprecia în mod cuvenit sensul acestui cuvânt, Tată, așa cum se aplică la Dumnezeu, dar cu cât ajungem să cunoaștem mai mult din iubirea lui Dumnezeu care întrece orice înțelegere, și cu cât suntem mai mult în stare să ne apropiem de El prin credință și ascultare, cu atât devine mai scump acest termen, Tată.

(2) „Sfințească-se Numele Tău”

Aceasta exprimă adorare, apreciere a bunătății și măreției divine, și reverență corespunzătoare. Când adresăm cererile noastre Domnului, primul nostru gând nu trebuie să fie unul egoist, referitor la noi înșine sau la interesele altora prețioși nouă, ci Dumnezeu să fie primul în toate gândurile, scopurile și socotelile noastre. Nu trebuie să ne rugăm pentru nimic ce n-ar fi în armonie cu cinstirea numelui Tatălui nostru ceresc; nu trebuie să dorim nimic pentru noi sau pentru cei dragi nouă, ce n-ar fi aprobat de El pe deplin și pentru care nu ne-ar îndreptăți să ne rugăm. Poate că nici o calitate a inimii nu este în mai mare pericol de a dispărea printre cei ce se numesc creștini, decât acest gând al reverenței pentru Dumnezeu. Oricât am crescut în cunoștință și oricât ne-am eliberat de superstiții și erori, și oricât de avansată este în unele privințe poziția creștinului de astăzi față de cea de acum un secol, ne temem că reverența a pierdut teren nu numai în biserica nominală, ci și la mulți memberi ai „Bisericii Dumnezeului celui viu, ale căror nume sunt scrise în cer”. Fiecare pierdere a reverenței este un dezavantaj clar, atât pentru Biserică cât și pentru lume, pregătind drumul pentru diferite rele și în cele din urmă pentru anarhie.

Dificultatea este că ignoranța și superstiția au stat în mare parte la temelia reverenței din trecut, și pe măsură ce lumina adevărului risipește eroarea, numai puțini primesc adevărul prețios în locul erorii, și adevărata reverență din iubire în locul reverenței din superstiție și frică — și chiar la aceștia, tranziția implică uneori pierderea în mare parte a reverenței. Poporul Domnului ar face bine să cultive această calitate, și va fi ajutat să facă aceasta urmând ordinea din rugăciunea pe care a așezat-o aici Domnul nostru — considerând mai întâi că voința și onoarea lui Dumnezeu sunt superioare celor ale lor și tuturor celorlalte interese.

(3) „Vie împărăția Ta”

După cum Dumnezeu și slava și onoarea Sa trebuie să fie primele în mintea copiilor Săi, tot așa următorul gând să fie pentru Împărăția glorioasă, care, așa cum a promis El, va binecuvânta lumea. Oricât de mult ar presa asupra noastră interesele și afacerile personale, și oricât am dori să avem binecuvântarea și îndrumarea Domnului în ele, acestea nu trebuie să depășească în aprecierea noastră aranjamentele Sale binefăcătoare pe care le-a promis atât de clar în Cuvântul Său. Trebuie să ne amintim că atunci când va veni Împărăția, aceasta va fi rezolvarea fiecărui rău și a fiecărui necaz, nu numai pentru noi, ci pentru toată omenirea. De aceea, nu trebuie să permitem ca nevoile noastre personale să fie prea proeminente, ci să ne amintim că toată creația împreună suspină și suferă durerile nașterii, aștepând această Împărăție glorioasă și binecuvântarea peste toate familiile pământului, promisă de Tatăl nostru ceresc că va veni prin sămânța lui Avraam.

Acest gând în privința Împărăției, necesitatea ei și binecuvântarea pe care ea o va aduce, ne va ține proeminent în față chemarea noastră de sus la comoștenire cu Domnul nostru în Împărăția Sa. Și în măsura în care această speranță ne este vie în față, ea va fi, așa cum zice apostolul, „o ancoră a sufletului, o nădejde tare și neclintită, care pătrunde dincolo de perdeaua dinăuntru”. Această ancorare a speranței în viitor, în Împărăție, ne va face capabili să trecem în siguranță și cu relativă liniște prin încercările și furtunile și dificultățile din această lume rea. Mai mult, gândurile noastre în privința Împărăției ne vor aminti că dacă urmează să fim moștenitori ai Împărăției va fi necesar să avem disciplinarea și pregătirea potrivite. Și astfel, când ne rugăm „Vie împărăția Ta”, inimile noastre se vor gândi apoi în mod natural la faptul că speranța noastră este că atunci când va veni Împărăția vom fi participanți cu dragul nostru Răscumpărător la gloria ei și la marea lucrare de binecuvântare a lumii. Apoi, în ordinea cuvenită ne vom gândi că trebuie să avem încercările, dificultățile și disciplinările necesare ca să ne potrivească și să ne pregătească în mod cuvenit pentru datoriile Împărăției. Acest gând la rândul lui va face ca toate necazurile și încercările de acum să ni se pară necazuri ușoare, știind că ele realizează pentru noi mai presus de orice măsură o greutate veșnică de slavă. Astfel, însăși oferirea acestei rugăciuni în ordinea ei cuvenită ne va aduce o măsură de ușurare de nedumeririle, încercările și dezamăgirile noastre înainte de a ajunge să le menționăm la tronul harului.

