SMOCHINUL NERODITOR — TEMPLUL PÂNGĂRIT

Marcu 11:12-25

„Așa că după roadele lor îi veți recunoaște.” Matei 7:20.

R5503 W. T. 15 iulie 1914 (pag. 219-221)

Intrarea triumfală a lui Isus în Ierusalim era un eveniment trecut. După ce a petrecut o parte din zi în Cetatea sfântă, Isus S-a întors în Betania, care era numai un cartier. În dimineața următoare, mergând din nou în cetate, Isus a observat un smochin pe marginea drumului, care avea multe frunze. S-a apropiat de el căutând smochine, dar n-a găsit nici una. Frunzele frumoase erau înșelătoare. Atunci Isus a pus o interdicție, un blestem, o năpastă asupra smochinului, declarând că veșnic nu va face rod, sau până la împlinirea unei perioade. Ce a însemnat aceasta? Sigur că nu a fost o sugestie ca urmașii lui Isus să blesteme fiecare pom neroditor sau câmp neroditor! Trebuie să fie o lecție mai adâncă în aceasta, nu ce se vede la suprafață.

Studenții Bibliei cred că ei văd acum semnificația mai adâncă a acestei întâmplări marcate cu atenție. Ei cred că smochinul a fost folosit ca tip sau ilustrație a națiunii evreiești; și că năpasta asupra copacului din cauza nerodniciei lui a corespuns exact cu năpasta pronunțată cu o zi înainte asupra națiunii evreiești din cauza nerodniciei ei.

În ziua precedentă Isus îi spusese națiunii evreiești: „Nu Mă veți vedea până în ziua aceea”. Astfel El a declarat despre acest pom că va fi blestemat până la sfârșitul aion, sau sfârșitul Veacului. Din nou, vorbindu-le ucenicilor cu privire la sfârșitul acestui Veac, Isus a declarat: „Când veți vedea smochinul că îi înfrunzește mlădița, știți că vara este aproape” — că timpul iernii, timpul năpastei națiunii lui Israel și a lumii se sfârșește. Cu alte cuvinte, unul din semnele Noii Dispensații ar fi înmugurirea sau indiciile de viață, speranță, promisiune printre evrei.

Semnificația Sionismului

Aceiași Studenți ai Bibliei indică acum spre renașterea speranței în poporul evreu, așa cum este manifestată în special prin Sionism. Arată că această întoarcere a speranței și a credinței evreilor în privința țării lor și a promisiunilor divine din trecut își are timpul — chiar în acord cu profeția. Ei arată că Isaia 40 este acum în proces de împlinire: „«Mângâiați, mângâiați pe poporul Meu», zice Dumnezeul vostru. «Vorbiți inimii Ierusalimului și strigați-i că timpul lui de suferință s-a sfârșit, că nelegiuirea lui este iertată; căci a primit din mâna Domnului de două ori cât toate păcatele lui”.

Acești Studenți ai Bibliei spun că profeția lui Ezechiel despre valea oaselor uscate care s-au ((884)) adunat, au fost acoperite cu carne și în final au primit suflare de viață, este o alegorie privitoare la evrei. Ei susțin că aceasta nu se referă la o înviere literală, ci la renașterea speranțelor lui Israel în promisiunile divine. Aceasta este în armonie cu declarația profetului: „Oasele acestea sunt întreaga casă a lui Israel. Iată, ei zic: «Ni sau uscat oasele, ni s-a dus nădejdea; suntem pierduți!»” Ezechiel 37:11.

Aceiași Studenți ai Bibliei declară că sf. Pavel învață că națiunea iudee a fost reprezentată tipic prin Ismael, fiul Agarei (Gal. 4:22-31). După cum Agar și fiul ei au fost proscriși numai pentru un timp, tot așa Legământul Legii și evreii au fost îndepărtați de la favoarea divină numai pentru un timp. Ismael aproape că murise de sete în pustie, apoi fusese înviorat de îngerul Domnului care le-a arătat un izvor de apă. Și aceasta este tipică. Speranțele evreiești ale favorii lui Dumnezeu aproape că muriseră. Sionismul este izvorul de apă care îi înviorează — salvându-i de moarte ca popor. Sub Împărăția lui Mesia, care va fi stabilită curând pe planul spiritual, evreii vor primi o mare binecuvântare — pe plan pământesc.

