„Sfera cântării îngerilor”

„Slavă lui Dumnezeu în locurile preaînalte și pace pe pământ iar în oameni bună plăcere.”

Luca 2:14. (subsol — n. t.)

R5576 W. T. 15 noiembrie 1914 (pag. 342-343)

Cântarea pe care au cântat-o îngerii la nașterea Mântuitorului a fost luată și aplicată greșit de către unii care nu văd Planul lui Dumnezeu pentru mântuirea lumii. Descurajându-se de perspectiva aparent slabă a convertirii lumii, aceștia au prezentat o versiune a acestui pasaj care este mai în armonie cu îndoielile și cu ideile lor greșite. Pentru aceștia, rugăciunea cu care Domnul nostru i-a învățat pe ucenicii Săi să se roage, „Vie Împărăția Ta; facă-se voia Ta, precum în cer așa și pe pământ”, și-a pierdut înțelesul; pentru că ei nu văd nici o speranță de îndeplinire a ei decât într-un sens foarte limitat. De aceea ei preferă să traducă partea din urmă a versetului: „și pace pe pământ între oamenii binevoitori”. Dacă aceasta ar fi redarea corectă, speranțele noastre pentru binele final al tuturor, în ceea ce privește acest pasaj, sigur s-ar stinge; pentru că foarte puțini, de-a lungul istoriei rasei umane, au fost oameni „binevoitori”, oameni care în mod neegoist s-au străduit într-un grad apreciabil să aducă binele pentru tovarășii lor.

Dar noi nu credem că aceasta este ideea din original. Nu este în armonie cu ceea ce noi am văzut clar că este Planul lui Dumnezeu pentru omenire. O asemenea traducere elimină gândul bunăvoinței finale a lui Dumnezeu față de întreaga omenire și micșorează foarte mult sfera acestei cântări glorioase. Implică numai că oamenii care au un sentiment de bunăvoință sunt sau vor fi în pace între ei. Ce complet lipsită de speranță pentru toți oamenii ar fi o astfel de expresie! Și ce puțin ar însemna cântarea îngerilor dacă acesta ar fi mesajul ei!

Dimpotrivă, această cântare a fost o profeție a scopului lui Dumnezeu de a îndeplini prin Copilul nou-născut desființarea blestemului și stabilirea păcii și lipsei păcatului printre omenire, în care Dumnezeu și omul ar ajunge în unitate. A fost o expresie a bunăvoinței lui Dumnezeu, a scopului Său cel bun, să-l aducă pe om înapoi la chipul și asemănarea Lui Însuși, în care a fost creat Adam. Când acest lucru va fi fost îndeplinit, atunci pacea va locui pe întregul pământ; căci cauzele lipsei de armonie vor fi fost eliminate.

Omenirea a ajuns sub blestem sau sub sentința morții din cauza păcatului din Eden — fiindcă primii noștri părinți n-au ascultat de porunca dreaptă a lui Dumnezeu. Toți oamenii din lume, prin urmare, sunt membrii unei rase blestemate — sub detenție penală, care sfârșește în mormânt. Rasa învață lecția răutății peste măsură a păcatului și a efectelor lui groaznice. Dar Dumnezeu a promis să îndepărteze blestemul și să aducă o binecuvântare permanentă în locul lui. Aceasta va însemna o întoarcere la favoarea Lui, la deplină armonie cu El.

Înaintarea marelui plan al lui Dumnezeu

Noi vorbim despre această cântare ca despre o profeție pentru că pacea n-a venit încă, nici bunăvoința, în sensul ca fața lui Dumnezeu să fie întoarsă spre om. Este o declarație a ceea ce Dumnezeu intenționează să facă. El nu are ((763)) bunăvoință față de actuala atitudine păcătoasă și răzvrătită a rasei. El nu are niciodată bunăvoință față de păcat. Nu trebuie să înțelegem că Dumnezeu a exprimat bunăvoința Sa față de om când a pronunțat sentința de moarte asupra lui. Blestemul lui Dumnezeu a indicat dezaprobarea Lui față de om — cu alte cuvinte, nemulțumirea Lui din cauza păcatului omului. El a dorit ca omul să sufere răul ca pedeapsă dreaptă pentru neascultarea sa voită. Dumnezeu l-a tăiat de la părtășie cu Sine. El n-a fost obligat de dreptate să facă nimic mai mult pentru rasa umană. Dar în infinita Sa îndurare, El a pregătit o eliberare pentru omenire. El a cunoscut dinainte căderea omului și a plănuit răscumpărarea lui înainte de întemeierea lumii.

