ÎNDURĂRILE LUI DUMNEZEU FAȚĂ DE NEASCULTĂTORUL ISRAEL

Neemia 9:26-31

Perioada judecătorilor — Conducători stabiliți divin — Datoriile și responsabilitățile lor — Numai un legiuitor și o lege — Două ilustrații ale vieții naționale a Israelului sub judecători — Manifestări ale iubirii și grijii divine pentru poporul ales al lui Dumnezeu — Lecții pentru israeliții spirituali

„Dreptatea înalță pe un popor, dar păcatul este rușinea popoarelor.” Prov. 14:34.

R5645 W. T. 1 martie 1915 (pag. 74-76)

Istoria Israelului începând de la împărțirea Canaanului între seminții până la ungerea lui Saul ca Împărat al lor, o perioadă de 450 de ani (Fapte 13:19-21), este numită Perioada Judecătorilor — Iosua fiind primul judecător, iar Samuel ultimul. Evident, acești judecători n-au fost aleși pentru poziția lor, ci ridicați pentru ea în mod providențial. Dar cum acești judecători nu aveau nici o putere sau autoritate, nu aveau nici un câștig și nu dețineau nici o funcție pe care s-o poată transmite altora, înseamnă că orice putere sau influență pe care o posedau era una personală; și a-i da greutate sau forță implica o recunoaștere cuvenită că ei erau numiți sau „ridicați” prin aranjament divin.

Acest aranjament făcea ca poporul să privească în mod continuu spre Dumnezeu în privința ajutoarelor și conducătorilor, mai degrabă decât să se angajeze într-o fanfaronadă politică ordinară, în care ar domina și ar controla ambiția personală și profitul. Dumnezeu a făcut numirea, iar poporul, în măsura în care a venit în armonie cu El, a luat cunoștință de alegerea Lui (și practic a susținut-o sau a votat pentru ea) prin acceptarea judecătorului de către ei. Poate să fi fost un procedeu mai metodic în unele cazuri; căci bătrânii lui Israel, care fuseseră martorii intervenției miraculoase a lui Dumnezeu pentru ei și care au trăit după Iosua, par să fi fost judectori în diferitele seminții în restul vieții lor. Judec. 2:7.

((653))

Acest aranjament prin care Dumnezeu i-a dat Israelului judecători este în armonie considerabilă cu procedurile Lui cu Israelul spiritual în timpul Veacului Evanghelic — ridicând pentru ei din timp în timp sfătuitori speciali, eliberatori, slujitori. În mod asemănător, israeliții spirituali nu trebuie să numească înainte de alegeri sau să tragă sfori și să decidă ei înșiși cine să fie conducătorii lor spirituali, ci să privească spre Domnul, ca marea lor Căpetenie, și să aștepte ca El să ridice din când în când astfel de căpetenii cum I-ar plăcea Lui. Acceptarea conducerii acestora, ca fiind numiți de Domnul, nu înseamnă în mod necesar alegerea lor prin buletine de vot, ci poate fi indicată numai prin ascultarea învățăturilor lor în armonie cu Cuvântul Domnului.

Conducerea unor astfel de locțiitori spirituali numiți divin va fi întotdeauna marcată prin victorii spirituale și prin aducerea poporului Domnului în legătură de inimă mai strânsă cu El. Orice conducere care nu produce astfel de roade, în mod evident nu este de la Domnul, fiindcă Spiritul Domnului nu duce la robie, ignoranță sau ceartă, ci la iubire, bucurie, pacea inimii, libertate de conștiință.

Israelul n-a avut nevoie de nici un congres sau legislatură — fiindcă avea un Legiuitor — Domnul — și Legea dată la Muntele Sinai urma să fie continuu îndrumătorul poporului. Preoții și leviții, sub Lege, erau ajutoarele stabilite ale poporului în lucrurile aparținătoare lui Dumnezeu — să-i instruiască în Lege și să-i reprezinte în sacrificiile tipice, în lucrarea ispășirii etc. În fiecare seminție, de asemenea, bătrânii, potrivit capacității lor, aveau grija afacerilor civile ale seminției. În ceea ce privește soldații și departamentul de război, nu aveau deloc. Legea divină trebuia să-i separe de alte popoare; și dacă rămâneau credincioși Domnului, El urma să fie Protectorul lor împotriva tuturor împotrivitorilor.

