Vol. 21, Mai-Iunie 2014, Nr. 4

VORBIREA DE RĂU ȘI PRESUPUNEREA DE RĂU

R 5122 a W. T. 1 noiembrie 1912 (pag. 335-337)

Multe sunt subterfugiile ciudate pe care natura căzută le folosește în încercarea de a înăbuși vocea Conștiinței. Am cunoscut oameni care au luat cunoștință de poruncile scripturale împotriva calomniei, a vorbirii de rău și a presupunerii de rău, și totuși erau atât de neclari în acest subiect și atât de puțin obișnuiți să-și cerceteze conduita, încât rosteau calomnii în aceeași suflare în care își exprimau puternica lor dezaprobare a vorbirii de rău. Pentru a evita o astfel de stare de confuzie este bine să avem în minte o definiție clară a acestor termeni.

Calomnia este un factor În anarhie

O calomnie este ceva rostit cu intenția de a face rău altuia, fie că afirmația este adevărată fie că este falsă. Atât Legea lui Dumnezeu cât și legile oamenilor sunt de acord că astfel de faptă este greșită. Este adevărat, mulți calomniatori nu sunt niciodată dați în justiție; este adevărat, chiar ziarele au scăpat de nenumărate ori de daune grele pentru calomnie defăimătoare, cu pretextul că au publicat defăimarea ca știre care aparținea în mod cuvenit poporului. Persoanele publice consideră ca politică bună să lase calomnia obișnuită să treacă neluată în seamă, dându-și seama că multe din afirmațiile false făcute de presa opoziției vor fi luate în mod cuvenit ca false.

Efectul calomniei publice este foarte dăunător și dă naștere unei creșteri treptate a calomniei în rândul populației. Această stare în mod sigur le va face rău lor și instituțiilor lor. Oficialitățile guvernamentale și alți oameni astfel calomniați își pierd influența pentru bine asupra claselor de jos, care sunt astfel ajutați zi de zi spre o mai mare nesocotire a legii, și sunt astfel pregătiți pentru perioada anarhiei despre care Scripturile ne spun că este aproape.

Vorbirea DE RĂU ARATĂ LIPSĂ de evlavie

Vorbirea de rău include toate remarcile defăimătoare sau dăunătoare împotriva altora — cuvinte de ură, răutate, invidie sau ceartă — orice ar dăuna altuia în vreun grad. Chiar o remarcă nepoliticoasă la adresa altuia, care-i dăunează reputației, este vorbire de rău, chiar dacă afirmația nepoliticoasă este adevărată.

Toate cuvintele noastre sunt luate de Domnul ca un indicator al inimii. Dacă cuvintele noastre sunt ușuratice, frivole, răutăcioase, nerecunoscătoare, rebele sau neloiale, El judecă inima în consecință, pe principiul că din plinătatea inimii vorbește gura” (Matei 12:34). Astfel în toate circumstanțele vieții zilnice, cuvintele noastre sunt în mod continuu o mărturie înaintea lui Dumnezeu în privința stării inimii.

Asemănarea cu Dumnezeu în mod sigur nu poate include nici o pălăvrăgeală dăunătoare, nici o conversație necurată sau nesfântă, nici un cuvânt neloial sau rebel. Toate aceste lucruri să fie îndepărtate cu totul de la cei care numesc numele lui Cristos în sinceritate și adevăr.

Limba este cel mai puternic membru al corpului uman. După cum spun Scripturile, cu ea putem lăuda pe Dumnezeu sau putem răni pe oameni. Putem răni nu numai pe acei care sunt aproape, dar cuvintele noastre își pot extinde influența în întreaga lume și din generație în generație. Limbile noastre sunt cea mai minunată putere pe care ne-a dat-o Dumnezeu. Se spune că toate experiențele vieții se adâncesc când sunt prezentate în cuvinte. Când sunt rostite, gândurile se imprimă adânc în minte. Trebuie desigur să fim atenți la limba noastră. Iacov 3:9, 10.

Presupunerea DE RĂU este un indicator al unei inimi impure

Presupunerea de rău constă în a ne imagina că în spatele cuvintelor și faptelor altora stau motive rele. Ieșind din inima care nu este consacrată pe deplin, presupunerea de rău va atribui unele motive egoiste sau rele oricărei fapte bune. Această formă de păcat este categorisită de către apostolul Pavel ca fiind contrară cuvintelor Domnului nostru Isus, opusă evlaviei și de același spirit cu invidia și cearta — fapte ale cărnii și ale diavolului. 1 Tim. 6:3-5; Gal. 5:19-21.