De-a lungul veacurilor de la căderea lui Adam, Planul lui Dumnezeu a progresat încet, constant. Pe când oamenii învățau în durere, în lacrimi și în necaz natura și rezultatele păcatului, Dumnezeu selecta pe cei evlavioși ai Săi, pe Aleșii Săi — mai întâi Aleșii care vor fi prinții pământești în Împărăția Sa de Binecuvântare; iar pe urmă Aleșii care vor domni peste toți ca regi și preoți ai lui Dumnezeu pe planul cel mai înalt de existență. Cel mai mare dintre toți Aleșii este Fiul Său Preaiubit, Mântuitorul lumii, a cărui naștere îngerii au vestito păstorilor care stăteau de veghe pe câmpiile Iudeii, acum aproape nouăsprezece secole (Isaia 42:1). Când toți cei aleși vor fi selectați și pregătiți, atunci va începe binecuvântarea lumii întregi. „De asemenea și creația așteaptă cu o dorință înfocată descoperirea fiilor lui Dumnezeu [Biserica]. Căci creația a fost supusă deșertăciunii, nu de voie, ci din cauza celui care a supus-o, cu nădejdea însă, că însăși creația va fi eliberată din robia stricăciunii, ca să se bucure de libertatea slavei copiilor lui Dumnezeu.” Romani 8:19-21.

Venirea Fiului lui Dumnezeu pe pământ a fost numai preliminară oferirii Lui ca Răscumpărare pentru viața pierdută a lui Adam, tatăl rasei, prin care au căzut toți urmașii lui. Dar nici atunci când Domnul nostru a murit ca Prețul de Răscumpărare al omului, favoarea lui Dumnezeu n-a venit pentru lume. Isus a fost apoi înviat din morți ca ființă divină, glorioasă. După aceea El S-a înălțat în locurile Preaînalte și S-a înfățișat înaintea lui Dumnezeu pentru cei care urmau să fie din Aleșii spirituali. În felul acesta, cei din urmă au devenit cei dintâi în Planul lui Dumnezeu. Meritul morții lui Isus a fost utilizat mai întâi în folosul acestora. Încă n-a fost aplicat pentru nimeni altcineva. Biserica lui Cristos are acum această pace promisă și bunăvoință. Acestea sunt acordate numai celor care au venit în relație vitală cu Dumnezeu prin Cristos — cei deplin consacrați.

Scripturile arată că după ce toți aceștia vor fi aleși, pregătiți și glorificați, următorul pas va fi aplicarea în folosul tuturor oamenilor a meritului care a fost atribuit acestor Aleși, și prin care va trece la Vrednicii din vechime și la întreaga omenire. Această clasă spirituală a fost aleasă să fie membri ai Corpului lui Cristos, asociați cu El în Împărăția Mesianică. Toți aceia care se dovedesc pe de-a-ntregul credincioși vor obține această poziție înălțată. De îndată ce întreaga clasă spirituală va fi glorificată, păcatele întregii omeniri, ale celor în viață precum și ale celor morți, vor fi în mod legal anulate prin aplicarea virtuții, meritului morții de sacrificiu a lui Isus. Atunci ei vor fi eliberați de condamnarea sentinței morții. Pedeapsa morții va fi ridicată. Ei vor fi predați Cristosului, Cap și Corp, Marele Mijlocitor. Blestemul va fi îndepărtat.

Atunci va începe marea lucrare a Veacului Milenar. Va fi o lucrare de ridicare treptată de-a lungul întregii mii de ani ai Domniei Cristosului. Cei morți vor fi înviați treptat și aduși la o cunoștință clară a mântuirii lui Dumnezeu prin Cristos. Atunci toți vor avea ocazia să ajungă la binecuvântata condiție a păcii și bunăvoinței vestite de către îngeri. Treptat vor fi aduși, dacă vor vrea, la punctul unde vor fi gata să fie primiți de către Tatăl, să fie prezentați Lui. Aceasta va fi experiența binecuvântată a tuturor celor care vor fi ascultători de regulile și cerințele Împărăției. Dacă ei se vor dovedi răuvoitori și neascultători, după ce au fost aduși la o înțelegere clară, vor fi „nimiciți”, distruși, ca nevrednici de alt efort din partea lui Dumnezeu pentru recuperarea lor.