(4) „Facă-se voia Ta, precum în cer

așa și pe pământ”

Această cerere făcută din inimă implică faptul că acel care o face și-a consacrat Domnului pe deplin voința sa, inima sa, și el are speranțe ca Împărăția să vină curând și să supună toată nedreptatea și să stabilească voia divină de la o mare la alta și de la un pol la altul, așa că acum, cel care face cererea, fiind astfel în armonie cu voia Domnului și dorind ca aceasta să aibă stăpânire universală, va căuta ca această voință să conducă în inima sa — să facă voia lui Dumnezeu în afacerile sale cât poate de bine în starea sa pământească, întocmai cum speră ca aceasta să se desăvârșească în Împărăție. Nimeni nu poate face această cerere în mod inteligent și cinstit, și să nu dorească și să nu se străduiască să se facă voia Domnului în el însuși în timp ce este pe pământ. Astfel, cel care face această cerere primește o binecuvântare înainte ca el să ceară vreo binecuvântare specială asupra sa ori asupra altora. Simplul gând la aranjamentul divin aduce o binecuvântare, pace, odihnă, sfințire a inimii.

(5) „Pâinea noastră cea de toate zilele dă-ne-o nouă astăzi”

Declarația lui Matei, credem noi, este preferabilă și asupra acestui punct: „Pâinea noastră cea de toate zilele dă-ne-o nouă astăzi”. Ideea pare să fie aceea de dependență continuă de Domnul, zi de zi, pentru lucrurile de care avem nevoie, acceptând pentru fiecare zi grija providențială și îndrumarea afacerilor noastre. Pâinea cea de toate zilele trebuie înțeleasă aici în sensul larg al hranei și îmbrăcămintei — lucrurile necesare. Poporul Domnului, care-L recunoaște ca Tată, trebuie să se încreadă în El, în calitate de copii, în timp ce caută să folosească diferitele mijloace și ocazii pe care ei le au la îndemână. Ei trebuie să se îngrijească de lucrurile necesare pentru ei înșiși, dar să recunoască prevederea și grija divină care a prearanjat lucrurile așa încât să facă acele condiții și binecuvântări cu putință de obținut. Agnosticismul și critica radicală în general ar putea să nege, dacă așa vreau, providența divină în legătură cu cerealele și cu alte rezerve de hrană pentru necesitățile omului; dar ochiul credinței vede în spatele acestor rezerve iubirea lui Dumnezeu, înțelepciunea lui Dumnezeu și puterea lui Dumnezeu, făcând pregătiri pentru necesitățile omului, și care a dat lucrurile necesare în modul în care să fie spre avantajul omenirii — prin sudoarea feței etc.

Rugăciunea nu ne îndreptățește să cerem anumite feluri de hrană și delicatese. Dacă energia și grija noastră în privința afacerilor vieții vor rezulta în prosperitate vremelnică, însoțită de confort și de unele din desfătările vieții, sau dacă de abia vom avea suficient, și aceasta cu trudă necontenită, trebuie să lăsăm pe seama providenței Domnului ca să ne îndrume. Scripturile ne sfătuiesc să nu fim avari, ci în timp ce nu suntem „leneși în afaceri, ci fierbinți în duh, servind Domnului”, trebuie să fim „mulțumiți cu ce” ne acordă providența Domnului.

Copilul lui Dumnezeu, cu mâncare obișnuită și haine obișnuite poate fi de fapt mult mai fericit decât unii mult mai prosperi în lucrurile vremelnice. Mulțumirea lui cu acele condiții inferioare provine, nu dintr-o minte mai puțin ambițioasă, ci mai degrabă din credința, speranța și iubirea sa, care, sub îndrumarea Cuvântului Domnului, discern că viața de acum este numai o anticameră spre eternitate și își dă seama că Domnul supraveghează afacerile poporului Său. Astfel, încercările, persecuțiile, descurajările și dezavantajele de acum vor produce în el și pentru el pregătirea inimii, dezvoltarea caracterului, care îl va face potrivit pentru moștenirea sfinților în lumină.

(6) „Și ne iartă nouă greșelile noastre”

Cei care merg la Dumnezeu în mod acceptabil trebuie să se apropie de El dându-și seama de insuficiența și nevrednicia lor: ei trebuie să-și dea seama că prin natură sunt păcătoși și carnea lor este decăzută și slabă („așa încât nu pot face ceea ce ar vrea”). Aici nu se face referire la păcatul adamic, ci la încălcările personale, căci păcatul adamic pentru care nu s-a căit și n-a primit iertare ar sta ca o barieră, așa încât cel care se roagă n-ar avea nici un drept să meargă la Dumnezeu în rugăciune, până când s-a căit și a fost iertat prin meritul „Mijlocitorului”. [Vezi VDM iulie-august 1995, pag. 133.] El n-ar avea nici un drept să-L numească pe Dumnezeu Tată, ci ar fi tot din rasa adamică — neregenerat. Faptul că mergem la Dumnezeu în rugăciune și-L numim Tată este un indiciu că am acceptat mijlocirea marelui Răscumpărător, prin meritul sacrificiului Său — este un indiciu că păcatele noastre au fost iertate, că am fost acoperiți cu haina dreptății lui Cristos și că Domnul nu ne mai tratează ca păcătoși.

Ce păcate deci avem noi de mărturisit? Răspundem că toți trebuie să recunoaștem că cele mai bune eforturi ale noastre în carne nu ajung nicidecum la perfecțiune — nu ajung la slava lui Dumnezeu. Deși iertarea păcatelor nu este menționată aici a fi prin meritul Domnului nostru Isus Cristos, totuși alte scripturi arată în mod clar că acesta este singurul temei al părtășiei noastre cu Dumnezeu — că nu este alt nume dat sub ceruri sau printre oameni prin care trebuie să fim mântuiți de păcatele noastre.

