NIȘTE ÎNTREBĂRI INTERESANTE

W. T. 1 AUGUST 1912 (PAG. 250-251)

ÎNTREBĂRI CARE SE REFERĂ LA RĂSCUMPĂRĂTORUL

Întrebare (1) — În ce perioadă din viața lui Isus a fost El om perfect?

Răspuns — El a fost perfect întotdeauna, dar n-a devenit omul perfect până în al 30-lea an al vieții Sale. La început, „începutul creației lui Dumnezeu” (Apoc. 3:14), El era fără păcat, perfect pe plan spiritual — următorul după Tatăl ceresc. Când S-a umilit pe Sine, în armonie cu Planul divin și ca să poată fi Răscumpărătorul și Restauratorul omului, El Și-a menținut perfecțiunea, starea fără păcat. Când S-a născut din fecioară, a fost încă „sfânt, nevinovat, fără pată, despărțit de păcătoși”. A fost pruncul perfect. Crescând până la bărbăție, perfecțiunea Lui s-a menținut — a fost băiatul perfect, tânărul perfect, și în final omul perfect. Astfel citim: „Și Isus înainta în înțelepciune și în statură și era plăcut înaintea lui Dumnezeu și înaintea oamenilor” (Luca 2:52).

Întrebare (2) — A fost Isus, când a atins perfecțiunea omului matur posesorul vieții veșnice, sau a fost necesar să fie pus la încercare ca om perfect, înainte de a fi socotit vrednic de viață veșnică?

Răspuns — După Legea divină, sub care Isus S-a născut în lume, perfecțiunea Sa I-a dovedit vrednicia de viață veșnică, exact cum perfecțiunea lui Adam a însemnat viață veșnică pentru el. Dar ca și Adam, care atunci când a fost creat era în relație de legământ cu Dumnezeu, prin neascultare, prin ruperea Legământului, a pierdut dreptul la viață care era al lui prin acel Legământ divin, tot așa Isus, ca om perfect, era în relație de legământ cu Dumnezeu, și ca ființă umană ar fi putut pierde dreptul Său la viață numai prin păcat, sau, altfel, să-și depună dreptul la viață în sacrificiu — ceea ce a și făcut.

Întrebare (3) — Era Isus, la vârsta de 30 de ani, calificat să Se dea pe Sine ca preț de Răscumpărare pentru Adam și rasa lui, sau era necesar ca mai întâi să aibă o încercare personală, sau probă cu privire la loialitatea Sa față de Dumnezeu, pentru ca sacrificiul să poată fi acceptat ca prețul de Răscumpărare pentru Adam și rasa lui?

Răspuns — La vârsta de 30 de ani Isus era calificat și competent să-Și prezinte corpul ca „jertfă vie, sfântă, plăcută lui Dumnezeu”, ca prețul de Răscumpărare al omului — ceea ce a și făcut. Dumnezeu a acceptat oferirea și sacrificiul și Și-a arătat acceptarea prin ungerea cu Spirit sfânt, prin care L-a conceput pe Isus din nou, de data aceasta la natură divină, ca o răsplată pentru sacrificarea supusă a ceea ce El consacrase spre moarte.

Totuși, necesitatea unei încercări a Celui care va deveni înlocuitorul omului nu era trecută cu vederea în aranjamentul divin. Două probe sau încercări s-au desfășurat în același timp și amândouă erau necesare. Ca om, El trebuia să dovedească loialitate față de principiile dreptății reprezentate în Legea divină, altfel nu putea fi un înlocuitor potrivit sau Răscumpărător pentru Adam și familia sa. Pentru Sine însuși, pentru a Se dovedi vrednic de natura divină, Isus a trebuit să aibă încercări ca Nouă Creatură. Conceperea Sa de Spirit sfânt putea ajunge la roada naturii divine numai prin îndeplinirea credincioasă a legământului Său de jertfă. De aceea, dacă n-ar fi reușit să îndeplinească sacrificiul conform legământului, El ar fi dat greș în întregime și n-ar fi primit marea răsplată a gloriei, onoarei și nemuririi divine, pe care a primit-o la înviere.

După cum declară Sf. Pavel, „De aceea și Dumnezeu L-a înălțat foarte sus și I-a dat Numele care este mai presus de orice nume” (Fil. 2:9). Întreaga încercare a Domnului nostru a fost în direcția sacrificării credincioase de Sine, în îndeplinirea voinței Tatălui — în supunerea la toate lucrurile „scrise în Carte” — în profeții și în tipurile Legii. Dacă nu reușea să-Și țină legământul de sacrificiu, nu numai că nu câștiga înălțarea la natura divină, dar ar fi pierdut totul — chiar și viața.

Dar ținerea legământului Său de sacrificiu, obligatorie asupra Domnului nostru ca Nouă Creatură, a însemnat de asemenea că a ținut Legea, obligatorie pentru El ca ființă umană, pentru că lucrurile cerute de la El sub legământul Său erau în armonie cu Legea. A ține legământul însemna că trebuia să țină Legea, și mult mai mult decât atât — să-Și jertfească drepturile și interesele, pe care Legea nu le cerea să fie jertfite.