Moartea lui Cristos o binecuvântare pentru Univers

Noi înțelegem că sacrificiul Fiului lui Dumnezeu va fi o binecuvântare și pentru locuitorii lumilor încă nepopulate, care nu vor fi avut nici o experiență personală cu păcatul. Se pare că Dumnezeu intenționează ca după ce omenirea va fi restabilită și toți incorigibilii distruși, să nu mai permită nici o altă încălcare a Legii Divine. Într-adevăr, putem vedea că dacă la începutul devierii sale Satan ar fi știut rezultatele propriei sale căi, probabil că n-ar fi făcut pasul pe care l-a făcut. Noi nu trebuie să gândim despre Satan că este nechibzuit prin natură. El a fost o ființă glorioasă, Lucifer, „fiul zorilor”. Dacă Tatăl Adam și Mama Eva ar fi prevăzut rezultatele neascultării lor, ei n-ar fi apucat pe astfel de cale; pentru că, să fi făcut așa cu bună știință, ar fi însemnat să fie foarte neînțelepți, nechibzuiți, cu mintea nesănătoasă, pe când ei au fost creați perfecți, în chipul Creatorului lor.

Noi credem că dacă îngerii care nu și-au păstrat starea lor de la început ar fi știut sfârșitul de la început — dacă ar fi putut privi de-a lungul veacurilor și ar fi văzut consecințele groaznice ale căii lor de păcat și neascultare — ei ar fi fost înspăimântați și n-ar fi făcut un pas atât de dezastruos. Faptul că ei au intrat în păcat și au dezvoltat tendințe, înclinații și preferințe atât de păcătoase, nu este o dovadă că aceasta ar fi fost calea lor dacă ei ar fi știut dinainte cât știu acum. Speranța noastră este că unii dintre aceștia mai pot fi încă recuperați, dacă ei se vor căi în mod adecvat în marea lor Zi de Judecată, acum atât de aproape.

Dumnezeu caută astfel de închinători care I se închină în spirit și adevăr. Gândul nostru este că toate aceste lumi care ne înconjoară sunt destinate să fie locuințele multor ființe inteligente care încă vor fi create. Credem că plăcerea lui Dumnezeu este să dăruiască bucurie și binecuvântare multor creaturi, pe diferite planuri de existență. Iar Dumnezeu face din această experiență a omului cu păcatul o lecție valoroasă, o lecție care va fi benefică, nu numai pentru ei înșiși, ci pentru toate lumile care vor fi vreodată populate. Aceștia ar putea fi instruiți și informați care este natura și tendința păcatului, înainte ca ei să dezvolte vreo tendință ((764)) păcătoasă. Probabil că li se va spune istoria despre tendința păcatului — ce a făcut acesta pentru oamenii de pe pământ, cât a costat ca să-i răscumpere și să-i restabilească. Poate că lor li se va spune că păcatul degradează mintea, corpul și moravurile; că influența lui este numai degradantă; că odată degradat, omul învață să prefere păcatul, în ciuda întregii nefericiri și degradări pe care o aduce; și că Dumnezeu nu va dărui niciodată nimănui viață veșnică decât dacă acela cooperează bucuros la acel scop — că El nu va influența niciodată pe cineva împotriva voinței lui.

Ca atare, s-ar părea că marea lucrare îndeplinită la Calvar va avea o influență largă cât Universul. Și acest gând poate fi aplicat la prima parte a cântării îngerilor: „Slavă lui Dumnezeu în locurile preaînalte!” Dumnezeu va fi glorificat de către toți îngerii, de toate gradele de ființe spirituale. El va fi glorificat de către Biserica Sa înălțată, pe atunci având natura divină; de către omenirea restabilită, de către toate creaturile inteligente de pe toate planurile, din toate Veacurile! Da, tot mai glorioasă va fi onoarea Sa pe măsură ce vor trece anii eternității și pe măsură ce ființele de pe alte planete vor fi aduse în existență și aduse la punctul unde să-L cunoască pe El și să se împărtășească din minunatele Sale daruri și binecuvântări, și să afle fericirea de a-L iubi și servi pe El.