Nu cunoaștem altă interpretare care să pară că se potrivește cu faptele din această lecție sau să arate un motiv de ce Isus să-Și fi arătat supărarea împotriva unui lucru neînsuflețit, care nu avea nici o răspundere personală.

Curățirea Templului

După întâmplarea cu smochinul, Isus și ucenicii Lui au pornit spre Ierusalim și au mers direct la Templu. Acolo, contrar a tot ceea ce făcuse anterior, Isus Și-a luat autoritatea și a început să-i scoată afară pe negustori fără formalități, răsturnând mesele schimbătorilor de bani și standurile unde se vindeau porumbei poporului care dorea să-i ofere ca sacrificiu la Templu. O altă relatare a acestei întâmplări ne spune că în această curățare a Templului, Isus a folosit un bici cu corzi mici și a scos afară pe negustori. Lecția de astăzi ne spune că El nu permitea nici ducerea vaselor prin Templu. Toate acestea au semnificație dublă:

(1) În primul rând, avea de-a face cu acel timp;

(2) În al doilea rând, era tipică pentru curățarea Templului antitipic, care, credem noi, tebuie să aibă loc în zilele noastre.

Conform uzanței legale din zilele noastre, ar fi absolut nepotrivit ca cineva să intre într-un edificiu bisericesc sau templu pentru a se amesteca în drepturile de conștiință sau de procedură aprobate de adunarea care deține edificiul. Dacă s-a făcut un rău și acesta dorește să-l îndrepte, datoria lui ar fi, ori să meargă și să depună declarație înaintea unui magistrat, ori să cheme un polițist care să ia la cunoștință de călcarea legii și să îndrepte lucrurile. Dar sub legea evreiască era diferit. Fiecare evreu avea privilegiul să aplice Legea Divină în privința blasfemiei sau a oricărui sacrilegiu. Părinților li se cerea prin lege să-și omoare copiii cu pietre pentru blasfemie.

Isus deci a făcut ceea ce avea dreptul să facă fiecare evreu, răsturnând aranjamentul negustoresc al celor care pângăreau Templul Domnului, încălcând sfințenia lui. Se va observa că oricât doreau cărturarii și fariseii să găsească o ocazie împotriva lui Isus, ei n-au avut nici o obiecție la procedura autoritară descrisă aici. Isus se afla în cadrul drepturilor Sale. El apăra cauza, onoarea lui Dumnezeu și a Templului Său, deoarece avea dreptul s-o facă.

„Ați făcut din ea o peșteră de tâlhari”

În declarația „Ați făcut din ea o peșteră de tâlhari”, Isus a dat de înțeles că responsabilitatea pentru starea de lucruri care predomina, cădea asupra celor care erau în autoritate — cărturarii și fariseii. Pentru mită și pentru alte considerații ei permiseseră ca această Casă a lui Dumnezeu, în mod special consacrată, să devină un loc de comerț. Mai mult, unii susțin că Templul era folosit adesea ca loc pentru târguială pe scară mai mare. Aici acești jecmănitori de bani găseau ocazia să întâlnească oameni la necaz, care veneau la Templu pentru rugăciune. La aceștia S-a referit Isus zicând că jefuiau văduvele, în timp ce de ochii lumii spuneau rugăciuni lungi. Cu alte cuvinte, Isus a judecat că unii de pe timpul Său și-au făcut o acoperitoare sau o pretenție din religia lor pentru a profita și a recolta un beneficiu bănesc. Astfel Templul devenise o „peșteră de tâlhari”.

