ȚINEREA PORUNCILOR DOMNULUI

W. T. 1 Sept 1916 (pag. 259-261)

Legea dată lui Israel pe muntele Sinai și rezumată în cele Zece Porunci n-a fost dată nici unei alte națiuni sau popor. Ea este încă asupra evreului și este o robie numai fiindcă a fost stabilită ca parte a contractului lui Dumnezeu cu această națiune. Dacă țineau perfect acea lege, ei urmau să aibă anumite binecuvântări speciale și exclusive. Dacă nu o țineau, urmau să rezulte anumite pedepse. Dar, deoarece acea lege era măsura capacității unui om perfect, și deoarece nici israeliții nu erau mai perfecți decât alți omeni, nici unul din ei n-a putut ține acea lege divină. Nici unul din ei n-a putut primi binecuvântările pe care ea le promitea. Cu toții au primit mai mult sau mai puțin din blestemul sau pedeapsa cu care amenința neținerea legii. Astfel a spus Isus: „Nimeni din voi nu ține legea” (Ioan 7:19); și Sf. Pavel a scris: „Nimeni nu va fi îndreptățit înaintea lui Dumnezeu prin faptele legii” — Romani 3:20.

Cu toate acestea, străduința de a ține legea s-a dovedit o mare binecuvântare pentru poporul Israel, și apostolul ne asigură că unii dintre acei vrednici din vechime, care s-au străduit atât de credincios și loial, vor primi totuși o răsplată bogată pentru aceasta (Evrei 11:38-40). După stabilirea Împărăției Sale spirituale, Mesia va face din acești vrednici din vechime prinți și conducători peste tot pământul — sub El și supuși Lui și Bisericii alese pe plan spiritual.

Isus, deși după trup un membru al rasei noastre, a avut o viață neștirbită, transferată de pe plan spiritual în pântecele mamei Sale fecioare. Astfel El n-a moștenit nici păcatul nici condamnarea păcatului, ci s-a născut „sfânt, nevinovat, fără pată, despărțit de păcătoși” (Evrei 7:26). Datorită acestei perfecțiuni, Isus a putut să facă ceea ce nici un alt membru al familiei umane n-a făcut sau n-ar putea face vreodată. El a fost în stare să țină legea deplin și complet, în fiecare detaliu al ei. Și El a făcut mai mult decât că a ținut legea. El a jertfit drepturile și privilegiile pământești la care legea declara că avea dreptul. Astfel Isus are un merit — un drept la viața pământească, pe lângă viața pe care o are acum pe plan spiritual și care a fost o răsplată de la Tatăl pentru ascultarea Lui până la moarte, „chiar moarte de cruce” — Filipeni 2:8.

Acea viață pământească formează baza pentru aranjamentul Noului Legământ pe care Dumnezeu a promis să-l stabilească prin Mesia cel glorificat. La timpul cuvenit El va aloca meritul jertfei Sale — dreptul Său la viață umană — ca o satisfacție deplină pentru neascultarea tatălui Adam și pentru pedeapsa lui cu moartea. Cumpărând astfel rasa, prin plătirea unui preț corespunzător, marele Răscumpărător Își va prelua posesiunea cumpărată — pe om și căminul său pământesc — și timp de o mie de ani Își va exercita privilegiul de a ajuta pe toți membrii familiei lui Adam, care vor dori să se ridice din starea de păcat, imperfecțiune și moarte, spre perfecțiune umană și viață veșnică. Acele binecuvântări n-au putut veni sub legământul legii, fiindcă omenirea n-a putut ține legământul legii, dar ele vor veni, pentru cei care vor dori și se vor supune, sub termenii Noului Legământ, care promite îndurare și iertare, îndepărtarea inimii de piatră și punerea în locul ei a celei de carne, și reînnoirea cu un spirit drept, în toți aceia care vor fi bine exersați prin corecții și prin privilegiile glorioase ale Împărăției lui Mesia.

Creștinii au trei porunci

Creștinii — ucenicii sau urmașii lui Isus — dintre neamuri niciodată n-au fost sub Legea Mozaică dată la muntele Sinai. Ei sunt primiți în familia lui Dumnezeu sub un legământ diferit — sub acela care spune: „Adunați-Mi pe credincioșii Mei care au făcut legământ cu Mine prin jertfă!” (Psalm 50:5). Lui Isus I s-a permis să răspundă la acest Legământ de Jertfă, după ce a ținut deplin toate condițiile și cerințele Legământului Legii, sub care S-a ((102)) născut. El a fost întâi Conducătorul, Capul casei sfinților care au intrat în acest legământ cu Dumnezeu prin jertfă, învoindu-Se să-Și jertfească viața pământească și toate drepturile ei, în împlinirea voinței Tatălui chiar până la moarte. Credincioșia Lui în aceasta, a câștigat pentru El învierea mai bună, la glorie, onoare și nemurire — natura divină.