Cei care cultivă acel spirit al iubirii care nu se gândește la rău”, își dezvoltă caracterul și devin din aceia a căror plăcre va fi frica de Domnul” (Isa. 11:3). Ei vor fi precauți și acolo unde este chiar numai o aparență a răului, în timp ce vor evita atribuirea de intenții rele, până când vor fi forțați să le recunoască printr-o dovadă de netăgăduit. Este mult mai bine să ne asumăm unele riscuri mici și să suferim unele pierderi ușoare decât să acuzăm chiar și o singură persoană nevinovată. Domnul, care ne-a îndrumat calea în chestiuni de acest fel, este cu prisosință în stare să ne compenseze din abundență pentru unele pierderi avute prin urmarea sfatului Său.

A atribui motive bune este caritabil

Creștinul adevărat va cultiva dispoziția de a gândi binevoitor despre cuvintele și acțiunile altora, și de a presupune că intențiile lor sunt bune, până când va avea dovadă clară de contrariu. Chiar și atunci, va merge la ofensator singur, conform cu Matei 18:15, și dacă ocazia cere, va face pașii următori, așa cum este îndrumat de Domnul. Matei 18:15-17.

Din standardul lor înalt de apreciere a Legii divine, creștinii avansați văd că în ochii Domnului ura este omor, calomnia este asasinare, iar distrugerea numelui bun al unui semen este jaf. Oricare din aceste lucruri, făcut în Biserică printre poporul declarat al lui Dumnezeu, este un rău dublu — jefuirea sau uciderea unui frate. 1 Ioan 3:15.

Înr-adevăr, Scripturile declară cu forță că inima naturală este nespus de înșelătoare și de deznădăjduit de rea” (Ier. 17:9). Cei care practică vorbirea de rău și presupunerea de rău și care încearcă să-și justifice conduita, fie n-au intrat niciodată în Școala lui Cristos, fie sunt numai într-o clasă începătoare, căci se pare că nu știu că n-au spiritul iubirii frățești.

Diferite moduri de a-i prezenta În

LUMINĂ FALSĂ pe alții

Mărturia falsă se aplică nu numai la rostirea neadevărului, ci și la orice formă de denaturare, fie prin afirmație directă, fie printr-o astfel de afirmație indirectă încât să se poată face o deducție greșită. Cineva poate da mărturie falsă printr-o aprobare din cap, printr-o ridicare din umeri, sau prin tăcere atunci când ar trebui să vorbească.

Se pare că una din cele mai grele lecții pentru creștini este de a învăța amănunțit porunca Învățătorului, că, dacă au ceva neplăcut de spus privitor la un frate sau la o soră, orice critică privitoare la viața privată a altuia, ei să meargă numai la acea persoană (Matei 18:15-17). Probabil că în nici un alt mod nu reușește Adversarul atât de bine să planteze rădăcinile amărăciunii, producând interpretare greșită, mânie, răutate, ură, ceartă și alte lucruri ale cărnii și ale diavolului, decât prin împiedicarea poporului Domnului de la ascultare de această poruncă. Să permitem iubirii să-și facă lucrarea ei perfectă în relațiile noastre cu alții.

Iubirea previne gândurile rele

Legea Iubirii interzice poporului Domnului să urmeze exemplul vătămător al lumii. Această Lege poruncește tăcere tuturor celor care Îl recunosc pe marele Dătător al Legii, spunând: să nu vorbească de rău pe nimeni” (Tit 3:2). Mai mult de atât, ea se declară împotriva gândurilor rele, suspiciunilor rele și presupunerilor rele: Iubirea nu se gândește la rău” (1 Cor. 13:5). Iubirea, umplându-ne inimile, nu numai că va împiedica conduita rea și cuvintele daunătoare, dar va preveni și gândurile rele.