În timpurile vechi, ca dealtfel de multe ori în prezent, cuvântului „tâlhărie” i se dădea un sens literal care acoperea numai parțial sensul lui. Cămătarii împânzeau Templul, pretindeau compătimire față de cei în necaz și împrumutau bani pe termene limitate care în final înghițeau proprietatea văduvei și a orfanului pe cale legală. Ne temem că același lucru se întâmplă și astăzi — că religia este folosită încă drept manta ca să acopere egoismul. Oamenii care nu se gândesc să practice în mod literal furtul, tâlhăria, adesea cedează argumentelor unei conștiințe pervertite. Învățătorul, care era deosebit de indignat de această întrebuințare greșită a Casei lui Dumnezeu din vechime, are și astăzi aceleași sentimente. În zadar caută unii să pretindă că sunt urmașii Lui, ucenicii Lui, prietenii Lui, membri ai adevăratei Biserici a lui Cristos, în timp ce folosesc religia în mod fățarnic.

„Casa de rugăciune”

Deși Isus Se urca adeseori pe munte să Se roage sau Se ruga în grădina Ghetsimani, deși fariseii se rugau uneori la colțurile străzii și deși sf. Petru mergea pe acoperișul casei să se roage, cu toate acestea Templul era recunoscut de către toți evreii în mod special ca o casă de rugăciune. Astfel citim că sf. Petru și sf. Ioan s-au suit la Templu să se roage (Fapt. 3:1). Acesta era singurul loc din lume unde sufletul simțea că se poate apropia în mod special de Dumnezeu. În Sfânta Sfintelor era Scaunul Îndurării, pe care se afla lumina Șechină, reprezentând Prezența divină.

Cu cât o persoană se putea apropia mai mult de Sfânta Sfintelor, se înțelegea că aceasta era cu atât mai mult în comuniune cu Dumnezeu. Astfel numai preoții puteau să intre în Sfânta și în Sfânta Sfintelor. Celorlalți din națiunea lui Israel nu le era permis să treacă dincolo de Curte. Erau trei curți — prima, pentru evrei; a doua, pentru femeile ((885)) evreice; și a treia, o Curte exterioară, unde neamurile credincioase se puteau închina adevăratului Dumnezeu, dar era separată printrun „zid de la mijloc al despărțiturii”, cum spune sf. Pavel (Efes. 2:14). Aceste Curți reprezentau diferite grade de apropiere de favoarea lui Dumnezeu. În antitip, care nu este încă complet, Cristos și Biserica Sa vor fi Templul propriu-zis; și toată omenirea care va dori să se apropie de Dumnezeu se va apropia prin Cristosul, Templul lui Dumnezeu. Și cu cât se vor apropia mai mult, cu atât va fi mai mare binecuvântarea lor.

Atât sf. Petru cât și sf. Pavel ne vorbesc despre acest Templu antitipic: „Nu știți că trupul vostru este templul Duhului Sfânt?” (1 Cor. 6:19). „Căci templul lui Dumnezeu este sfânt și așa sunteți voi” (1 Cor. 3:17). Biserica, sporind cu anii în roadele și harurile Spiritului sfânt, „crește ca să fie un templu sfânt în Domnul” (Efes. 2:21). „Și voi, ca niște pietre vii, sunteți zidiți ca o casă duhovnicească” (1 Pet. 2:5). „Fiind zidiți pe temelia apostolilor și a prorocilor, piatra din capul unghiului fiind Isus Hristos Însuși.” Efes. 2:20-22.

Acest Templu antitipic poate fi văzut din patru puncte de vedere diferite. În armonie cu ultimul text citat, acesta este încă în construcție. Pietrele vii sunt scoase din lume și sunt formate și șlefuite pentru locuri în Templul glorios al cărui Cap este Cristos. Acest Templu va fi spiritual, nevăzut de oameni, fiecare membru asemenea lui Isus cel glorificat, mult mai presus de îngeri.

