Vol. 5 Noiembrie-Decembrie 1997 Nr. 1

CEI SMERIȚI VOR FI ÎNĂLȚAȚI

Fil. 2:1-11

Smerenia este o lecție mare pentru toți — Singurul născut, o ilustrație — Cum a fost El bogat — Cum S-a făcut El sărac — De ce a fost înălțat — Cum a fost înălțat — Biserica merge în urmele Lui.

Căci cunoașteți harul Domnului nostru Isus Hristos. El, măcar că era bogat, S-a făcut sărac pentru voi, pentru ca, prin sărăcia Lui, voi să vă îmbogățiți.” 2 Cor. 8:9.

W. T. 1 februarie 1916 (pag. 40-41)

Sf. Pavel, atunci prizonier în Roma, a scris aceste cuvinte din lecția noastră către frații filipeni, pe care el îi iubea atât de mult și de la care primise atât de multe dovezi de iubire față de el. Nici o altă biserică nu este menționată că l-ar fi ajutat pe Sf. Pavel în vreme de nevoie. Ajutorul lor special față de el este menționat — de două ori în Tesalonic (Filipeni 4:16), o dată în Corint (2 Cor. 11:9), iar acum în Roma.

Epistola către Filipeni a fost numită epistola bucuriei — atât de deplin părea să răspundă inima Apostolului la credincioșia fraților de acolo. El voia ca ei să știe că le aprecia iubirea și că asemenea iubire ar trebui să abunde în fiecare, unul față de altul. Bucuria lui ar fi deplină în măsura în care el și-ar putea da seama că frații aveau mintea cuvenită, cea a lui Cristos, iubirea și armonia ei. De aceea el îi îndemna să-și aducă aminte de condițiile prin care se putea dezvolta un asemenea caracter. Nimic să nu facă din duh de ceartă sau din slavă deșartă. Toată conduita lor trebuia să fie marcată de modestie, smerenie și dispoziția de a discerne calitățile altora — remarcând în ce sunt alții superiori față de ei.

Aceasta n-ar însemna ca ei să se înșele pe sine, ci să fie atenți să aprecieze calitatea și caracterul adevărat oriunde se află — căutând însușiri nobile la alții și sperând cu generozitate că ele există chiar dacă nu sunt discernute — luând în considerare interesele cauzei Domnului și ignorând propria voință sau mândrie. De aceea ei nu trebuie să se uite numai la propriile lor lucruri sau interese, ci și la ale altora — drepturile altora, capacitățile altora. Apostolul ne asigură că acesta este un semn al Spiritului sfânt, Spiritul minții sănătoase, care vine la urmașii lui Isus pe măsură ce ei cresc în har și în asemănarea de caracter a Învățătorului.

Apostolul spune că această minte sau dispoziție a fost pe deplin exemplificată în Isus. În condițiile Sale preumane, când era în forma lui Dumnezeu, o ființă spirituală, Isus a fost smerit. El nu S-a gândit la uzurparea autorității divine pentru a Se înălța pe Sine, să caute un nume mai înalt decât al Său, așa cum a făcut Satan. El nu S-a gândit să fure gloria și onoarea divină punându-Se la egalitate cu Dumnezeu Tatăl. Dimpotrivă, El a avut același spirit ca mai târziu când a spus, „Facă-se nu voia Mea, ci a Ta”; și, „Căci M-am coborât din cer ca să fac nu voia Mea, ci voia Celui care M-a trimis”; precum și, „Tatăl Meu, ... este mai mare decât toți”. Luca 22:42; Ioan 6:38; 10:29; 14:28.

Învățătorul a avut întotdeauna această dispoziție de reverență față de Tatăl și de încredere deplină în înțelepciunea, iubirea, dreptatea și puterea divină. Prin urmare, când a venit vremea pe care Tatăl a intenționat-o — când El să trimită în lume un Mântuitor, întâi s-o răscumpere iar mai târziu să devină Regele și Eliberatorul ei — și propunerea de a face acest mare serviciu pentru Dumnezeu și pentru oameni I-a fost oferită marelui Logos — „unicul Fiu născut al Tatălui” — ea a fost prompt acceptată. „Îmi place să fac voia Ta, o, Dumnezeul Meu!”, a fost răspunsul celei mai importante dintre toate creaturile lui Dumnezeu. Aceasta implica o mare smerire — lăsarea demnității celui mai important de pe planul spiritual, pentru a deveni ființă umană — un om printre oameni — „Omul Isus Cristos” — nu om păcătos, ci om perfect, în chipul și asemănarea lui Dumnezeu, cum a fost întâiul Adam la început — „sfânt, nevinovat, nepătat, separat de păcătoși”.

„OMUL ISUS CRISTOS”

După ce Isus prin schimbarea naturii Sale a ajuns să fie un om printre oameni, El Și-a păstrat loialitatea față de Tatăl. El era numai un copil când Îl auzim zicând, „Oare nu știați că trebuie să fiu în cele ale Tatălui Meu?” (Luca 2:49) După ce a aflat că nu putea să se ocupe de cele ale Tatălui până ce ajungea la vârsta stipulată în Legea sinaitică, El a rămas liniștit acasă până aproape la 30 de ani. Atunci S-a dus imediat la Ioan Botezătorul la Iordan; și printr-un botez public El Și-a mărturisit supunerea deplină față de voința Tatălui — consacrarea deplină a vieții Sale, chiar până la moarte.