A ne ruga Domnului pentru iertare de păcate este un indiciu că în inimă ne împotrivim păcatelor și că orice păcate comise n-au fost cu voia; și Domnul, potrivit legământului Său de har făcut cu noi, este de acord să ne accepte intenția inimii în locul ascultării reale, depline, complete, față de cerința divină în gând, cuvânt și faptă. Această cerere înseamnă deci că noi recunoaștem că haina dreptății lui Cristos acordată nouă s-a pătat, s-a murdărit și dorim să fie curățată, așa încât să fim fără pată sau încrețitură sau ceva de felul acesta. Dimpotrivă, aceasta nu se poate referi la păcatele cu voia, fiindcă, așa cum explică apostolul, dacă păcătuim cu voia după ce am primit cunoștința adevărului, nu rămâne nici o jertfă pentru păcate și ca atare nu mai este nici o bază de iertare; și sfârșitul păcatului cu voia este moartea a doua. Este însă potrivit să observăm că există ceea ce s-ar putea numi păcate mixte — păcate în care o măsură de voință se combină cu o măsură de ignoranță sau slăbiciune moștenită.

În cazul acestor păcate, Domnul Își exprimă bunăvoința de a anula răul dacă este căință pentru el, dar Își rezervă pentru Sine aplicarea loviturilor sau pedepselor potrivite și necesare copilului Său ca o instruire în dreptate și o corectare a slăbiciunilor etc. Fericiți sunt cei care, cu creștere în har și cunoștință, își găsesc inima atât de deplin în acord cu principiile aranjamentului divin încât niciodată nu păcătuiesc cu vreo măsură de voință; dar binecuvântați sunt și aceia care, găsind o măsură de voință în devierea lor de la regula divină, sunt îndurerați, și care, așa cum zice apostolul, se disciplinează sau se corectează ca să poată învăța mai repede lecțiile și să-și aducă corpul mai complet în supunere la mintea nouă — „Mă port aspru cu trupul meu și-l țin în stăpânire, ca nu cumva, după ce am predicat altora, să fiu eu însumi dezaprobat”. „Dacă ne-am judeca singuri, n-am fi judecați.”

(7) „Precum și noi iertăm

celor care ne-au greșit”

Și aici redarea lui Matei este mai bună: „Celor care ne-au greșit”. Așa cum noi suntem imperfecți și nu putem ține legea divină, tot așa și alții sunt imperfecți. După cum gradul devierii de la legea divină diferă în funcție de gradul căderii, tot așa trebuie să ne așteptăm ca greșelile noastre și ale altora, unii împotriva altora, să difere după temperament, slăbiciuni naturale etc. După cum noi ne dăm seama că am primit și avem încă nevoie de compasiune și milă divină în legătură cu neajunsurile noastre, tot așa Domnul ne învață că trebuie să practicăm bunăvoință asemănătoare față de semenii noștri, din biserică și din afară. În altă parte El așază această regulă foarte strict, și anume, dacă noi nu iertăm din inimă celor care ne greșesc, nici Tatăl nostru ceresc nu ne va ierta greșelile. Astfel Domnul vrea să dezvolte în poporul Său consacrat Spiritul Tatălui, așa cum ne-a învățat El zicând: „Fiți sfinți, după cum Tatăl vostru cel ceresc este sfânt”.

Acesta trebuie să fie standardul. Oricât am fi noi de deficitari, nu putem avea un standard mai jos decât acesta; și în măsura în care ne străduim după acel standard și ne dăm seama de slăbiciunile și imperfecțiunile noastre, în acea măsură vom avea compasiune pentru semenii noștri și pentru neajunsurile lor față de noi. Aceasta este iubire, simpatie, compasiune; și oricine nu ajunge la acest grad de iubire care va avea compasiune pentru alții și pentru slăbiciunile lor, și care va fi gata să-i ierte și va fi bucuros să-i ierte; și oricine nu reușește în această chestiune până la măsura de a iubi pe vrăjmași, așa încât chiar să se roage pentru ei, acea persoană nu ajunge la ținta caracterului pe care-l cere Domnul, și poate fi sigură că devierile sale de la dreptatea perfectă nu vor fi trecute cu vederea, fiindcă îi lipsește acea calitate importantă a iubirii care acoperă o mulțime de păcate de toate felurile. Nimeni desigur nu va câștiga un loc în clasa împărăției, în clasa miresei, decât dacă are această calitate iertătoare a iubirii.

(8) „Și nu ne duce în ipsită”

Trebuie să ne amintim cuvintele apostolului (Iac. 1:13), în sensul că „Dumnezeu nu ispitește pe nimeni”, și trebuie să aplicăm aceste cuvinte la rugăciune. Dacă facem așa, rugăciunea noastră nu va însemna că ne temem că Dumnezeu ne va ispiti, dar că Îl rugăm să ne îndrume pașii, grijile noastre în viață, așa încât nici o ispită, nici o încercare prea severă să nu vină peste noi, Ca El să ne ducă pe o cale pe care să nu fim ispitiți peste puterile noastre, și să ne dea o cale de scăpare când suntem în mare necaz. Apostolul ne asigură că aceasta este voința divină și că astfel de rugăciune ar fi în armonie cu ea. El zice că Dumnezeu nu îngăduie să fim ispitiți peste puterile noastre, ci cu orice ispită va da și o cale de scăpare. Ispitele sunt de la adversarul și de la natura noastră decăzută — prin carnea noastră și prin slăbiciunile altora. Dumnezeu nu este răspunzător de acestea, dar El poate să îndrume calea poporului Său așa încât să nu fie covârșiți nici de aceste dificultăți, slăbiciuni, asalturi naturale, nici de uneltirile adversarului.