În mod asemănător, Israelul spiritual din fiecare adunare trebuie să se uite printre ei după oameni potriviți pentru serviciile necesare. Legea lui Dumnezeu trebuie să-i țină separați de intrigi, lupte și amestecuri cu lumea. Ei trebuie să fie poporul Său deosebit, iar garanția Lui pentru ei este că toate lucrurile vor lucra împreună pentru binele lor atâta vreme cât ei rămân credincioși Lui. De aceea ei n-au nevoie de armate înarmate cu arme carnale, chiar dacă sunt soldați ai Crucii, angajați să lupte împotriva păcatului, fiecare mai cu seamă înăuntrul lui, și să-și dea viața unul pentru altul — „pentru frați”.

DOUĂ ILUSTRAȚII ALE VIEȚII NAȚIONALE

Dacă cartea Judecătorilor ar fi citită ca o istorie completă a Israelului în timpul celor patru secole și jumătate, ar fi o imagine descurajatoare și într-o anumită măsură ar da sugestia că ei erau continuu în păcat și idolatrie și sufereau pedeapsă din acea pricină. Dar aceasta n-ar fi o vedere corectă. Dimpotrivă, relatarea trece pe lângă perioada fericită de prosperitate a Israelului și arată mai cu seamă îndepărtările lor de Dumnezeu, pedepsele pentru astfel de încălcări și eliberările din necazurile lor prin judecători sau eliberatori, pe care Dumnezeu i-a ridicat pentru ei. Că în multe privințe acesta a fost un timp favorabil pentru israeliți este implicat în făgăduința Domnului: „Voi face iarăși pe judecătorii tăi ca odinioară și pe sfătuitorii tăi ca la început”. Isa. 1:26.

În legătură cu aceasta, istoria lui Rut și aceea a părinților lui Samuel ne dau mici idei despre cealaltă latură a chestiunii — despre pietatea temătoare de Dumnezeu care predomina printre mulți din popor, despre fericirea și mulțumirea de care se bucurau. În zilele noastre, dacă judecăm afacerile lumii în întregime după relatarea și amănuntele zilnice din ziare, am putea avea impresia că crimele, grevele, accidentele și întemnițările constituie întreaga viață din țara noastră, fiindcă marea masă a oamenilor care se ocupă de afacerile obișnuite ale vieții de-abia sunt menționați.

În acord cu aceasta sunt următoarele rânduri ale poetului Whittier, în care el se bucură în această țară de libertate și binecuvântare, în ciuda rapoartelor nefavorabile care merg zilnic către lume prin presă: „Orice nebunie, rușine sau crimă
Care între marile tale hotare se-ntâmplă,
Cu iuțeală sfidând spațiul sau timpul,
Ajunge la noi acuzator prin sârme;
În timp ce averea faptelor nobile, toată,
Casele tale tihnite, voturile nevândute,
Iubirea-ți ce pledează pentru nevoile umane,
Răul îndreptat, doar jumătate sunt spuse!”

((654))

ROADELE NEASCULTĂRII

Israeliții au fost instruiți de Domnul să distrugă complet pe poporul țării, distrugere care am văzut într-o lecție anterioară că a prefigurat biruința noastră ca israeliți spirituali asupra naturii decăzute. Însă Israel s-a așezat să se bucure de Țara Făgăduită fără a distruge complet pe cei condamnați; și mai târziu religiile false ale acestora din urmă au contaminat pe israeliți prin prietenie și tovărășie. Astfel, cei pe care Dumnezeu îi condamnase au înstrăinat treptat inimile multora de la loialitatea lor deplină, cuvenită față de Domnul, seducând pe mulți spre o idolatrie senzuală.

La fel este și cu israeliții spirituali care nu duc un război viteaz împotriva dorințelor naturale ale cărnii lor decăzute — ei află repede că trupul prosperă pe seama vieții spirituale și că armistițiile cu trupul înseamnă că iubirea lor pentru Domnul se răcește treptat până când se strecoară ceva formă de idolatrie — iubirea de bani, lauda oamenilor sau lauda de sine etc., împărțind cu Domnul iubirea și reverența inimii lor.