Într-adevăr, pentru a întipări importanța acestui subiect, Marele Învățător le declară copiilor din Școala Sa: Cu ce judecată judecați, veți fi judecați” (Mat. 7:2). Apoi îi instruiește să se roage: Și ne iartă nouă greșelile noastre, precum și noi iertăm celor care ne-au greșit” (Mat. 6:12, 14, 15). Și iarăși declară: Tot așa vă va face și Tatăl Meu cel ceresc, dacă fiecare din voi nu iartă din toată inimă pe fratele său” (Mat. 18:35). Dacă acumulăm în inimă resentimente față de alții, Tatăl nostru Ceresc nu ne va ierta.

Puritatea inimii este un stadiu avansat

al uceniciei

Acei creștini care sunt bătrâni în Școala lui Cristos și care sunt deci calificați să învețe pe alții, sunt curați nu numai pe dinafară, ci și pe dinăuntru. Ei sunt spălați cu apa Cuvântului de josniciile, murdăriile cărnii. Nemaifiind sclavii păcatului, ei nu sunt stăpâniți de dorințele și slăbiciunile cărnii căzute și de spiritul lumii. Ei nu aduc roadele nedreptății — mânia, răutatea, ura, cearta, calomnia, vorbirea de rău, presupunerea de rău. 2 Cor. 7:1.

O inimă curată înseamnă curățenia voinței, a intenției sau a scopului, care asemenea indicătorului spre pol, se îndreaptă întotdeauna spre dreptate. Deși vreo ispită neașteptată sau puternică, pentru un moment, prin slăbiciunea cărnii poate s-o atragă spre dreapta sau spre stânga, totuși ea își recapătă repede poziția ei normală, care este loialitate față de adevăr și dreptate. O inimă curată iubește dreptatea și urăște nelegiuirea. Ea iubește curățenia și disprețuiește necurățenia și nedreptatea. Ea iubește curățenia persoanei, a îmbrăcămintei, a limbajului și a obiceiurilor. Ei îi place societatea celor curați și evită pe toți ceilalți, știind că Prieteniile rele strică obiceiurile bune.” 1 Cor. 15:33.

Noi trebuie să facem deosebire clară între curățenia inimii, a voinței, a intenției, și curățenia absolută a fiecărei fapte, cuvânt și gând; căci în timp ce prima este posibilă, aceasta din urmă este imposibilă atâta vreme cât avem trupurile muritoare și suntem înconjurați de condițiile noastre prezente nefavorabile. Standardul pus înaintea noastră este: Voi fiți deci desăvârșiți, după cum și Tatăl vostru Cel ceresc este desăvârșit” (Mat. 5:48). După acest standard trebuie să ne măsurăm continuu, și nu unul după altul; și la acest standard trebuie să căutăm să aducem toată conduita vieții noastre, precum și cugetările inimii. 2 Cor. 10:12; Psa. 19:14.

Dar numai voința (inima) noastră a fost încă transformată și înnoită. Vasele noastre imperfecte pământești în care avem această comoară nu vor fi schimbate” până la înviere. Până atunci nu vom fi perfecți în asemănarea divină. Dar acum, nimic mai puțin decât puritatea inimii, a voinței, a intenției, nu poate fi acceptabil pentru Dumnezeu și să ne aducă vreo binecuvântare. 2 Cor. 4:7; 1 Cor. 15:52.

Cum SĂ NE MENȚINEM puritatea inimii

Cei care au făcut o deplină consacrare a inimii față de Domnul sunt cei cu inima curată sub Legea Iubirii. Dar în ciuda purității inimii, a intențiilor, a voinței lor de a îndeplini Legea regală a Iubirii, aceștia au de luptat o bătălie. Legea membrelor lor, depravate prin păcatul moștenit, este legea puternică a egoismului, în opoziție cu noua Lege la care s-au angajat — Legea Iubirii. Rom. 13:10; Iacov 2:8.

Totuși, incapacitatea lor de a trăi la nivelul cerințelor acelei Legi noi nu trebuie să fie din lipsă de voință, nici din lipsă de intenție a inimii curate, loiale. Orice nereușită ar avea, oricât de incapabili ar fi uneori de a obține victoria, aceasta trebuie să fie numai din cauza slăbiciunii cărnii și a atacurilor Adversarului, la care inima lor curată n-a reușit să se împotrivească.