(9) „Ci scapă-ne de Cel Rău”

Aceste cuvinte nu se găsesc în original, dar corespund cuvintelor găsite în relatarea din Matei: „Scapă-ne de Cel Rău”. Niciodată n-a fost mai mare nevoie de această cerere decât acum. Cel rău caută în mod special să prindă în cursă și să ademenească poporul Domnului în prezent, și Scripturile ne informează că Dumnezeu permite aceasta, și în acest sens al cuvântului, El trimite puteri mincinoase — îi permite adversarului să aducă mari înșelări asupra lumii și asupra bisericii nominale. Tatăl nostru permite aceasta fiindcă a venit timpul unei separări complete a grâului de neghină. El a promis însă că aceia care sunt cu adevărat din clasa grâului — sfințiți în Isus Cristos, care caută să meargă pe urmele Sale — nu vor fi poticniți, nu vor cădea niciodată, ci li se va da o intrare îmbelșugată în Împărăția veșnică. Întrebarea deci este una de loialitate a inimii față de Domnul.

Încercarea din această zi va încerca lucrarea fiecărui om îdin bisericăș de ce fel este. Va fi așa de severă încât dacă ar fi posibil chiar și cei aleși ar fi înșelați; dar aceasta nu va fi posibil, fiindcă Domnul Se va îngriji în mod special de aceștia. Totuși, Domnul va fi întrebat de poporul Său în privința acestor lucruri pe care le-a promis, și rugându-se, „Scapă-ne de Cel Rău”, desigur vor lucra în acea direcție. Așteptarea noastră este ca foarte curând forțele răului să câștige mult mai mare putere decât în prezent, cu toată înșelarea nedreptății; și între timp Domnul reține forțele împotrivitoare pentru ca poporul Său adevărat să poată îmbrăca armătura lui Dumnezeu și să poată sta în picioare când va veni ziua cea rea.

Credința și speranța dezvoltate

prin amânare

În versetele 5-8 Domnul nostru ne dă o pildă, arătându-ne cum insistența poate aduce un răspuns de la un prieten pământesc, care la început a refuzat o cerere. Domnul nostru folosește ilustrația în privința Tatălui ceresc, nu prin aceea că face aluzia că El este împotriva cererilor poporului Său și le va acorda numai dacă apelurile lor vor deveni plictisitoare pentru El, ci prin aceea că le arată ce stăruință răbdătoare au oamenii în legătură cu o mică favoare pământească dorită, și ca să ilustreze cum poporul Domnului trebuie să fie mai preocupați și mai serioși în privința binecuvântărilor cerești pe care le doresc. Tatăl nostru ceresc are lucruri bune; El ni le-a promis; Lui Îi place să ni le dea, deși unele dintre ele sunt departe de noi. De exemplu, El a îngăduit poporului Său să se roage „Vie împărăția Ta, facă-se voia Ta precum în cer așa și pe pământ”, timp de aproape nouăsprezece secole. De ce n-a răspuns la rugăciune mai repede? De ce a sugerat să ne rugăm așa, dacă răspunsul avea să fie atât de mult amânat?

Răspundem că Domnul avea deja un plan stabilit, care includea timpul Împărăției, înainte de a ne învăța să ne rugăm pentru ea; și că rugăciunile din timpul celor nouăsprezece secole, care ies din inimile poporului Său, au fost binecuvântări pentru inimile lor și i-au făcut să aprecieze și să dorească Împărăția cu mult mai mult decât dacă nu s-ar fi rugat astfel. Dorința după Împărăție a fost o binecuvântare în sine și a fost o încurajare, și astfel ne rugăm acum, mai serios poate decât oricând înainte, vie Împărăția Ta, fiindcă apreciem nevoia de Împărăția lui Dumnezeu tot mai mult, pe măsură ce ajungem la timpul când va fi gata să ne fie dată.

Cerere, căutare, batere

Cuvintele Domnului nostru în încheierea acestei lecții sunt foarte satisfăcătoare pentru sufletul celor care au credință: „Și Eu vă spun: Cereți și vi se va da; căutați și veți găsi; bateți și vi se va deschide!” Avem cuvintele Învățătorului pentru aceasta, dar trebuie să ne amintim ordinea așa cum este exprimată în rugăciune; să nu cerem nimic ce n-ar fi sfințitor și n-ar onora numele Tatălui nostru ceresc; să nu cerem nimic ce să se interpună în vreo măsură sau grad venirii Împărăției Sale, sau înfăptuirii voii Sale pe pământ ca în cer; să cerem în armonie cu planul divin și să fim asigurați că acel plan divin, descoperit în Cuvântul Său și pentru care ne rugăm, se va împlini complet în cele din urmă, și că va fi o parte cât se poate de satisfăcătoare pentru inimă când o vom primi.

Cererea, căutarea, baterea trebuie făcute de către noi individual. Putem cere Domnului o parte în Împărăție și putem munci pentru ea, cerând binecuvântarea Lui peste munca noastră; dar nu putem încerca să îndrumăm aranjamentul divin ca să-i favorizeze în mod special pe alții în legătură cu Împărăția. Fiindcă cineva este rudă cu noi și ne este foarte drag după trup, nu este un motiv să tragem concluzia că Domnul va alege în mod necesar pe unul ca acesta ca membru al miresei. Dimpotrivă, unuia ca acesta trebuie să-i propovăduim Cuvântul, să-i spunem despre bunătatea și harul lui Dumnezeu și despre binecuvântarea Sa, și să-l încurajăm să se consacre Domnului; și, în legătură cu consacrarea, trebuie să-l îndemnăm să ceară singur, să caute singur și să bată singur ca să primească, să găsească și să intre în favorurile binecuvântate ale Domnului.