În acest Templu Dumnezeu prin Spiritul Său sfânt va sălășlui în cea mai deplină măsură. Prin el, toată omenirea în timpul Mileniului va avea privilegiul să se apropie de Dumnezeu, să primească favorurile divine și să fie ridicată din păcat și moarte, înapoi la chipul și asemănarea inițială a lui Dumnezeu, pierdute în Eden, răscumpărate pentru toți la Calvar și care vor fi oferite tuturor în timpul Domniei Împărăției lui Mesia de o mie de ani. Atunci în cel mai larg sens al cuvântului va fi Locul Sfânt al lui Dumnezeu. Nimic ce pângărește nu va fi dus în el. Toată negustoria și jecmănirea de bani vor fi departe de el. Va fi Casa de Rugăciune, Canalul Rugăciunii, calea prin care omenirea va încerca să se apropie de Dumnezeu pentru iertarea păcatelor și pentru primirea tuturor binecuvântărilor și îndurărilor pe care Dumnezeu le-a prevăzut în Cristos pentru oricine va vrea.

Pentru că Templul din Ierusalim a fost un tip al acelui Templu glorios al perfecțiunii, orice afacere care se făcea în el era o profanare — strica perfecțiunea frumoasă a tipului — denatura viitorul, realitatea — intenția lui Dumnezeu în faptul că l-a dat.

„Trupul vostru este templul”

Dar acum să privim acest subiect din alt unghi — care nu-l contrazice pe primul, ci care-l confirmă. După cum în viitor Biserica va fi Templul lui Dumnezeu, perfectă pe plan ceresc, tot așa, în fiecare membru al Bisericii lui Cristos, care a fost conceput de Spiritul sfânt ca Nouă Creatură, locuiește în acea măsură Dumnezeu în trupul său muritor. Oamenii în general nu sunt temple ale Spiritului sfânt, oricât ar fi de buni sau morali sau amabili sau generoși.

Nimeni nu devine un templu al Spiritului sfânt până nu este conceput de Spiritul sfânt. Acea concepere de Spirit îl face Nouă Creatură, fiu al lui Dumnezeu, chiar dacă numai voința, mintea este concepută din nou — chiar dacă trupul este încă un trup imperfect de carne. Mintea nouă, locuind în trupul vechi și folosindu-l, face din acel trup vechi de atunci încolo un templu al lui Dumnezeu, și-i dă acelui trup o sfințenie pe care n-a avut-o înainte.

Acum, deoarece Noua Creatură locuiește în acest corp muritor, el este numit mai degrabă cort decât templu, fiindcă prin păcat și degradare este deteriorat, și nu glorios. Pe lângă aceasta, cuvântul „cort” sugerează ceva ce este temporar, nu permanent, nu etern. Casa noastră cerească, corpul nostru spiritual va fi Templul, dar nimeni nu poate intra în acea stare a Templului perfect decât dacă are parte de Întâia Înviere, după cum a spus Isus: „Fericiți și sfinți sunt cei care au parte de Întâia Înviere! Asupra lor a Doua Moarte nu are nici o putere; ci vor fi preoți ai lui Dumnezeu și ai lui Hristos și vor împărăți cu El o mie de ani.” Apoc. 20:6.

Nimeni nu poate cunoaște caracterul inimii, dacă este o inimă nouă sau numai aceea a bărbatului sau a femeii naturale care au învățat politețea, moralitatea etc. Singurul mod în care ne este permis să ne judecăm unul pe altul este prin roadele vizibile. Dacă spiritul Domnului locuiește înăuntru, roadele trebuie să fie bune, de ajutor altora. Acea ființă umană trebuie să fie o binecuvântare în casa lui, în comunitatea lui, întocmai cum a fost Isus, fie că caracterul Lui, bunătatea Lui au fost recunoscute de alții în general sau nu. Roadele acestor oameni ai lui Dumnezeu sunt roadele sfințeniei, blândeții, amabilității, îndelungii răbdări, bunăvoinței frățești, sacrificiului de sine în interesul altora, și în special în serviciul lui Dumnezeu și al Adevărului Său.