Scopul final al legii lui Dumnezeu

„Scopul poruncii este dragostea care vine dintr-o inimă curată, dintr-o conștiință bună și dintr-o credință neprefăcută.” 1 Tim. 1:5 .

R 5755 W. T. 1 septembrie 1915 (pag. 261-263)

În textul de mai sus avem rezumatul Legii divine, în cuvântul „poruncă”. De fapt sunt diferite porunci, toate acestea fiind prezentate în mod general în Decalog. Domnul nostru a împărțit aceste porunci în două părți, spunând că aceste două părți sunt o declarație sinoptică a întregii Legi a lui Dumnezeu. O lege este o poruncă impusă de o autoritate îndreptățită — o regulă de conduită pe care suntem obligați s-o respectăm. Copiii lui Israel n-au apreciat poruncile date în Lege. Pentru ei aceasta a constat numai dintr-un număr de declarații legate de ceea ce să facă și ceea ce să nu facă — nu mai mult. Ei n-au înțeles sfera cuvenită a acestei probleme. Nici chiar Biserica creștină n-a primit o vedere cuprinzătoare a Legii divine.

Nu trebuie să gândim că Legea este imperfectă, căci Dumnezeu fiind perfect nu putea da o lege imperfectă. Legea sau porunca lui Dumnezeu este deci perfectă. Scriind despre Lege, apostolul Pavel spune: „Legea negreșit este sfântă, și porunca este sfântă, dreaptă și bună” (Rom. 7:12). Motivul pentru care israeliții n-au putut ține Legea n-a fost că Legea era imperfectă, ci acela că erau vânduți sub păcat, după cum spune apostolul (vers. 14). Noi recunoaștem Legea ca fiind standardul perfecțiunii. Domnul nostru când a venit „a înălțat Legea și a făcut-o minunată”. El a arătat cât de mare și largă este Legea când este înțeleasă pe deplin.

Este imposibil pentru cineva din rasa căzută să trăiască la înălțimea cerințelor Legii perfecte a lui Dumnezeu, din cauza imperfecțiunilor și slăbiciunilor cărnii. În cazul Bisericii această imposibiliate este îndepărtată prin Cristos. „Dreptatea Legii este împlinită în noi” pentru că Dumnezeu a făcut acest aranjament pentru noi, ca meritul lui Cristos să ne acopere imperfecțiunile și neajunsurile. Aceasta ne face în stare să trăim în armonie deplină cu această Lege; pentru că o putem ține în spirit, dar nu pe deplin în literă, iar sângele lui Isus completează pentru restul — pentru imperfecțiunile noastre fără voie.

IUBIREA CURATĂ, ALTRUISTĂ

Apostolul vorbește aici despre „scopul poruncii”. Expresia pare cumva neclară. Ideea pare a fi aceasta: scopul final al Legii, ceea ce ea intenționează să producă, este iubirea — să ne aducă la punctul unde să fim în deplină armonie cu Cel care a făcut această Lege și care este întruchiparea Iubirii. Acesta va fi rezultatul final al Legii lui Dumnezeu pentru toți câți o primesc. El dorește ca cei care sunt perfecți să rămână perfecți, iar cei care sunt imperfecți să vadă că standardul pentru toate creaturile lui Iehova este standardul drept, iubitor; că Dumnezeu trebuie să fie ascultat nu din obligație, ci din iubire pentru El și pentru principiile dreptății. Scopul Său final pentru toate creaturile Sale inteligente căroara li se va acorda viață veșnică este că trebuie să fie perfecte, în deplină armonie cu Creatorul lor.

Apostolul continuă și arată că această iubire cerută de Legea lui Dumnezeu trebuie să aibă o anumită calitate. Putem înțelege iubirea unui părinte pentru copil, iubirea unei persoane pentru un animal — cu totul potrivită dacă nu este dusă la extremă. În astfel de iubire ar putea fi mai mult sau mai puțin egoism. O persoană ar putea iubi un câine fiindcă este câinele său, sau și-ar putea iubi copilul fiindcă este copilul său. Prin urmare această iubire ar avea un aspect egoist și n-ar fi de felul celei dezinteresate, a iubirii binevoitoare, n-ar fi cea mai înaltă formă de iubire. Iubirea care ar împlini toate cerințele Legii lui Dumnezeu ar fi „iubirea dintr-o inimă curată”.