Orice dar bun și desăvârșit

vine de la Tatăl

Domnul nostru face apel la spiritul de părinte din om, amintindu-le ascultătorilor cum ar fi încântați să dea daruri bune de hrană copiilor lor, cum nu le-ar da ceva otrăvitor și dăunător când ei ar cere lucruri bune, dar mai mult de atât, nu le-ar da lucruri dăunătoare nici când ar cere ceva dăunător. Cu mult mai mult Tatăl nostru ceresc, este bun, blând, binevoitor și dispus să binecuvânteze pe copiii Săi. Cu mult mai mult ne va da El lucrurile bune. Ne-am gândit adesea la aceasta când i-am auzit pe unii dintre dragii noștri prieteni rugându-se ca Domnul să-i boteze cu foc, așa cum este promis în Scripturi. Ne bucurăm să ne gândim că Dumnezeu în bunătatea Sa nu va răspunde la acea rugăciune, nu va profita de neînțelegerea acelui lucru, ca să răspundă la o rugăciune care ar fi atât de dăunătoare celui care o face. Ceea ce doreau ei era o măsură din binecuvântarea divină; ceea ce cereau ei era blestemul sau necazul care a venit asupra plevei la sfârșitul veacului iudeu și care va veni iarăși peste neghină la sfârșitul veacului evanghelic.

Sperăm că poporul Domnului va cultiva tot mai mult spiritul rugăciunii, și că făcând astfel va aprecia tot mai mult relația cu Dumnezeu în calitate de copii, și va merge la El ca la un tată, cu simplitate, cu sinceritate. Noi nu susținem deloc ideea care predomină astăzi, despre paternitatea lui Dumnezeu și fraternitatea oamenilor. Acea doctrină falsă nu-și găsește locul în Cuvântul lui Dumnezeu. Dumnezeu nu stă ca garant pentru rasa umană depravată așa cum apare astăzi. El a fost Tatăl lui Adam în perfecțiunea lui, dar aceste imperfecțiuni, care au ajuns să aibă un loc atât de proeminent în copiii lui Adam, Domnul declară că sunt de la Adversarul și unora din zilele Sale le-a spus: Voi aveți de tată pe diavolul și lucrările lui le faceți. Pentru a ajunge iar în familia lui Dumnezeu, așa cum a fost Adam înainte de a păcătui, un fiu al lui Dumnezeu, este necesar să mergem în modul stabilit, prin meritul lui Isus, meritul sacrificiului Său pentru păcatele noastre. Mai mult de atât, după ce am fost îndreptățiți astfel ca fii pe plan uman, am fost acceptați în Cel preaiubit la starea de fii ca noi creaturi în Cristos. Din acest punct de vedere mergem la Tatăl, din acest punct de vedere este părtășia noastră și din acest punct de vedere sperăm, avem încredere, credem că toate lucrurile lucrează împreună pentru binele nostru, fiindcă iubim pe Dumnezeu și am fost chemați potrivit planului Său.

R 2252, de la subtitlu până la sfârșitul articolului — „Voi, deci, așa să vă rugați” (vezi întrebarea nr. 45):

„Tatăl nostru care ești în ceruri! Sfințească-se Numele Tău.” Această adresare lui Dumnezeu cu Tatăl nostru, după cum tocmai am văzut, nu implică paternitatea lui Dumnezeu pentru toată omenirea; căci dimpotrivă, ne amintim că marele nostru Învățător le-a spus unora: „Voi aveți de tată pe Diavolul”. Și apostolul declară că noi am fost „copii ai mâniei” întocmai cum sunt alții încă. Noi am „scăpat de condamnarea care este asupra lumii” și am fost mutați din împărăția întunericului în Împărăția dragului Fiu al lui Dumnezeu — am fost mutați dintre cei care sunt copii ai mâniei, în familia lui Dumnezeu; așa încât acum, ca fii ai lui Dumnezeu, toți care cred în Isus se pot ruga: „Tatăl nostru care ești în ceruri”. Această parte a cererii este o adresare de reverență, o recunoaștere a măreției lui Dumnezeu, și implică smerenia și micimea noastră. Implică faptul că cel care se închină are reverență față de Dumnezeu și nu încearcă să I se adreseze într-un mod ușuratic și lipsit de respect: însuși numele Lui este respectat ca sfânt de către adevăratul închinător.

„Vie împărăția Ta; facă-se voia Ta, precum în cer așa și pe pământ.” Această cerere nu este de natura unei pretenții, nici chiar o expresie a nerăbdării. Mai degrabă este o recunoaștere din partea închinătorului că are credință în făgăduința divină, că la timpul cuvenit al lui Dumnezeu Împărăția cerească va fi stabilită pe pământ. Este o recunoaștere că închinătorul nu numai crede făgăduința lui Dumnezeu, dar și este în armonie cu ea și dorește Împărăția Domnului — tânjește după ea. Aceasta implică astfel că el nu este în armonie cu păcatul, nici cu împărățiile acestei lumi și cu ordinea actuală și cu aranjamentele ei sociale, financiare, politice și eclesiastice imperfecte. Este o recunoaștere, mai departe, că închinătorul dorește condițiile în care nu va fi posibil nici un păcat — în care voia lui Dumnezeu va domni pe pământ așa cum domnește în cer. Implică astfel faptul că el nu este în armonie cu păcatul și este în armonie cu dreptatea, adevărul, bunătatea. Este o recunoaștere însă că voia lui Dumnezeu nu se face pe pământ, că Împărăția Lui n-a venit încă pe pământ; căci atunci când va veni, când Cristos, Împăratul stabilit, Își va lua marea putere și va domni, grabnic rezultatul va fi așa cum este arătat în Scripturi, că Satan va fi legat, răul în general restrâns, și dimpotrivă, cunoștința, pacea și binecuvântarea vor umple tot pământul (Apoc. 20:1-3; 21:1-5; 22:1-6). Nu este aici nici o încercare de a-I spune Domnului ce trebuie făcut, cum și când trebuie stabilită Împărăția Lui: închinătorul corect instruit trebuie să știe că Acel care a făcut toate lucrurile este cu totul competent să guverneze, să îndrume și să țină în stăpânire toate lucrurile, și că El „face toate lucrurile potrivit sfatului voii Sale”. Se presupune că închinătorul a mers la Cuvântul divin pentru învățătură și va continua să primească din el învățăturile în privința scopurilor divine: în cererile sale el exprimă numai consimțirea lui deplină la aranjamentul divin și bucuria în el.