În timpul acestei vârste Evanghelice, unii oameni evlavioși au răspuns invitației Domnului de a merge în urmele lui Isus. Prin meritul jertfei Lui, Isus a fost privilegiat să fie Avocat la Tatăl pentru toată această companie chemată a fi clasa Mireasă a Lui și împreună moștenitori. El a acordat jertfei lor meritul Său, făcând-o astfel completă și acceptabilă în ochii Tatălui. Fiecare din urmașii lui Isus, activat de spiritul Său de devotare, nu numai că face un legământ, dar îl și împlinește cu ajutorul gloriosului său Răscumpărător. Astfel, în cele din urmă, ei vor ieși prin el „mai mult decât învingători” și vor fi împreună moștenitori în Împărăție.

Acestora le scrie apostolul: „Voi nu sunteți sub lege, ci sub har.” Aceștia nu sunt sub Legământul Legii ca să li se ceară ascultare absolută și perfectă de fiecare punct al legii evreiești. Ei sunt sub har sau favoare divină, care nu cere de la ei împlinirea întregii legi — o cerință pe care n-ar putea s-o împlinească. În loc de aceasta, după cum ne spune apostolul, „cerința dreaptă a legii (cerința ei reală, spiritul cerinței ei) se împlinește în noi, care umblăm, nu potrivit firii păcătoase, ci potrivit Duhului” (Romani 8:4). Astfel, deși nu sunt sub legământul legii, voia lui Dumnezeu, care era spiritul legii iudaice, are obligativitate asupra fiecărui creștin în proporția în care o cunoaște.

Prima și a doua poruncă creștină

Vorbind despre spiritul legii, care se aplică la îngeri, la lume și la creștini, Isus a spus că se cuprinde pe scurt în două porunci. Prima dintre acestea este: „Să iubești pe Domnul Dumnezeul tău cu toată inima, mintea, ființa și puterea ta.” A doua este: „Să iubești pe aproapele tău ca pe tine însuți.” Fiecare creștin și fiecare înger recunoaște acea lege și simte o responsabilitate față de ea în măsura capacității sale, dar nici îngerii, nici creștinii nu sunt sub Legământul Legii; acel legământ a fost făcut numai cu națiunea lui Israel.

Fiecare urmaș al lui Isus trebuie să-și dea seama că, dacă s-a înrolat sub steagul dreptății și adevărului divin, el și-a angajat însăși viața, ca soldat al crucii în acest serviciu. Cum, dar, ar putea el face mai puțin decât cel mai bine posibil în a iubi și a servi pe Tatăl său ceresc, cu toată mintea, ființa și puterea? Cum ar putea el refuza cerința divină de a-și iubi aproapele ca pe sine însuși, de a fi blând, generos, nu egoist? Este adevărat, noua creație ar putea găsi dificil să-și dedice Domnului toată mintea și puterea și să procedeze cu perfectă corectitudine cu toți semenii săi. Dar aceasta este dorința și intenția creației noi, pentru a căror împlinire trebuie zilnic să se străduiască și să ducă o luptă bună împotriva slăbiciunilor naturale moștenite, ale vechii naturi — carnea sa. În măsura iubirii lui pentru Domnul va fi și zelul lui în această luptă; și în acea măsură va fi și răsplata care i se va da la sfârșit de către Tatăl ceresc.

Dar ce luptă nevăzută se duce printre urmașii Domnului oriunde s-ar afla ei! Lumea nu vede și nu cunoaște acest conflict, dar el este foarte real și Domnul ia notă de loialitatea și credincioșia acestor angajați — a acestora care au făcut legământ cu Domnul prin jertfă — consacrându-și puținul timp, talent, influență, perspective. După ce s-au consacrat, ei trebuie să-și mențină această atitudine de consacrare zi de zi, ceas de ceas, prezentându-și corpurile „jertfe vii, sfinte, plăcute lui Dumnezeu, slujirea lor înțeleaptă” — Romani 12:1.