Iubirea poate fi nutrită într-o inimă nu cu totul curată. Poate fi un amestec de iubire și egoism, și acesta este cazul foarte general cu umanitatea decăzută. Chiar ca și creștini, iubirea noastră poate fi la început numai în parte curată, dar treptat, spiritul poruncii primit în inima noastră trebuie să curețe egoismul. Iubirea asemenea lui Dumnezeu ar însemna iubire față de Adevărul lui Dumnezeu, iubire față de Legea Sa sfântă, iubire față de creaturile Sale. Este o iubirea altruistă, cum este iubirea lui Dumnezeu. Dumnezeu n-are nimic de câștigat din toate câte face pentru Biserică sau din câte intenționează să facă pentru lume. El le face dintr-o inimă curată, dintr-o inimă bună, binevoitoare, iubitoare — nu ca să vadă ce poate scoate din ea.

O inimă curată este una care n-are nici un egoism în motivele ei; are o dorință să facă bine tuturor, să nu facă rău nimănui, să vadă pe alții binecuvântați ca și pe sine, să iubească și să servească pe Dumnezeu perfect, cu toate puterile ei. Domnul nostru a lăudat această stare de inimă zicând, „Ferice de cei cu inima curată, căci ei vor vedea pe Dumnezeu”. Este ca atare foarte evident că o astfel de persoană curată cu inima nu este unul care numai începe cu intenție bună în viața creștină. Toți cei care încep în viața creștină încep cu intenție bună, dar ei trebuie să fie instruiți și educați. Trebuie să dezvolte această curățenie a inimii până la perfecțiune. Deci experiențele creștinului sunt tocmai cu scopul de a-i aduce inima în această stare de iubire curată, neegoistă.

La începutul căii noastre creștine inimile ne sunt curate, în sensul că sunt sincere, adevărate. Suntem serioși în ceea ce spunem, ceea ce declarăm. Ne apropiem de Dumnezeu cu inima, nu numai cu buzele. Dar la iubirea dintr-o inimă curată, la această puritate a iubirii la care se face referire în textul nostru se ((457)) ajunge prin dezbrăcarea tot mai mult de lucrurile egoismului și îmbrăcarea tot mai deplin cu Spiritul Domnului. Apostolul adresează aceste cuvinte creștinilor, implicând că au de dezbrăcat unele dintre acestea după ce au devenit creștini. „Dezbrăcați-vă de toate acestea — mânie, răutate, invidie, ură, ceartă”, lucruri ale cărnii și ale diavolului. Aceste lucruri sunt legate de voi mai mult sau mai puțin. Și îmbrăcați-vă cu toate acestea — smerenie, stăpânire de sine, răbdare, credință, îndelungă răbdare, blândețe, iubire frățească, iubire. Făcând aceste lucruri, inima noastră va fi în atitudinea menționată de apostol. Vom fi ajuns la ceea ce intenționează Dumnezeu, adică, „iubirea dintr-o inimă curată”.

DEFINIȚIA „CONȘTIINȚEI BUNE”

Apostolul continuă și spune, „dintr-o conștiință bună”. Conștiința pare să fie acea calitate morală a minții care indică în privința a ceea ce este drept și nedrept. Unele persoane au o conștiință ascuțită și pot discerne repede ce este corect și ce este greșit. Alții au o conștiință foarte opacă și le este greu să determine între corect și greșit, sau sunt într-o măsură indiferenți la calitatea morală a cursului lor. În timp ce Dumnezeu a creat pe om cu o conștiință bună, cu capacitatea de a determina exact ce este corect și ce este greșit, păcatul a depravat această conștiință. Așadar, este de datoria fiecărui creștin să-și formeze o conștiință dreaptă, să-și educe conștiința pentru a discerne corect. Dumnezeu așează principiile dreptății în Cuvântul Său. Prin Legea lui Dumnezeu, creștinul este în stare să discearnă aceste principii, să vadă ce este corect sau greșit în principiu.

Regula de aur ne sfătuiește, fă aproapelui ce ai vrea să-ți facă și el ție în aceeași situație. Gândește-te ce ți-ar place să-ți facă aproapele în anumite împrejurări și condiții, și astfel ajuți conștiința să vadă care este lucrul corect ce trebuie făcut. Există multe lucruri care sunt greșite din punct de vedere moral, care sunt interzise în Legea lui Dumnezeu. Acestea vor fi mai prompt observate de conștiință, fiind doar un singur mod de a acționa în armonie cu voința exprimată a lui Dumnezeu. Dar există alte lucruri care cer o conștiință exersată pentru o discernere fină. Regula de aur este în mod deosebit folositoare aici. Când principiile dreptății devin ferm stabilite în caracterul nostru, rareori există dificultate în discernerea a ceea ce ține de datorie și de iubire.