„Pâinea noastră cea de toate zilele dă-ne-o nouă astăzi.” Cuvintele acestea din Matei se deosebesc ușor de cele din Luca. Literal tradusă declarația din Luca este „pâinea noastră cea de toate zilele dă-ne nouă în fiecare zi”. Matei zice „astăzi”, în timp ce Luca zice „în fiecare zi”. Ideea este însă practic aceeași. Nu este un apel la Dumnezeu pentru supraabundență și multe bunuri strânse pentru multe zile; și nu este nici o cerere de articole de lux; este numai o cerere: Doamne, dă-ne acele lucruri care ne sunt necesare în fiecare zi. Mulțumirea este însuși spiritul acestei cereri. Oricine se roagă Domnului în acest fel și din inimă, va fi desigur o persoană foarte mulțumitoare și mulțumită. Și această cerere este atât de largă cât garantează făgăduința divină în privința lucrurilor pământești. „Pâinea și apa vă vor fi sigure” nu lasă loc de cereri pentru articole de lux. Mai mult, deși această cerere este singura din rugăciune cu un caracter pământesc, singura care este legată de afacerile și interesele pământești, ea poate fi înțeleasă și în legătură cu lucrurile spirituale; într-adevăr, credem că așa va fi aplicată de către toți copiii lui Dumnezeu, în măsura în care se face creștere în har, adevăr și spiritualitate. Cei cu minte spirituală vor cere hrană spirituală, necesitățile spirituale zi de zi, și își vor da seama tot mai mult că, după cum Tatăl ceresc îmbracă crinii și hrănește corbii, tot așa, El Se va îngriji cu mult mai mult de interesele vremelnice ale tuturor celor care caută mai întâi Împărăția cerurilor și dreptatea ei — dreptatea pe care ea o va impune.

„Și ne iartă nouă greșelile noastre, precum iertăm și noi celor care ne-au greșit.” Ce gând! Cine se poate ruga „așa” și totuși să fie plin de spirit rău — plin de răutate, mânie, invidie, ură, ceartă, să fie neiertător, nemulțumitor, plin de resentimente, clevetitor, defăimător? Toate aceste fapte ale cărnii și ale diavolului vin din stări rele — nici una dintre ele nu este provocată de iubire adevărată, așa cum învață Domnul și inspiră spiritul Său. Însăși esența principiului creștin este iubirea, simpatia, iertarea greșelilor altora, așa cum ne dăm seama că și noi avem greșeli și că Dumnezeu ni le-a iertat cu îndurare pentru Cristos. Domnul nostru accentuează importanța acestui spirit al iertării înainte de a putea fi copii ai Tatălui nostru din ceruri, spunând în alt loc: „Cu ce judecată judecați, veți fi judecați; și cu ce măsură măsurați, vi se va măsura” (Mat. 7:2). De asemenea ne amintim că El a dat o pildă care ilustrează acest subiect, reprezentând pe ucenicul Său iertat ca un servitor care datora zece mii de talanți, a cărui datorie o anulase cu generozitate și nu-l presase; dar când acel urmaș a manifestat un spirit atât de diferit încât, găsind un confrate servitor care datora câțiva bănuți, l-a tratat fără milă, atunci mila și generozitatea Domnului au fost retrase de la el. Vezi Mat. 18:23-35.

Fiecare creștin când se apropie de tronul harului ceresc să se întrebe zilnic în inima sa dacă i-a iertat sau nu pe cei care-i sunt datornici, așa cum dorește el ca Dumnezeu să-l ierte cu generozitate pentru Cristos. Aceasta nu înseamnă iertarea datoriilor financiare și distrugerea registrelor noastre de conturi, decât că în cazul datornicului care vrea dar nu poate plăti, să avem milă și răbdare, așa cum sperăm și noi să avem milă de la Domnul nostru. Aplicarea ei specială este la obligațiile, încălcările și datoria morală. Aceasta nu implică faptul că nu trebuie să dăm nici o atenție încălcărilor altora împotriva noastră — că nu trebuie să recunoaștem ofensele. Este adevărat, n-ar trebui să ne ofensăm repede, ar trebui să fim înceți la mânie, n-ar trebui să ne ofensăm niciodată decât dacă ofensa este foarte evident intenționată. Și atunci, deși nu putem ierta în sensul absolut până când ni se cere iertare, potrivit modelului divin asupra acestui subiect, să fim totuși într-o atitudine de iertare în mintea noastră: adică, să nu nutrim în noi nici un sentiment de răzbunare sau de răutate, să nu avem alte sentimente decât cele de iubire și compătimire și dorința de a ierta răul care ni s-a făcut, cât de repede posibil, și o nerăbdare de a face calea reconcilierii cât se poate de netedă și de ușoară pentru răufăcător; și să fim treji să descoperim și prompți să îndreptăm orice pași greșiți sau fapte greșite din partea noastră.

