SERVICIU NEFOLOSITOR ȘI SERVICIU FOLOSITOR

„Chiar dacă mi-aș împărți toată averea pentru hrana săracilor și nu aș avea dragoste, nu-mi folosește la nimic.” 1 Cor. 13:3.

R5786 15 octombrie 1915 (pag. 313-314)

Apostolul a dezbătut subiectul darurilor Duhului sfânt. În capitolul 12 a arătat că Domnul a dat unul sau mai multe daruri miraculoase fiecărei persoane din Biserica timpurie care a acceptat Mesajul Evangheliei și a devenit urmaș al lui Cristos. Aceste daruri au avut un scop dublu: pentru beneficiul persoanei respective și ca mărturie pentru cei din afară. Mesajul Evangheliei era nou, iar pentru începutul Bisericii în stadiul ei de copilărie erau necesare metode eficiente și convingătoare. După ce a arătat aceste diferite daruri și a sugerat că darul învățării publice, al oratoriei, era cel mai prețios, sfântul Pavel spune: „Vă voi arăta o cale nespus mai bună.” Apoi el îi asigură că roadele Duhului sunt mult mai importante, că Dragostea este rodul cel mai valoros, fără de care toate darurile, tot zelul ar fi fără valoare.

Există astăzi creștini care se plâng mult că Biserica din zilele noastre nu posedă darurile avute de Biserica timpurie. Ei sunt siguri că absența în prezent a acestor daruri ale Duhului denotă o mare lipsă de credință și credincioșie printre poporul lui Dumnezeu. Dar aceștia par să nu observe că apostolul Pavel a asigurat Biserica din zilele lui că aceste daruri vor trece. Să-l ascultăm: „Dragostea nu piere niciodată. Prorociile se vor sfârși, limbile vor înceta, cunoștința (cunoștința sau capacitatea miraculoasă de a înțelege) va avea sfârșit.... Acum, deci, rămân aceste trei: credința, nădejdea și dragostea; dar cea mai mare dintre ele este dragostea” (vers. 8, 13). Vedem că aceste daruri miraculoase s-au sfârșit treptat. Ele au fost acordate numai prin apostoli și de aceea, după moartea apostolilor și a celor asupra cărora apostolii și-au pus mâinile acordându-le daruri, nimeni nu le-a mai putut primi. Totuși, posesia unuia sau a mai multor daruri nu însemna acceptare în Împărăția cerurilor. Era posibil ca cineva să aibă atunci unele din aceste daruri și totuși să fie respins.

În măsura în care un creștin cultivă credința, nădejdea și dragostea, în acea măsură cultivă ceea ce va fi etern. Dintre acestea trei, dragostea este cea dintâi. Există un sens important în care Credința se va sfârși, pentru că atunci când Credința va fi înghițită de vedere, nu va mai fi nevoie de exercitarea ei, așa cum este acum. Există de asemenea un sens important în care Nădejdea va înceta. Atunci când va fi venit ce este desăvârșit, când Nădejdea se va pierde în împlinire deplină, nu vom mai avea nevoie să nădăjduim ca acum. După cum spune apostolul Pavel: „Ce se vede se mai poate nădăjdui?” Vom continua să nădăjduim prin aceea că vom aștepta mereu gloriile viitoare și vom exercita Credință prin aceea că nu ne vom pierde niciodată încrederea în Domnul și în bunătatea și credincioșia Lui sau unul într-altul; dar Credința și Nădejdea nu vor mai fi necesare în același înțeles ca acum. Dragostea însă nu se va sfârși în nici un sens sau grad, ci doar se va lărgi și se va adânci. „Dragostea nu va pieri niciodată”; ea este o caracteristică a lui Dumnezeu și fiecare ființă perfectă va fi o întrupare a acestei calități glorioase. Cei care vor poseda natura divină o vor avea în măsura cea mai deplină, în realizarea ei cea mai înaltă.

Apostolul folosește cuvintele din textul luat în considerare în legătură cu contrastul dintre darurile și roadele Duhului. Cine și-ar da toate bunurile să hrănească pe săraci decât din dragoste? Răspundem: Ar putea fi motive mai puțin nobile pentru a face acest lucru, după cum sugerează apostolul. Dacă n-ar exista dragoste, n-ar folosi la nimic. Dacă ar fi multă dragoste, ar aduce mult folos. Dacă ar fi puțină dragoste, ar aduce puțin folos. Noi credem că majoritatea celor care dau săracilor au ceva dragoste. Credem că mulți dintre binefăcătorii de astăzi sunt impulsionați de dragoste. În măsura în care un act de bunăvoință va fi astfel impulsionat, va aduce binecuvântare. În măsura în care va fi impulsionat de egoism și slavă deșartă, nu va aduce nici o binecuvântare. Acest lucru este adevărat atât în cazul Bisericii, cât și al lumii.

Darea bunurilor pentru hrana săracilor ar putea fi făcută în vederea popularității sau pentru avansare egoistă. Fariseii au făcut un mare spectacol din sfințenia lor, dar nu dragostea a fost resortul acțiunilor lor. Domnul nostru a spus că ei și-au luat răsplata — care a fost lauda oamenilor. Dacă un politician care ar candida pentru o funcție ar fi să-și dea bunurile pentru hrana săracilor, iar săracii ar vota pentru el la alegeri, și-ar lua răsplata. De ce să aibă două răsplăți? A obținut voturile și acesta a fost scopul lui în împărțirea bunurilor. Însă răsplata pe care Domnul o dă este atât una prezentă cât și una viitoare.

În legătură cu caritatea privată, fiindcă există astăzi prevederi sociale, donațiile private făcute săracilor sunt în mare măsură inutile și adesea neînțelepte. Dar există un alt mod mai important de a hrăni săracii. Îi putem hrăni pe cei flămânzi spiritual și putem ajuta la îmbrăcarea celor goi spiritual. Deci, ne putem folosi banii și ne putem da bunurile pentru hrana săracilor în cel mai bun mod posibil, deși hrănirea și îmbrăcarea corpului nu este ignorată atunci când este necesar. Chiar și hrănirea și îmbrăcarea spirituală n-ar fi plăcute Domnului dacă nu le-am face dintr-o adevărată iubire față de El și față de ai Săi, precum și față de toți oamenii. În oricare măsură un creștin dă pentru cauza Domnului ca să fie văzut sau pentru că crede că se așteaptă de la el să dea, sau din orice alt motiv în afară de dragoste pentru Domnul, în acea măsură nu va primi nici o răsplată. Dacă este făcut din iubire, va fi răsplătit în ceruri; și va fi „de folos” în dezvoltarea caracterului pentru Împărăție.