Întrebare (4) — Dacă Isus ar fi ținut Legea fără greșeală, dar n-ar fi reușit în vreo trăsătură a legământului Său de sacrificiu, care ar fi fost starea răscumpărării umane? Ar fi fost plătit prețul de Răscumpărare al umanității prin ținerea perfectă a Legii de către Isus, chiar dacă n-ar fi reușit în respectarea legământului Său de sacrificiu, și astfel să nu reușească să obțină gloria, onoarea și nemurirea — planul divin? Dacă nu, de ce nu?

Răspuns—În circumstanțele menționate în întrebarea de mai sus, întregul fapt al răscumpărării ar fi eșuat, în ceea ce Îl privește pe Isus. Moartea Sa n-ar fi răscumpărat omul din pedeapsa cu moartea. Într-adevăr, întrebarea presupune o vedere total greșită despre Răscumpărare. Moartea lui Isus a fost o jertfă de Răscumpărare. Adică, a fost o moarte sacrificială cu intenția de a răscumpăra pe Adam și tot ce s-a pierdut prin neascultarea sa. Dar o jertfă de Răscumpărare este un lucru, și plătirea prețului Răscumpărării este alt lucru. De exemplu: Isus Și-a făcut lucrarea perfect; ea a avut aprobarea divină; prețul de Răscumpărare s-a depus și a fost satisfăcător pentru Tatăl, iar Isus a fost răsplătit pentru loialitatea și ascultarea Sa manifestată în acel sacrificiu Răscumpărător; dar valoarea acelui sacrificiu, suficient pentru a fi rezolvarea sau satisfacerea pentru păcatele întregii lumi, încă nu s-a aplicat.

Meritul acelui sacrificiu este în mâinile Dreptății divine, supus aplicării pentru păcatele întregii lumi imediat ce timpul lui Dumnezeu va fi sosit. Dar acel timp n-a sosit încă și lumea nu este răscumpărată încă, nici chiar într-un sens juridic. Prin urmare, noi citim: „toată lumea zace în cel rău” și toți sunt „copii ai mâniei” (1 Ioan 5:19; Efes. 2:3). Dacă prețul de Răscumpărare s-ar fi aplicat și ar fi fost acceptat, lumea n-ar zăcea în mâinile Celui Rău și n-ar mai fi „copii ai mâniei”.

Înainte ca meritul sacrificiului lui Isus să poată fi aplicat ca preț de Răscumpărare pentru păcatele lumii — pentru a asigura eliberarea lumii din condamnarea divină și predarea ei lui Isus, și stabilirea Împărăției Sale pentru binecuvântarea ei — înainte ca toate aceste lucruri, sau vreunul din ele să poată avea loc conform Programului divin, alt lucru trebuie să se facă. Acest alt lucru este chemarea, acceptarea și conceperea la natură divină a unei clase alese „a Bisericii celor Întâi-Născuți, care sunt scriși în ceruri” (Evr. 12:23). Aceasta este lucrarea care a progresat timp de aproape 19 secole. Imediat ce aceasta va fi completată, gloriosul Răscumpărător împreună cu clasa Miresei Lui înălțate, vor inaugura domnia Sa glorioasă de o mie de ani, legându-l pe Satan și introducând Noua Dispensație, pe care întreaga creație gemândă o așteaptă atât de mult — Rom. 8:22, 19.

Astfel, se va vedea că încercarea Domnului nostru, care a început la Iordan la timpul consacrării Sale și s-a terminat la Calvar, a fost dublă, și cele două încercări au progresat simultan, și să nu fi reușit în una sau alta însemna pierdere totală. Ca om, din punct de vedere uman, născut sub Lege, El a fost obligat să țină Legea în fiecare amănunt. Nereușita ar fi însemnat moarte. Ca Nouă Creatură, care a intrat într-un legământ de jertfă, Domnul nostru era obligat să sacrifice de bună voie și supus, viața Sa, drepturile Sale, tot ce poseda, în armonie cu conducerea providenței divine. „Nu voi bea paharul pe care Mi l-a dat Tatăl să-l beau?” (Ioan 18:11). Să nu fi reușit să facă un sacrificiu complet, deplin, L-ar fi costat totul și nu ar fi îndeplinit nimic cu toate experiențele și loialitatea Lui de dinainte.

Credincioșia Domnului nostru în sacrificiu în timpul celor trei ani și jumătate ai serviciului Său, nu a adăugat nimic la perfecțiunea pe care a avut-o la Iordan. El a fost perfect și un sacrificiu acceptabil de la început, și numai Și-a menținut acea perfecțiune și acea acceptare la Tatăl „credincios până la moarte”. Prin urmare, El a ajuns la slava prezentă și este pregătit pentru a fi Marele Preot milos și credincios al lumii, și de asemenea are meritul sacrificiului Său în mâinile Dreptății, gata ca la timpul stabilit, la sfârșitul acestui Veac, să fie aplicat pentru ștergerea păcatelor întregii lumi.