Și „nu ne duce în ispită, ci scapă-ne de Cel Rău”. Ideea de aici este ușor neclară, căci ni se amintește că „Dumnezeu nu ispitește pe nimeni”. Lărgind propoziția așa încât să ne dea ceea ce credem că este traducerea ei literală și adăugând în paranteze niște cuvinte sugestive pentru a face mai clară concepția noastră în privința ideii exprimate aici de Domnul, așa cum a fost înțeleasă de către cei care L-au auzit, acest pasaj ar spune astfel: „Și nu înumaiș ne duce în ispită, ci îșiș scapă-ne de Cel Rău”. Face parte din aranjamentul divin să ne ducă sau să ne permită să fim în poziții de încercare sau probare. Nu trebuie să ne răzvrătim împotriva înțelepciunii divine în această chestiune, ci dimpotrivă, să consimțim la ea și să ne dăm seama că încercările sunt necesare pentru dezvoltarea noastră. Ca atare, în loc să ne rugăm să fim feriți de ispite, rugăciunea noastră să fie mai degrabă ca atunci când Domnul nostru în providențele Sale ne duce în locuri de încercare, El să stea cu noi în timpul încercării și harul Său să fie îndeajuns pentru noi și să nu îngăduie să fim ispitiți mai mult decât putem suporta, ci odată cu ispita să ne dea și o cale de scăpare — scăpându-ne de Cel Rău, Satan.

„Căci a Ta este împărăția și puterea și slava în veci. Amin.” Aceste cuvinte, chiar dacă se găsesc în traducerile noastre obișnuite și în unele din manuscrisele grecești, nu se găsesc în cele mai vechi manuscrise grecești, Sinaitic și Vatican. Acestea deci s-ar părea a fi cuvinte ale oamenilor adăugate la Cuvintele Domnului nostru. În ceea ce privește pământul, aceste cuvinte n-au fost adevărate de-a lungul Veacului Evanghelic; stăpânirea pământului n-a fost a Domnului, puterea pământului n-a fost a Domnului și slava pământului n-a fost a Domnului. Dimpotrivă, Satan a fost „prințul lumii acesteia”, și el a lucrat în inimile copiilor neascultării și a orbit mințile celor care nu cred în evanghelie. Împărățiile și puterile lumii acesteia au fost ale lui Satan, iar poporul lui Dumnezeu așteaptă să vină Împărăția lui Dumnezeu, așa cum este reprezentat în vresetul 10, să răstoarne împărățiile lumii acesteia și să stabilească Împărăția dreptății: să lege pe Satan și să distrugă faptele cărnii și ale diavolului.

Vol. V, pag. 287 până la pag. 290, par. 3 — Suspine negrăite (vezi întrebarea nr. 49):

„Însuși Duhul mijlocește pentru noi cu suspine negrăite. Și Cel care cercetează inimile știe care este gândirea Duhului.” Rom. 8:26, 27.

Această expresie, intenționată să dea poporului lui Dumnezeu o înțelegere a iubirii și grijii Tatălui ceresc față de ei, este înțeleasă foarte greșit de către mulți. Aceștia ne spun că Spiritul sfânt suspină pentru ei la Tatăl; și unii încearcă să dea expresie auzibilă acestor suspine, iar alții presupun că suspinele lor ajută cumva pe Spiritul sfânt în această chestiune, compensând pentru suspinele pe care el nu le poate rosti — chiar dacă ei nu pot vedea exact cum. Ar fi ciudat într-adevăr, dacă Spiritul sfânt ar fi o persoană, și, după cum susțin catehismele, „egală în putere” cu Tatăl și cu Fiul, ca el să considere necesar să se adreseze Tatălui și Fiului pentru poporul Domnului cu suspine negrăite. Domnul nostru Isus a spus că am putea veni direct la El și că am putea veni direct la Tatăl, asigurându-ne că „Tatăl Însuși vă iubește”. Totuși, din această scriptură pe care o analizăm unii au ajuns la ideea că noi trebuie să mergem la Tatăl și la Fiul prin Spiritul sfânt ca mijlocitor, care va suspina pentru noi și va mijloci pentru noi, ca să putem fi acceptați de Tatăl și de Fiul. Aceasta este în armonie cu încurcătura de gândire predominantă în privința Spiritului sfânt și a funcției lui.

Eroarea acestei interpretări se vede și atunci când ne gândim că dacă suspinele n-ar putea fi grăite, atunci n-ar mai fi deloc suspine; deoarece ceea ce nu poate fi rostit nu este suspin. Dar acest pasaj ar apărea la fel de ciudat și de necorespunzător dacă l-am interpreta în sensul că Spiritul sfânt, influența sau puterea Atotputernicului Iehova nu este în stare să se exprime în mod inteligent. Știm că în veacurile trecute mintea, voința, Spiritul lui Dumnezeu și-a găsit expresie abundentă prin cuvintele și faptele profeților, și nu putem presupune că astăzi El are mai puțină putere sau capacitate. Atunci ce poate însemna această scriptură: „Însuși Duhul mijlocește pentru noi cu suspine negrăite”?

Greșeala constă în presupunerea că Spiritul lui Dumnezeu este cel care imploră. Însă, dimpotrivă, spiritul care mijlocește pentru noi este propriul nostru spirit, spiritul sfântului care imploră pe Dumnezeu și adesea nu reușește să se exprime cum se cuvine. O privire la text, împreună cu relațiile lui contextuale, va arăta că această interpretare este potrivită. Apostolul tocmai scrisese despre omenirea încărcată de păcat, suspinând în lanțurile ei. El ne asigură că omenirii i se va acorda libertate de această robie, când Biserica, „copiii lui Dumnezeu”, sub conducerea Căpeteniei Mântuirii lor, vor fi fost glorificați (versetele 19-21). Apoi el trece de la suspinele lumii la starea prezentă a Bisericii, în care noi suspinăm: „Și noi care avem cele dintâi roade ale Duhului, suspinăm în noi, așteptând înfierea, adică răscumpărarea trupului nostru”. Versetul 23.