Nu trebuie să presupunem că toți israeliții au căzut în idolatrie; mai degrabă trebuie să înțelegem că în mod repetat un număr considerabil dintre ei s-au înstrăinat pentru un timp de la iubirea și adorarea Domnului, și astfel în mod repetat au adus asupra lor dizgrația Domnului. Aplicând aceasta la Israelul spiritual, nu trebuie să ne așteptăm ca nemulțumirea Domnului față de poporul Său să întârzie până când acesta intră complet în idolatrizarea eului, a averii sau faimei; ci mai degrabă să ne așteptăm ca atunci când unele dintre sentimentele inimii încep să meargă după alte lucruri, Domnul să-Și trimită corecțiile ca să mustre, să admonesteze și să corecteze în timp ce există încă în inima noastră ceva ascultare și iubire față de El — înainte ca lumea, carnea și Adversarul să aibă timp să ne captureze complet.

Aceste consemnări ale pedepselor divine și ale căinței ulterioare a Israelului și a eliberării date de Domnul sunt dovezi ale iubirii și grijii divine pentru acel popor consacrat. După informațiile noastre, puterea divină n-a fost astfel exercitată asupra altor popoare pentru mustrarea, pedepsirea lor etc. Ei au fost lăsați ca străini, înstrăinați de Dumnezeu și de făgăduințele Lui.

La fel acum, corecțiile Domnului în dreptate, pedepsele Lui etc., sunt dovezi ale protecției speciale, ale grijii și legăturii cu Casa Fiilor. Datorită acceptării noastre în Cristos și a consacrării noastre Domnului, El ne-a acceptat în schimb ca fii și ne dă experiențele, încercările și dificultățile necesare pentru probarea și dezvoltarea noastră de caracter. Aceasta este cu scopul ca noi să ne dăm seama de înșelarea și de influențele seducătoare ale naturii noastre decăzute, reprezentate prin amaleciți și canaaniți etc., și ca noi să le putem distruge complet și să venim astfel în starea menționată de apostol când declară că cei consacrați trebuie să-și aducă fiecare gând în supunere voinței lui Dumnezeu în Cristos. 2 Cor. 10:5.

Când Israelul natural învăța lecțiile una după alta și, de îndată ce o învăța pe fiecare, trimitea un strigăt de loialitate către Dumnezeu, El Își exercita puterea pentru ei și efectua eliberarea lor. La fel este și cu israelitul spiritual; când el recunoaște adevărata situație și cu o căință completă se întoarce spre Domnul și strigă după eliberare din propriile sale slăbiciuni și imperfecțiuni ale cărnii, rugăciunea lui este ascultată și îi este dată eliberarea cu asigurarea că harul Domnului îi este de ajuns. Astfel de strigăt către Domnul implică faptul că păcatele și slăbiciunile cărnii au fost contrare voinței încălcătorului. Implică faptul că într-un fel el a fost sedus și acaparat de lume, de carne și de Adversar, dar că inima lui este încă loială Domnului și Adevărului. Toți aceștia care strigă către Domnul în sinceritate și credință vor fi ascultați, vor fi eliberați; fiindcă harul Său ne este de ajuns.

CALEA GREȘITĂ A ISRAELULUI

Guvernul lui Israel a fost diferit de orice alt guvern din lume. Dumnezeu a fost Împăratul lor; și în providențele Sale, potrivit Legământului Său cu ei, El le-a supravegheat afacerile — fie prin permiterea să meargă în captivitate temporară din cauza necredincioșiei față de El, fie prin prosperitatea națiunii și îndrumarea eforturilor lor în mod favorabil când au trăit în ascultare de El. În multe privințe starea lor a fost foarte fericită.

((655))

Dar în zilele profetului Samuel, când Bătrânii și-au dat seama că nu se puteau baza pe fiii lui pentru a urma în urmele tatălui lor și a fi judecători credincioși, imparțiali, au uitat — sau poate nu și au dat seama niciodată pe deplin — că Dumnezeu era Judecătorul lor adevărat, Împăratul lor adevărat, iar Samuel era numai reprezentantul și purtătorul Lui de cuvânt. Au uitat că deși Samuel îmbătrânea, „Domnul este același ieri, astăzi și întotdeauna” și putea ridica pentru ei, la timpul Său cuvenit, un Judecător de felul cel mai potrivit necesităților lor. Fără îndoială, de asemenea, ei nu și-au dat seama că personal și național ei erau pe un plan mai înalt decât popoarele din jurul lor care aveau împărați. Dimpotrivă, ei au gândit că „sunt demodați”; și după cum oamenii sunt în stare să gândească, ei au tras concluzia că majoritatea trebuie să aibă dreptate.