Biserica are parte de beneficiile morții Domnului nostru într-un mod diferit de cel al lumii. Ea are meritul Răscumpărătorului atribuit prin credință (datorită credinței) — pentru a acoperi slăbiciunile și defectele cărnii ei, așa încât carnea ei să poată fi prezentată sfântă și acceptabilă Tatălui prin Răscumpărătorul, care-i atribuie meritul sacrificiului Său și o face acceptabilă ca parte a propriului Său sacrificiu. „Dacă răbdăm (cu El) vom și împărăți împreună cu El”; „Dacă suferim cu adevărat împreună cu El, ca să fim și slăviți împreună cu El”; „Aduceți trupurile voastre ca o jertfă vie, sfântă, plăcută lui Dumnezeu; aceasta este slujirea voastră înțeleaptă”; „împlinesc ce lipsește necazurilor lui Cristos” (2 Tim. 2:12; Rom 8:17; 12:1; Col. 1:24). Acestea sunt unele din invitațiile oferite Bisericii care acum se califică pentru a fi membri ai Preoțimii Împărătești în marea lucrare de binecuvântare și ridicare a omenirii, după cum Dumnezeu a stabilit și a promis mai înainte.

UN TEXT ADĂUGAT

Întrebare — Te rog explică Apoc. 20:5: „Ceilalți morți n-au înviat până nu s-au sfârșit cei o mie de ani”.

Răspuns — Teologii sunt de acord că acest text este o adăugire. Trebuie totuși să ne amintim că este un lucru a fi legal sau oficial mort, și alt lucru a fi mort în mod real. Dar cum le-a spus Isus unora, El i-a recunoscut ca fiind vii numai pe cei care L-au acceptat. Cei care n-au pe Fiul n-au viață în nici un sens sau grad; cei care au pe Fiul le este socotit începutul vieții. Lumea în timpul miei de ani va avea ocazia nu numai să fie trezită ci să aibă viață deplină. De aceea, dacă după ce sunt treziți vor înainta și vor asculta de legile Împărăției, ei vor fi ridicați sus, sus, sus, afară din moarte, la perfecțiune și viață.

ÎNTREBĂRILE BIBLICE, CEA MAI MARE

PROBLEMĂ A UNUI PREDICATOR.

Întrebare —Dacă Biblia a fost greșit interpretată în multe puncte vitale, cum să înțelegem Biblia, dacă nu suntem destul de educați ca să știm aceste lucruri?

Răspuns — Predicatorii sunt mai puțin în stare să interpreteze Biblia decât oricare altă clasă de oameni din lume. Seminariile teologice nu învață interpretarea Bibliei ci instruiesc studentul cum să apere diferitele crezuri și cum să înăbușe investigația și să-l facă pe cercetător să se simtă prost. Nimic nu-l deranjează mai mult pe un predicator decât întrebările Biblice.

Sfatul nostru pentru cei care vreau să cunoască Adevărul este să cerceteze Scripturile și să folosească Concordanțele și orice ajutor biblic care-l va ajuta în înțelegerea potrivită și rațională a scripturilor. Dar asigurați-vă că subiectul este abordat onest și cu rugăciune, cu o dorință de a cunoaște Adevărul și fără prejudecăți sectare. Amintiți-vă cuvintele Învățătorului: „Sfințește-i prin Adevărul Tău: Cuvântul Tău este adevărul” (Ioan 17:17).

MARELE ÎNVĂȚĂTOR A EXPUS IGNORANȚA SADUCHEILOR.

Întrebare — „La înviere, soția căruia ... va fi ea” (Mat. 22:28) dacă a avut mai mulți soți?

Răspuns — Saducheii, agnosticii, care nu credeau în înviere, au încercat să prindă în cursă pe Marele Învățător punând una din întrebările lor încuietoare. Șapte frați s-au căsătorit pe rând cu aceeași femeie și toți au murit înainte să moară ea. „La înviere, soția căruia ... va fi ea?” Ei n-au întrebat, a cui nevastă va fi ea în ceruri sau în purgatoriu sau în chin veșnic, pentru că nici Isus și nici evreii nu aveau o astfel de învățătură. Fariseii și Isus învățau învierea morților, iar Saducheii au pus această întrebare sarcastică împotriva acestei învățături.

Remarcați măreția răspunsului Învățătorului: „Vă rătăciți, necunoscând nici Scripturile, nici puterea lui Dumnezeu” (Mat. 22:23-33). Voi nu înțelegeți învățătura Scripturilor cu privire la asemenea chestiuni, și prin întrebarea voastră ignorați marea putere divină, care la înviere va fi exercitată ca să îndepărteze toate dificultățile situației. Apoi Marele Învățător a continuat să le spună că acei care vor ajunge (treptat) la înviere — cei care vor ajunge la o înviere completă din starea păcatului și a morții, „nici nu se vor însura, nici nu se vor mărita” ci vor fi fără sex, cum sunt îngerii. Astfel întrebarea Saducheilor, care se presupunea a fi mare și fără răspuns, a pălit și le-a fost demascată ignoranța.