Spiritul sau mintea reînnoită sau transformată a Bisericii, care era odată lumească, acum este sfântă și spirituală: dar corpurile noastre sunt încă umane și au imperfecțiunile adamice. De aceea, ca noi creaturi suntem împovărați de carne și suspinăm după eliberarea promisă în asemănarea lui Cristos la întâia înviere. Apostolul arată că prin credință noi putem socoti mort corpul pământesc, și ne putem gândi la noi înșine ca fiind noi creaturi desăvârșite și astfel înțelegem că suntem mântuiți acum — „mântuiți în nădejde” (versetul 24). Apoi, după ce arată cum ne putem socoti pe noi înșine, el ne arată că din punct de vedere divin suntem socotiți ființe „noi”, „sfinte” și „spirituale”: arată că Dumnezeu, privindu-ne din acest punct de vedere, recunoaște nu carnea și slăbiciunile și imperfecțiunile ei — ci spiritul, mintea, intențiile, voința noastră, „creația nouă" devotată slujirii Sale. Dumnezeu știe când spiritul nostru sfânt (mintea nouă) este doritor și carnea este slabă, și El ne judecă nu după trup, ci după spirit.

Conceperea noastră de Spirit, adoptarea unei voințe noi deplin consacrate Domnului, este ceea ce ne-a adus într-o legătură nouă cu Dumnezeu și în aceste speranțe noi în care ne bucurăm: „Și tot astfel și Duhul îmintea noastră nouă, sfântăș ne ajută îcompleteazăș în slăbiciunea noastră îtrupeascăș: căci nu știm înici măcarș să ne rugăm cum trebuie îcu mult mai puțin suntem întotdeauna în stare să facem cum am vreaș. Dar însuși Duhul îmintea noastră sfântăș mijlocește îpentru noi — este omis în manuscrisele cele mai vechiș cu suspine negrăite îîn cuvinteș. Și Cel care cercetează inimile îDumnezeuș știe care este gândirea îîn grecește phronema — înclinareaș Duhului înostruș: pentru că El îduhul nostruș mijlocește pentru sfinți după voia lui Dumnezeu”.

Cu alte cuvinte, Dumnezeu este bucuros să accepte dorințele inimii poporului Său, atât în rugăciune, cât și în slujire, în ciuda imperfecțiunilor cărnii lor — a vasului lor pământesc. Și El acceptă aceste dorințe ale inimii.

Ce fericire pentru noi, în ignoranța și slăbiciunea noastră, că Tatăl nostru ceresc acceptă intențiile inimilor noastre în locul cuvintelor noastre; căci adesea poporul Său a cerut foarte greșit! Ne gândim la aceasta ori de câte ori auzim pe unii din poporul Domnului rugându-se ca Dumnezeu să-i boteze cu Spirit sfânt și cu foc. Rugăciunea este făcută într-o conștiință bună și numai cu dorința de a avea o binecuvântare; dar neînțelegând pasajul de scriptură pe care-l citează, persoana cere de fapt ca o binecuvântare să fie urmată de un blestem. Prezicerea că Cristos va boteza cu Spirit sfânt și cu foc a fost făcută de Ioan Botezătorul. Partea de binecuvântare din aceasta a venit peste Biserica în așteptare la Cincizecime, iar apoi asupra întregii „rămășițe” credincioase din Israel, dar aspectul din urmă s-a împlinit asupra poporului evreu respins — prin botezul cu foc, distrugere, necaz, care a nimicit complet statul lor național în anul 70 d. Cr. Dar foarte îndurător, Dumnezeu nu răspunde la rugăciunile poporului Său după cererea lor, ci după intențiile celui care cere — acordându-le numai binecuvântare.

Unii au fost surprinși într-o greșală și prinși în cursă de Adversar prin ceva slăbiciune a naturii umane decăzute: ei s-au simțit aproape descurajați când s-au apropiat de tronul harului ceresc în rugăciune. Nu puteau rosti cuvinte, ci numai suspinau în spiritul lor către Dumnezeu, „gemând apăsați”. Dar Tatăl ceresc n-a insistat că ei trebuie să-și formuleze cererea în cuvinte potrivite cu exactitate pentru a-i asculta: în loc de aceasta, El a răspuns cu îndurare dorințelor inimii lor, suspinelor neexprimate ale inimii lor, care căutau iertarea Lui, binecuvântarea și mângâierea Lui. El le-a răspuns la rugăciunile nerostite, le-a acordat putere și binecuvântare, cu o binecuvântată realizare a iertării.

Acesta este argumentul apostolului în tot contextul de aici, și se va observa că el rezumă argumentarea zicând: „Deci, ce vom zice noi în fața tuturor acestor lucruri? îAvând în vedere că Dumnezeu a făcut pentru noi toate aranjamentele, ignorând slăbiciunile și imperfecțiunile noastre, care sunt contrare voinței noastre, și nu le socotește ca fapte — și ignorând șchiopătarea rugăciunilor noastre și incapacitatea de a ne exprima dorința, și dimpotrivă, făcând aranjamente să ne binecuvânteze după spiritul minții noastre, deoarece nu suntem capabili să ne exprimăm nici măcar suspinele în rugăciunile noastre imperfecte, noi vom trage concluzia:ș Dacă Dumnezeu este îastfelș pentru noi, cine va fi împotriva noastră?” Versetul 31.