Dacă după trup sunt slabi sau căzuți, aceștia trebuie să-și amintească faptul că ei nu mai sunt ființe umane sau trupești, și că slăbiciunile nu sunt ale lor; căci ei sunt acuma creații noi în Cristos Isus, pentru care toate cele vechi au trecut și toate au devenit noi. Ei au ambiții noi, idealuri noi și relație nouă cu Dumnezeu. Ei nu iubesc păcatul, ci iubesc dreptatea. Ei urăsc păcatul. Ei s-au înrolat până la moarte să ducă un război împotriva păcatului, în special din propria carne. Ei au satisfacția cunoștinței că deși semenii s-ar putea să nu le vadă luptele, s-ar putea să nu le știe eforturile curajoase pe care le depun în opunerea la păcat, totuși Domnul nu se uită la omul din afară, ci la inimă, și judecata Lui nu este după trup, ci după spirit — minte, intenție, străduință. Astfel există unii mari, viteji soldați ai crucii, pe care lumea nu-i cunoaște, dar toți aceștia, în cele din urmă vor fi încoronați și vor avea parte cu Isus în Împărăția Lui.

A treia poruncă a creștinului

La început ar părea că aceste două porunci specificate de Isus ar cuprinde tot ce dreptatea cere; și așa este. Dreptatea nu cere nimic mai mult decât cuprind aceste două porunci. Atunci de ce a dat Isus o altă poruncă — o a treia — una nouă, mai presus decât cerea legea divină? Răspundem că această a treia poruncă nu este aplicabilă la nimeni în afară de aceia care devin ucenici ai lui Isus. Această a treia poruncă nu I-a fost dată lui Isus de Tatăl. El Și-a pus voluntar această reglementare pentru Sine și anume Și-a pus viața ca jertfă — un lucru pe care nici o lege nu-l putea cere pe drept. Tatăl n-a cerut ca Isus să facă aceasta, în sensul de a-I porunci s-o facă; dar El I-a cerut în sensul că a promis Celui sfânt care va intra în Legământ de Jertfă, gloria, onoarea, nemurirea, natura divină și Împărăția Mesianică.

De aceea, intrând în Legământul de Jertfă, Isus a făcut mai mult decât cerea legea dată lui Israel. Prin urmare, când le-a arătat ucenicilor condițiile pe care El le va fi Avocat și pe care le va garanta o parte cu El în lucrurile cerești, El a specificat importanța acestei a treia porunci. „Vă dau o poruncă nouă, să vă iubiți unul pe altul cum v-am iubit Eu” (Ioan 13:34). Sf. Pavel arată că Cristos ne-a iubit până acolo încât a murit pentru noi, și că toți urmașii lui Isus, stăpâniți de spiritul Lui, la fel trebuie să socotească o bucurie că li se permite să-și pună viața în serviciul fraților. „Noi trebuie să ne dăm viața pentru frați”.

((103))

Treptat, ochii înțelegerii noastre au fost deschiși tot mai larg pentru a vedea lungimea și lățimea, înălțimea și adâncimea iubirii lui Dumnezeu; și ca rezultat, noi ne-am străduit tot mai mult să iubim și să servim pe Dumnezeul nostru cu toată inima, mintea, ființa și puterea. De asemenea, am învățat tot mai mult să apreciem necesitatea de a ne purta just și amabil cu membrii familiei noastre, cu vecinii, cu toți oamenii — iubindu-ne aproapele ca pe noi înșine. Poate că ne-am felicitat pe noi înșine de progresul pe care-l făceam, și, în mod sigur, cu toții avem nevoie de unele încurajări în timp ce ne luptăm cu vechea natură!

Sursa celor mai aspre încercări ale noastre

Dar acum, iată porunca cea nouă, care cere o și mai mare devotare față de voința Tatălui nostru și față de conducerea Mântuitorului nostru! Regula dreptății trebuie să fie respectată față de Tatăl nostru ceresc și față de toți vecinii noștri; dar față de frații din casa credinței trebuie să facem mai mult decât ce este drept — să suferim, să jertfim pentru ei, în interesul lor. „Trebuie să ne dăm viața pentru frați.” O, ce propunere pătrunzătoare este acest Legământ de Jertfă! Cât de ciudat este că de la noi se așteaptă să sacrificăm, să ne dăm viața pentru frați!

La început cineva ar putea spune: „Sacrificiul este o chestiune foarte ușoară când se face în interesul fraților, mai ușoară decât când se face pentru lume.” Cu toate acestea, experiența arată că mulți din poporul drag al lui Dumnezeu, străduindu-se să țină primele două porunci, găsesc mai ușor a sacrifica timp, influență și putere în serviciul lumii decât în serviciul fraților. Cumva suntem înclinați să așteptăm mai mult de la frați decât de la alții, și înclinați să îngăduim mai puțin slăbiciunile fraților decât ale altora. În nici o altă situație nu pare să fie mai încercat poporul lui Dumnezeu în privința darurilor spirituale, decât în cea a încercării unuia de către altul, a unuia cu altul. Nu este numai teorie; se dovedește în practică.