Atunci a venit asupra Lui o concepere a Spiritului sfânt, așa cum este mărturisit de către Ioan. De asemenea, atunci Dumnezeu I-a acordat Celui conceput de Spirit o iluminare mintală specială; după cum citim, „Cerurile (lucrurile mai înalte) I S-au deschis”. Planul divin I-a fost clarificat, ceea ce includea propria Sa moarte ca antitipul șarpelui ridicat pe prăjină de Moise, ca antitipul vițelului de jertfă pentru păcat junghiat de Aaron, ca antitipul mielului de Paști junghiat de israeliți și mâncat de ei pentru întărirea și eliberarea lor din Egipt — eliberarea poporului lui Dumnezeu de sub jugul lui Satan și din robia păcatului.

Noi găsim că în toate aceste experiențe Învățătorul a fost credincios, loial lui Dumnezeu, loial legământului Său, loial principiilor dreptății. Astfel este scris despre El, „Tu ai iubit dreptatea și ai urât nelegiuirea; de aceea Dumnezeu, însuși Dumnezeul Tău, Te-a uns cu untdelemnul bucuriei mai presus decât pe însoțitorii Tăi” (Ps. 45:7). Untdelemnul bucuriei reprezenta bucuria sfântă a Domnului nostru și perspectivele sfinte care L-au susținut în perioada când S-a lipsit pe Sine de un nume bun — și a devenit cu adevărat sărac — în final pierzându-Și viața — toate din loialitate față de voința lui Dumnezeu și de programul arătat în Biblie.

Strigătul Său final pe Calvar a fost, „S-a sfârșit!” Botezul Său în moarte era sfârșit — aprobarea Sa deplină pentru ascultarea față de Dumnezeu și de principiile dreptății, tot ceea ce-I dăduse Tatăl să facă pe calea jertfirii, fusese îndeplinit. O, apoi a fost rândul lui Dumnezeu să acționeze! Îl va lăsa El pe Cel credincios al Său în moarte? Nu, „credincios este Cel care a făcut făgăduința”, care a făcut făgăduințele Sale bune Fiului Său credincios.

Apostolul spune despre aceasta, zicând, „De aceea și Dumnezeu L-a înălțat foarte sus și I-a dat numele care este mai presus de orice nume” — un titlu și o onoare, o distincție, un loc mai presus de toți ceilalți (vers. 9-11). El a fost primit în slavă și toți îngerii lui Dumnezeu L-au adorat pe Acela pe care Tatăl Îl înălțase astfel la dreapta puterii Sale, dându-I, pe lângă cele la care renunțase, slavă și nemurire — natura divină. Putem bine înțelege aclamațiile celor din cer: „Vrednic este Mielul, care a fost înjunghiat, să primească putere, bogăție, înțelepciune, tărie, cinste, slavă și binecuvântare.” Apoc. 5:12.

ÎMPĂRĂȚIA GLORIOASĂ A LUI MESIA

Dar pentru marele Răscumpărător va veni mai mare glorie. Cei care L-au răstignit, da, toată omenirea, pentru care El a gustat moarte, trebuie să fie încunoștințați de marea Sa jertfă pentru ei și de marea onoare și înălțare care I-a venit ca rezultat. El va fi Regele lumii al Gloriei și va domni o mie de ani. După cum spune versetul 10, în cele din urmă orice genunchi de pe pământ se va pleca și orice limbă Îl va mărturisi; și toți ceilalți care nu vor fi astfel dispuși să-L recunoască și să I se supună, vor fi nimiciți dintre oameni ca „animalele” (2 Petru 2:12; Iuda 10). „Și oricine nu va asculta de Prorocul acela, va fi nimicit din mijlocul poporului” (Fapte 3:23). Și toată această glorificare a Fiului va fi tocmai spre gloria Tatălui; căci întregul Plan de Mântuire este de la Tatăl și prin Fiul, după cum ne asigură Apostolul. 1 Cor. 8:6.

Așa deci, să nu pierdem din vedere subiectul lecției Apostolului, exprimat în textul nostru de bază. În timp ce lumea va profita în curând de marea jertfă a Răscumpărătorului și de Împărăția care urmează, și toți vor avea posibilitatea să fie restabiliți la perfecțiune umană și la o Împărăție mondială, o binecuvântare specială a lui Dumnezeu este pentru Biserică, aceia care acceptă acum pe Răscumpărătorul, își consacră viețile, așa cum Și-a consacrat-o El pe a Sa, față de voința Tatălui, și merg în urmele lui Isus. Ei vor deveni moștenitori împreună cu El în Împărăție și vor domni cu El o mie de ani — da, și după aceea.

Esența acestei lecții este exprimată în altă parte de către Apostol, „Smeriți-vă deci sub mâna cea tare a lui Dumnezeu, pentru ca, la timpul potrivit, El să vă înalțe” (1 Petru 5:6). Numai cei smeriți sunt pregătiți să învețe marile lecții care trebuie învățate înainte ca ei să fie gata pentru înălțarea care le va fi folositoare lor sau altora. Cursul egoismului este ilustrat în Satan, care a căzut și va fi în cele din urmă nimicit. Același spirit egoist este numit, spiritul lumii; și este pe punctul de a duce lumea spre marea catastrofă prezisă în Biblie — din care, totuși, aceasta va fi salvată prin Mesia și prin Împărăția Sa, și va avea posibilitatea să învețe marea lecție a smereniei și supunerii și să primească răsplata.

Isus, dimpotrivă, ne-a ilustrat cursul cuvenit, care duce la glorie, onoare și nemurire; anume, cursul deplinei smeriri de sine și a deplinei supuneri la voința divină, oricare ar fi aceasta. După cum Mântuitorul a intrat în gloria Sa ca răsplată a ascultării Sale, tot așa, credincioșii din poporul Său, Biserica, demon-strându-și smerenia și ascultarea, vor fi părtași, comoștenitori în viitoarea Sa Împărăție de glorie.