Cel a cărui conștiință n-a fost instruită în mod cuvenit prin Cuvântul lui Dumnezeu, ar putea fi cu totul onest și totuși să urmeze o cale greșită. Un om ar putea urma un anumit curs ani de zile; ar putea face astfel cu o conștiință întru totul bună, ceea ce înseamnă cu toată sinceritatea. Poate că la mult timp după ce a devenit creștin ar ajunge să vadă că un anumit lucru pe care-l practica nu era înțelept sau potrivit. El ar spune: „Văd acum că am avut o vedere greșită asupra chestiunii. De aici înainte voi fi mai capabil să văd calea potrivită în astfel de împrejurări. Îmi dau seama că principiul dreptății trebuie să fie înrădăcinat adânc în ființa mea ca să fiu mai plăcut lui Dumnezeu. Iubirea creștină merge dincolo de dreptate, dar dreptatea trebuie să fie întâi”. Un creștin dezvoltat în mod adecvat are o conștiință educată în mod adecvat.

„O conștiință bună”, așa cum se folosește în textul nostru, este o conștiință corect educată. Nu este cea care acuză mereu pe posesorul ei, făcân-du-l să simtă că totdeauna procedează greșit. Există conștiințe bolnave, care acuză constant, nefiind în stare să ajungă la un echilibru potrivit. O conștiință cu adevărat bună este bine echilibrată. De exemplu, cineva poate avea un cântar care să fie stricat, fie într-o parte, fie în cealaltă. Un cântar corect ajustat va sta în echilibru. Te poți baza pe el. Tot așa este și cu o conștiință bună — este cea care poate determina cea mai slabă deviere de la Legea lui Dumnezeu.

SINCERITATEA ÎN PRIVINȚA CREDINȚEI ESTE NECESARĂ

La sfârșit Sf. Pavel adaugă „și o credință neprefăcută”. Credința neprefăcută este credința care este prezentată corect celorlalți. Nu este înșelătoare. A te preface înseamnă a denatura. Trebuie să avem o credință care să nu fie denaturată, care este neprefăcută, așa cum spune apostolul. Noi, în calitate de creștini, avem un anumit standard pus înaintea noastră în Cuvântul Domnului. Trebuie să trecem dincolo de Lege. Suntem sub o Lege mai înaltă — Legea iubirii jertfitoare. Credința noastră ia în stăpânire lucrurile care nu se văd încă, acea parte a aranjamentului Domnului pentru noi care merge dincolo de ceea ce este acum vizibil cu ochiul natural. Orice lucru pe care ni l-a descoperit Domnul, pe care credința noastră a fost în stare să-l accepte ca fiind voința Lui, trebuie ținut cu onestitate și cu credincioșie. Trebuie să fim onești în privința credinței noastre și în privința vieții noastre.

Sunt mulți care pot avea o concepție bună despre dreptate și care pot fi oameni buni în multe privințe și totuși ar putea să se prefacă în ceea ce privește credința lor. Ei ar putea gândi mai mult sau mai puțin că scopul scuză mijloacele și că ar putea declara ceva în privința credinței lor, care ar fi spre binele altcuiva, chiar dacă n-ar fi adevărat. Există oameni în toată lumea care se prefac astfel în ceea ce privește credința lor. Își denaturează credința. Ei nu cred ceea ce învață pe alții sau ceea ce declară că cred.

Mulți învață pe alții chinul veșnic. Dacă-i întrebi ce cred despre acest subiect, vor spune: „Nu cred această doctrină, dar mi se pare necesar s-o predic”. Alții învață Critica Radicală, Evoluția, Noua Gândire etc. — înșelând și fiind înșelați — totuși pretinzând în continuare că sunt creștini. Toți acești oameni sunt într-o stare greșită. Dacă nu corectează rapid acest lucru, nu vor fi potriviți pentru Împărăție; pentru că ținta Legii, Iubirea, trebuie să fie împlinită în cei care vor fi acceptați pentru acea poziție înaltă și onorabilă. Această iubire cere mai întâi loialitate supremă față de Dumnezeu, care înseamnă loialitate față de Cuvântul ((458)) Său. Cu ce scop să existe o țintă a Legii, un obiectiv final al Legii, dacă acea țintă, acel obiectiv nu va fi atins niciodată? Cristos a împlinit acest scop sau obiectiv al Legii. Dreptatea Legii a fost împlinită în El în mod real. Adevărata Biserică ajunge acum la aceasta în spirit. Adică, inimile, mințile lor sunt în armonie cu această Lege și ei se străduiesc zi de zi să-și aducă din ce în ce mai mult viețile — cuvintele, gândurile și faptele — în deplin acord cu această Lege perfectă a Iubirii.

