„CINE ESTE APROAPELE MEU?”

„Să iubești pe aproapele tău ca pe tine însuți.” Matei 22:39.

R5699 W. T. 1 iunie 1915 (pag. 168-169)

Aceste cuvinte au fost citate de Domnul nostru ca rezumat al celor Zece Porunci. Împărțind cele Zece Porunci în două părți, El a arătat că prima parte este legată de datoria și obligația față de Dumnezeu și cealaltă de datoria și obligația față de semeni, față de aproapele. Prima parte ne cere toată dragostea inimii, a ființei, a minții, a puterii pentru Domnul și serviciul său; și partea a doua, care se leagă de omenire, cere să ne iubim aproapele cum ne iubim pe noi înșine.

Într-un sens special evreii au recunoscut că erau poporul lui Dumnezeu. Prin urmare, sub lege ei au recunoscut că ei erau aproapele unul pentru altul; pentru că toți erau poporul Domnului. Dar gândeau că în vreme ce trebuiau să-și iubească aproapele cordial, ei trebuiau să-și urască vrăjmașii — toate popoarele din afară pe care Dumnezeu nu le recunoștea. Totuși, faptul că Dumnezeu le-a poruncit în trecut să ucidă sau să alunge popoarele dimprejur nu însemna că evreii trebuiau să le urască și chiar să le facă rău cu adevărat. Domnul nostru se pare că a arătat că evreii au adoptat o vedere greșită asupra problemei. El i-a învățat că a-și iubi vrăjmașii și a le face bine celor care-i persecutau era o cale mai bună. Le-a arătat că trebuiau să aibă o vedere largă, o bunăvoință care să cuprindă toată lumea.

În acest scop, într-o împrejurare le-a spus o pildă — cea a Bunului Samaritean. În acea pildă a înfățișat un om care nu era evreu, ajutând pe un evreu care fusese rănit. Un preot evreu a văzut pe omul rănit și a trecut pe lângă el de cealaltă parte. Tot așa un levit, nu atât de apropiat în relația cu Dumnezeu cum era preotul, este prezentat că s-a uitat la om și apoi a trecut și el pe partea cealaltă. Apoi a venit acest străin, un samaritean, care nu era deloc în relație cu Dumnezeu. Samariteanul l-a servit cu promptitudine pe omul rănit — l-a uns și i-a legat rănile. Omul fusese atacat, jefuit și maltratat. Samariteanul „l-a pus pe animalul lui, l-a dus la o casă de poposire și a îngrijit de el”. A rămas peste noapte cu omul rănit și când a plecat dimineața i-a dat bani hangiului și i-a spus: „Ai grijă de el și orice vei mai cheltui îți voi da înapoi la întoarcere” (Luca 10:29-35). Isus le-a spus că în acest samaritean din pildă ei au un exemplu de om care a fost într-adevăr aproapele.

Această pildă este și pentru instruirea noastră astăzi. Dacă apreciem concepția dată de Domnul nostru despre cine este cu adevărat aproapele și spunem că avem aceeași concepție, atunci să observăm această Regulă de Aur: Orice aș vrea ca tu să-mi faci mie, tot așa să-ți fac și eu ție. Și dacă crezi că, fiind pe marginea drumului, jefuit și rănit de tâlhari, ai vrea să te ajute cineva, atunci fă la fel altora, dacă ai ocazia. La fel este în toate lucrurile. Din acest punct de vedere toți oamenii sunt aproapele nostru, indiferent cât sunt de departe — fie că trăiesc în această parte a pământului, fie în partea opusă. Această vedere largă, generală, arată relația noastră cu lumea întreagă și obligația noastră față de ea, față de unul, la fel ca și față de celălalt. Toți sunt aproapele nostru. Toți ar trebui tratați prietenos, după cum avem ocazia. Nu există excepție.

Nu ar fi potrivit să spunem că un om ar trebui să fie amabil numai față de cei care au fost amabili cu el, că numai față de aceștia ar trebui să ne jucăm rolul de aproapele. În acest caz, samariteanul nu ar fi fost aproapele. El s-ar fi putut gândi că deoarece nimeni nu l-a găsit pe marginea drumului și n-a făcut nimic pentru el, nici el, prin urmare, nu va face nimic. Domnul, în această pildă și în declarația Sa despre spiritul Legii referitor la semenii noștri, a stabilit un principiu, și anume, că toți trebuie să fie aproapele și să se trateze unul pe altul amabil, prietenește, care este singura regulă potrivită printre oameni. Noi trebuie să ne exprimăm iubirea pentru aproapele nostru, fiind grijulii și atenți la binele și interesele lui, și să-l ajutăm cât ne stă în putere, alte obligații fiind analizate.

((557))

Când vorbim despre Biserică, există o relație și o legătură deosebită între membrii ei. Noi trebuie să ne iubim unul pe altul așa cum ne-a iubit Isus. Aceasta este o poruncă nouă. Regula de Aur nu este o poruncă nouă; pentru că ea de fapt i-a aparținut omului când l-a creat Dumnezeu și este intenționată să fie regula de viață. Legea evreiască, referitoare la atitudinea poporului Israel unii față de alții, avea ca esență a ei Regula de Aur. Dar Isus a spus către ucenicii Săi: „Vă dau o poruncă nouă”. El a vrut să spună: Cei care au devenit Creaturi Noi au o relație nouă; ei aparțin unei familii noii, familia lui Dumnezeu.

Frații noștri pe plan spiritual sunt mai aproape de noi decât oricare alții. Oricine este o Creatură Nouă și astfel un frate pentru toți cei care sunt Creaturi Noi, trebuie nu numai să respecte Regula de Aur, dar trebuie să fie gata să facă pentru fiecare și pentru toți frații așa cum a făcut Isus, adică să-și dea viața pentru ei. Acesta nu trebuie să spună: „Mi-aș da viața pentru el și la fel aștept ca el să fie gata să-și dea viața pentru mine”. Nu! Fără a ține seama de propriile interese și viață, fără a ține seama de ceea ce fac sau nu fac alții pentru el, trebuie să fie dornic să se cheltuie și să fie cheltuit pentru binecuvântarea fraților. El trebuie să aibă iubire jertfitoare, care merge dincolo de Regula de Aur. Astfel trebuie să fim ucenici adevărați.