Peste tot în lume sunt tulburări în adunări. Cu adevărat citim: „Domnul va judeca pe poporul Său” și „Domnul Dumnezeul tău te încearcă!” Încercări și cerneri vin, și mulți din sfinții dragi ai Domnului, care au făcut un legământ cu El prin jertfă, nu par a-și da seama că aceste tulburări printre frați în adunare sunt mijloace pe care Domnul le permite pentru a încerca și a demonstra caracterul poporului Său — iubirea lor pentru El, pentru Cuvântul Lui, pentru voința Lui, dreptatea lor față de toți oamenii, făcându-le altora ceea ce le-ar plăcea să li se facă, și, în final, spiritul de jertfire de sine în privința a ceea ce vor face sau vor suporta de la frați în punerea vieții pentru ei.

Îndemnuri spre iubire frățească

Avem mari temeri că unii din sfinții Domnului, nereușind să aprecieze situația, nu reușesc să fie învingători în aceste chestiuni, și că locul lor în preoțimea regală poate fi pus astfel în primejdie. Nu mustrăm pe nimeni, nu căutăm greșeli la nimeni. Dar încurajăm pe toți să-și amintească Legământul de Sacrificiu în care am intrat, așa cum este reprezentat în a treia poruncă — să ne iubim unul pe altul cum ne-a iubit Învățătorul — chiar până acolo încât a murit pentru noi.

Dacă acest lucru ar putea fi corect apreciat, dacă am putea simți mai multă simpatie iubitoare unul pentru altul, n-am fi înclinați reciproc să imputăm motive rele cuvintelor și conduitei. Mai degrabă am fi bucuroși să presupunem că au fost sincere, fie că am putea fi deplin în acord cu toate faptele și propunerile lor, fie că nu. Fiind plini de iubire pentru frați, refuzul nostru de a ne alătura lor în ceea ce considerăm aranjamente neînțelepte și nescripturale ar fi prezentat în așa termeni amabili și plini de considerație, înțelegători și blânzi, încât să le fie de ajutor.

Prin urmare, fiecare să ne străduim a ne judeca pe noi înșine și a nu ne condamna unul pe altul. Să ne cercetăm cu atenție motivele legate de orice acțiune, de orice cuvânt din viață și în special de toate purtările noastre cu frații. Fiecare să presupunem că ceilalți din adunare sunt tot așa de iubitori și de loiali față de Domnul ca și noi. Să nu uităm că este un privilegiu a sacrifica propriile noastre preferințe și conveniențe în favoarea altora dintre frați, oriunde nu sunt încălcate principii clare; și putem să sacrificăm chiar principii clare de dreptate în privința propriilor interese, dacă prin aceasta se păstrează pacea, tovărășia și prosperitatea fraților.

Și chiar dacă, în ciuda oricăror străduințe ale noastre spre contrar, în final ar părea necesar ca o adunare să se despartă, totuși iubirea pentru frați ar trebui să fie legătura binecuvântată care leagă, nu contează cât de mult conveniența adunării sau alte motive ar putea constitui pentru noi o necesitate să ne despărțim. „Iubiți-vă ca frații”, cum ar trebui să se iubească frații. „Fiți buni unii cu alții, miloși și iertați-vă unul pe altul, cum v-a iertat și Dumnezeu pe voi în Cristos” — Efeseni 4:32.

„Prin aceea știm”

Pare remarcabil că apostolul, atunci când arată unul din cele mai sigure semne prin care poporul Domnlui poate ști sigur că au fost concepuți de Spiritul Sfânt, spune: „Noi știm că am trecut din moarte la viață pentru că iubim pe frați” (1 Ioan 3:14). Cât de ciudat este ca iubirea de frați să fie testul crucial, după cum am arătat deja în Studii în Scripturi — și după cum în mod serios ne temem că va fi tot mai manifest, pe măsură ce ajungem la încheierea speranței noastre!

Așa cum a spus apostolul: „Copilașilor, să nu iubim cu vorba, nici cu limba, ci cu fapta și cu adevărul” (1 Ioan 3:18). Aceasta este o chestiune personală. Fiecare dintre noi este sub această încercare. Dacă nu încă, mai curând sau mai târziu, fără îndoială, această dispoziție de a sacrifica în interesul fraților îl va dovedi pe fiecare dintre noi, fie loial, credincios față de legământul nostru, sau, dimpotrivă, necredincios. Haideți să facem din această chestiune a iubirii pentru frați și a punerii vieții noastre pentru frați o chestiune de studiu personal și de aplicare practică pentru propria noastră inimă, minte, gânduri, cuvinte și fapte. Și haideți să ne rugăm unul pentru altul și să ne îndemnăm unul pe altul în aceste privințe, străduindu-ne să ne umplem cu spiritul Învățătorului nostru.