LEGEA NOII CREAȚII

Scripturile prezintă pretutindeni că în aprecierea lui Dumnezeu iubirea este lucrul principal. Nici dreptatea, nici alte calități, alte virtuți nu sunt neglijate, dar această însușire este așezată chiar în capul listei roadelor creștine. Din lista roadelor Spiritului sfânt dată de apostolul Pavel vedem că el pune mai întâi iubirea, apoi vin bucuria, pacea, îndelunga răbdare, blândețea, bunătatea, credința, smerenia, înfrânarea (Gal. 5:22, 23). Apostolul Petru dă lista roadelor spiritului ca fiind cumulativă — ca un proces de adăugare, ducând la suma tuturor roadelor. El începe cu credința, temelia. Apoi trebuie adăugate cu sârguință virtutea, cunoștința, stăpânirea de sine, răbdarea, iubirea frățească, apoi iubirea largă care cuprinde pe toată lumea, chiar și pe dușmanii noștri.

Totuși, trebuie să ne amintim că iubirea nu este ceva ce se dezvoltă într-un moment. Ea crește. De aceea, cei care au ceva iubire astăzi, ceva din acest Spirit sfânt, mâine ar putea avea mai multă și în-tr-un an încă mai multă, pentru că este o chestiune de dezvoltare. Deoarece Dumnezeu Însuși este iubire, implantarea în umanitate a asemănării divine acum șase mii de ani când a fost creat Tatăl Adam înseamnă că Dumnezeu i-a dat omului însușirea iubirii. Chiar în condiția decăzută a omului o vedem manifestându-se mai mult sau mai puțin peste tot — iubirea naturală. În multe cazuri aceasta a devenit pervertită în egoism. Dar există unii oameni foarte nobili care au în mod natural un grad considerabil de iubire, în care a rămas mult din asemănarea cu Dumnezeu originară. Ei au mult mai puțin de învins în această privință, față de cei egoiști. Toate elementele păcatului par să fie legate mai mult sau mai puțin de egoism — luptându-se astfel cu cele mai bune interese ale individului.

Iubirea pe care Biblia ne-o recomandă nouă ca Noi Creaturi este iubirea care își are începutul în conceperea noastră de spirit. Oricine a fost conceput de Spiritul lui Dumnezeu are o măsură din această iubire curată, neegoistă, despre care vorbește Sf. Pavel. În măsura în care cineva crește ca Nouă Creatură, crește în iubire — ca să poată fi umplut treptat, capacitatea sa de iubire crește în măsura creșterii sale. La începutul experienței noastre creștine am avut numai cum ar fi un început de iubire. Aceasta trebuie să se răspândească și să ne umple tot organismul. Această iubire a lui Dumnezeu ne va face mai iubitori, mai amabili, mai blânzi față de prietenii noștri, față de toți, chiar și față de animale.

Dar Scripturile atrag atenția asupra faptului că pe măsură ce iubirea lui Dumnezeu se dezvoltă în noi, ea va avea un interes deosebit pentru frați — cei care au primit același Spirit. Prin urmare, oriunde este Spiritul lui Dumnezeu, va avea loc o revărsare compătimitoare către alții cu același spirit. Oricine are ceva din Spiritul lui Dumnezeu își va iubi frații, pentru că va vedea în ei mintea lui Dumnezeu; și această iubire va crește pe măsură ce se dezvoltă și vede dezvoltare în frați.