Aici promisiunile Domnului sunt de ajutor, asigurându-i că El le cunoaște slăbiciunile și starea lor plăpândă, precum și șiretlicurile diavolului și influența spiritului lumii, care sunt contrare spiritului Iubirii. El le spune că pot merge liber la Tronul harului ceresc, pentru a obține milă în privința eșecurilor lor de a trăi la nivelul standardului înalt pe care inimile lor îl recunosc și la care se străduiesc să se conformeze. El de asemenea îi asigură că pot găsi har pentru a-i ajuta la orice timp de nevoie. Evrei 4:16; Efes. 6:12.

Folosindu-se de aceste haruri și privilegii prevăzute prin Marele nostru Preot, ei sunt în stare să lupte o luptă bună împotriva păcatului, să respingă atacurile lui asupra inimii lor și să-l scoată afară, dacă acesta a reușit să le invadeze carnea.

Astfel și numai astfel poate creștinul să se țină curat în inimă și să-și mențină poziția ca un luptător al luptei bune, unul din învingătorii lumii și ai spiritului ei.

Propria ÎNȘELARE a inimii necurate

Mintea carnală va căuta să intre în parteneriat cu mintea nouă și va fi foarte pregătită să accepte iubirea ca regulă a vieții, în anumite condiții. Mintea carnală va prefera să recunoască iubirea în cuvinte, în declarații, în maniere numai — o formă de evlavie fără putere. 2 Tim. 3:5.

Maniere gentile, așa cum ar manifesta iubirea, pot fi exercitate de o inimă egoistă, înșelându-se singură și căutând să înșele pe alții. Pe buze ar putea fi un zâmbet, un cuvânt de laudă, de bunătate, de gentilețe, în timp ce în inimă ar putea fi sentimente de egoism, de ranchiună, de amărăciune, de animozitate. În condiții favorabile, aceste impulsuri ascunse ale păcatului în carne se pot manifesta prin calomnie prin bârfă sau reproș, rostite cu mai multă sau mai puțină grijă. Ori acestea, continuând să se coacă în inimă, când permite ocazia, pot să rodească mânie, ură, răutate, ceartă și alte fapte rele ale cărnii și ale diavolului, total opuse cursului unei inimi curate și în opoziție cu porunca Legii Noi Creații — Iubirea. 2 Tim. 3:13; Rom. 7:5; Gal. 5:19-21.

Trebuie să avem clar în minte faptul că obiectivul final al tuturor lucrărilor divine cu noi și pentru noi, și semnificația finală a tuturor promisiunilor divine făcute nouă, este dezvoltarea iubirii, care este asemănare cu Dumnezeu, pentru că Dumnezeu este iubire. Pentru ca această iubire să poată fi dezvoltată în noi în sensul și în gradul intenționat de Domnul, ea trebuie să vină dintr-o inimă curată, în deplin acord cu Domnul și cu Legea Lui de Iubire, dar total contrară Adversarului și legii lui de mândrie nesfântă, gelozie și egoism. 1 Tim. 1:5.

IUBIREA DEZVOLTATĂ DUPĂ

PRINCIPIILE DREPTĂȚII

Pentru a avea acest fel de iubire în dezvoltarea ei potrivită, trebuie să existe o conștiință bună, bine reglată după Scripturi; de aceea studierea Cuvântului lui Dumnezeu este foarte importantă. Este de asemenea necesară meditarea asupra Legii lui Dumnezeu. Trebuie să recunoaștem că există porunci divine bazate pe principii și că aceste principii trebuie încorporate în caracterul nostru. Cu alte cuvinte, trebuie să avem mintea lui Cristos (1 Cor. 2:16). După cum spune apostolul: Umblați prin Duhul și nu veți împlini pofta firii păcătoase”. Gal. 5:16.

Acest sfat înseamnă că trebuie să păzim toate acțiunile vieții, precum și cuvintele noastre; căci acestea sunt o sursă fie de binecuvântare, fie de rău pentru alții și pentru noi. Căci așa cum a gândit în sufletul lui, așa este el” (Prov. 23:7). Unii îi pot înșela pe alții pentru un timp, dar Domnul știe dacă noi căutăm să-I plăcem Lui.

Noi trebuie să ne străduim să plăcem Domnului în toate lucrurile și să veghem la conduita noastră exterioară, așa încât mersul nostru în viață să poată fi cu băgare de seamă. Chiar dacă știm că lumea va lua chiar cele mai bune gânduri și străduințe ale noastre drept ipocrizie, cu toate acestea, calea noastră este marcată clar — calea Domnului — calea Înțelepciunii.