Influențați de acest servilism față de obiceiuri, Bătrânii lui Israel i-au cerut lui Samuel, ca reprezentant al lui Dumnezeu, să ungă pentru ei un împărat — să facă din ei un neam de slujitori unuia din neamul lor. Este greu pentru noi să avem simpatie față de astfel de sentimente josnice, astfel de rugăciuni pentru propria lor degradare. Samuel pare să fi văzut chestiunea din acest punct de vedere, și poate a privit-o și ca o desconsiderare a sa personală. Totuși, foarte potrivit el a dus chestiunea înaintea Domnului în rugăciune; nu el trebuia să decidă — el era numai reprezentantul și purtătorul de cuvânt al Domnului, să spună israeliților orice mesaj pe care-l primea.

Ce lucru mare ar fi dacă toată lumea ar putea fi sub astfel de regulă — Înțelepciunea divină să conducă, iar judecătorii pământești incoruptibili să comunice și să aplice Mesajul și Legea divină! Scripturile ne informează că aceasta se va întâmpla în cele din urmă (Isa. 1:26). Totuși, înainte ca acea mare condiție să poată fi îndeplinită, va fi necesar ca Mesia să ia marea Sa putere și să domnească. Atunci oamenii vor fi gata să asculte vocea Domnului prin cei pe care El îi va stabili și-i va recunoaște ca purtători de cuvânt. După cum este scris: „Poporul Tău este plin de înflăcărare când Îți aduni oștirea.” Psa. 110:3

DOMNIA MESIANICĂ AUTOCRATĂ

Spunându-i lui Israel cum trebuia să fie un împărat, nici Domnul nici profetul Samuel n-au vrut să spună că descrierea dată va fi potrivită pentru un împărat model, ci mai degrabă că astfel va fi calea generală a oricărui om ridicat la o asemenea putere imperială cum aveau împărații în vechime. Calea greșită a împăraților poate fi determinată de trei condiții: (1) Toți oamenii sunt imperfecți și decăzuți, și ca atare în cazul oricărui împărat ar fi doar o chestiune de grad de imperfecțiune și tendință spre mândrie, egoism și abuz de putere. (2) Imperfecțiunea celor peste care domnește împăratul face posibilă și într-o anumită măsură face rezonabilă uzurparea marii puteri. (3) Tulburarea afacerilor pământești făcută de Adversarul, care pune întunericul în locul luminii, adesea face atât pentru conducător cât și pentru supuși să pară că un abuz de putere este de fapt pentru avantajul celor conduși.

Se ridică atunci întrebarea: Cum va fi cu împărăția lui Mesia? Răspundem că Scripturile învață că Domnia Lui va fi autocrată până la extrem; totuși, nimeni care înțelege chestiunea nu trebuie să se teamă ; căci Acela care trebuie să ia tronul lumii este Cel care atât de mult a iubit lumea încât să Se dea pe Sine Însuși ca Răscumpărare pentru toată omenirea. Împărăția Lui în loc să fie de egoism, care și-ar ruina supușii pentru propria sa mărire, El a arătat că Spiritul Său este inversul acestora, prin aceea că a lăsat slava curților cerești și S-a smerit la o natură mai joasă, pentru a deveni Înlocuitorul omului — El „a gustat moarte pentru toți”. Acesta este acum mult înălțat și numit Moștenitor al tuturor lucrurilor.

Să reținem cu toții că Biserica, aleasă acum din lume, este compusă numai din aceia care au Spiritul Învățătorului și cărora le place să-și dea viața în cooperare cu Domnul și Capul lor. Să nu uităm că potrivit predestinării divine nimeni nu va fi din acea clasă aleasă decât aceia care sunt asemănări ale iubitului Fiu al lui Dumnezeu; și că probele de ucenicie sunt astfel încât să probeze iubirea și loialitatea lor față de Dumnezeu, de Cristos, de frați, de lume, da, și față de inamici.

Cine trebuie să se teamă de un guvern autocrat în mâinile unui astfel de Împărat glorios? De fapt, un astfel de guvern va fi cel mai de ajutor, cel mai folositor pe care l-ar putea avea lumea — înțelept, drept, iubitor, folositor. Noi, prin urmare, care am fost chemați la această Chemare de Sus, să dăm la o parte orice ne îngreuiază și păcatul care ne înfășoară așa de ușor, și, prin harul spre ajutor al Domnului, să câștigăm acest mare premiu al comoștenirii cu El în Împărăția Sa Mesianică, să avem o parte cu El în binecuvântarea tuturor familiilor pământului, în recuperarea din păcat și moarte a oricui va vrea.