Totuși, toți frații în Cristos au corpuri imperfecte și prin urmare nu pot da decât expresie imperfectă spiritului iubirii. Și deoarece frații sunt aduși tot mai aproape prin speranțele și ambițiile lor comune, este posibil ca ei să devină o încercare unul pentru altul mai mult decât lumea. Uneori sunt ispitiți să spună unui frate sau unei surori: „Ei bine, nu prea arăți mult din spiritul iubirii!” Astfel apare spiritul criticii și iubirea este pusă la încercare. Pe măsură ce creștem în iubire, vom avea acest spirit al iubirii și vom privi mai binevoitor slăbiciunile fraților. Experiențele noastre zilnice ar trebui să ne învețe tot mai mult despre propriile noastre neajunsuri. Descoperirea propriilor noastre greșeli și lupta cu ele ar trebui să ne smerească. Oricine își dă seama de neajunsurile sale trebuie să-și extindă sentimentul de compătimire către peregrinii tovarăși de pe calea cerească, aceia care luptă lupte asemănătoare. Dacă nu facem așa, nu vom fi plăcuți Dumnezeului nostru.

Faptul că frații au acest Spirit al lui Dumnezeu și caută să dezvolte iubirea, oricât de mult le-ar lipsi până să ajungă la propriile lor idealuri sau la ale noastre pentru ei, cere să-i iubim. Simpatia noastră pentru ei trebuie să se lărgească și să se adâncească, așa încât dacă-i vedem biruiți de vreo greșeală, vom căuta să-i restabilim în iubire, amintindu-ne de noi înșine ca nu cumva să fim și noi ispitiți. Cât despre adâncimea iubirii pe care trebuie s-o arătăm, este clar înfățișată în Scripturi. Noi trebuie să ne iubim frații cum ne-a iubit Cristos. Acest este lucru foarte larg. Cristos ne-a iubit până acolo încât a voit să-Și jertfească viața pentru noi. Noi trebuie să fim plini de iubire, simpatie pentru frații noștri în Cristos, dorind să le fim de ajutor. Orice facem pentru ei este o manifestare a iubirii noastre pentru Domnul.

Domnul nostru a aranjat ca iubirea pentru frați și darea vieții pentru ei și pentru apărarea lor este făcută pentru El; și așa o consideră El. Dacă ar veni timpul când ar fi necesar să ne dăm viața pentru ei, ar trebui să fim gata s-o facem. Dar mai ales trebuie să o jertfim puțin câte puțin în serviciul lor, fie că aceasta ar fi curățând zăpăda de pe caldarâm, fie îngrijindu-ne de ei când sunt bolnavi, fie gătind cina sau micul dejun, fie trimițându-le articole prin poștă ca să-i încurajăm pe calea cea bună — n-are importanță care serviciu. Toate aceste moduri și multe altele sunt căi de a sluji celor care sunt ai Domnului — dându-ne viața ((459)) pentru ei. Ne bucurăm că avem astfel de privilegii, astfel de ocazii — folosindu-ne timpul și puterea așa cum Domnul în providența Sa ne va indica, dându-ne seama că singurul rost al vieții prezente este s-o jertfim în serviciul fraților Domnului și ai noștri, și să facem bine oricui, după cum avem ocazia, dar mai ales fraților.

Cât suntem în trup s-ar putea să nu ajungem niciodată la punctul unde să nu spunem nici un cuvânt, să nu facem nici un fapt care să rănească un frate. Cu toții avem imperfecțiuni împotriva cărora luptăm. Dar „Domnul se uită la inimă” și nu la fapta imperfectă. Dacă vede străduința serioasă de a-I face voia, El va acoperi deficiențele și imperfecțiunile cu meritul Mântuitorului nostru. Dacă comitem o greșeală, trebuie să fim bucuroși s-o corectăm, să ne cerem scuzele de rigoare și să facem reparare — asigurâdu-l pe frate că n-am vrut să-i rănim sentimentele. Sau, dacă sub ispită am simțit mai puțină preocupare decât ar fi trebuit în legătură cu rănirea lui, ar trebui să ne cerem iertare, mărturisindu-ne părerea de rău, iar apoi mărturisindu-ne greșeala la Tronul Harului, în numele lui Isus.

Dacă prin urmare sperăm să fim dintre cei cărora li se va da un loc cu Cristos pe Tronul Său, să căutăm ca prin harul Său să ajungem la ținta poruncii, ținta Legii, așa cum îi este dată Noii Creații. Să fie „iubire dintr-o inimă curată, o conștiință bună și o credință neprefăcută” — o iubire care inspiră la sacrificarea voioasă, bucuroasă a fiecărei speranțe și ambiții pământești, și care-și dă chiar și viața cu bucurie pentru frați, pentru ca noi să fim socotiți vrednici de moștenirea cerească ce-i așteaptă pe cei „mai mult decât biruitori”. Rom. 8:37.