Chivotul lui Dumnezeu în mâini rele

1 Samuel 4:1-18

> O preoțime coruptă — Un popor demoralizat — Încercare de a-L implica pe Dumnezeu în război — Chivotul legământului capturat — Pedeapsă prin vrăjmașii lor — Același principiu în acțiune astăzi — Moartea tragică a lui Eli și a fiilor săi — Care popoare sunt în relație de legământ cu Dumnezeu?

„Fiți împlinitori ai cuvântului, nu numai ascultători, înșelându-vă singuri.” Iacov 1:22.

R5626 W. T. 1 februarie 1915 (pag. 42-43)

Tragedia arătată în această lecție s-a întâmplat cam cu douăzeci de ani după ce Dumnezeu a prezis calamitățile care vor veni peste Eli și peste familia sa. În toți acei douăzeci de ani, se vede că nu avusese loc nici o reformă — vârstnicul Eli, acum de nouăzeci și opt de ani, nu scosese afară pe servitori sau nu curățise serviciul Domnului. El îngăduise lucrurile să continue în mâinile fiilor săi, în ciuda necinstei lor continui în lucrurile lui Dumnezeu, a imoralității și a exemplului lor rău. Samuel, după cum se vede, poate a fost absent pe vremea celor petrecute în această lecție, și poate ani de zile înainte. Oriunde a fost, putem fi siguri că el a fost un slujitor adevărat al lui Dumnezeu și tot mai mult recunoscut de popor în această calitate.

Nu trebuie să supraestimăm condițiile morale și religioase ale poporului în timpul acestor douăzeci de ani; dar putem presupune că exemplul rău al preoților, fiii lui Eli, pe care el și-i asociase în funcția preoțească, a avut un efect dăunător asupra poporului — un efect demoralizator. Potrivit legământului lui Dumnezeu cu națiunea, El era obligat să-i mustre, să-i pedepsească. A avut loc o altă invazie a filistenilor. Israeliții au ieșit să-i întâmpine în bătălie și au fost învinși. În supărarea lor și bâjbâind după ceva ajutor, ei au privit spre Dumnezeu, întocmai cum astăzi toate națiunile Europei privesc spre Dumnezeu după ajutor și se roagă în zadar.

Procedurile obișnuite în asemenea condiții acum sunt ca și atunci, și anume, să implice pe Dumnezeu în război, o încercare de a invoca ajutorul simbolurilor religioase etc. Și, într-adevăr, israeliții aveau mai bun temei să facă astfel decât regatele care sunt astăzi în război; pentru că Dumnezeu Se declarase a fi Păzitorul lui Israel și ei erau poporul Său deosebit, protejatul Său, și că El îi va apăra atâta vreme cât Îi vor fi loiali. Pe de altă parte, împărățiile acestei lumi nu au astfel de promisiune divină, n-au nici un temei pentru astfel de așteptări ale ajutorului divin. Ele se numesc în mod fals împărății creștine, „creștinătate”, în timp ce n-au nici parte nici soartă cu Domnul. El nu recunoaște nici o națiune în afară de Israelul natural din trecut și Israelul spiritual din prezent. „Voi sunteți o seminție aleasă, o preoție împărătească, un neam sfânt, un popor pe care Dumnezeu Și l-a câștigat ca să fie al Lui, ca să vestiți virtuțile Celui care v-a chemat din întuneric la lumina Sa minunată”. 1 Pet. 2:9.

Israeliții fără îndoială citiseră cum a mers Chivotul înaintea lor în călătoria în pustie, cum în mijlocul Râului Iordan poporul a trecut dincolo cu încălțămintea uscată, și cum în timp ce procesiunea înconjura Ierihonul, zidurile lui au căzut. Și astfel ei au hotărât să aducă Chivotul Domnului și să-l pună în luptă cu poporul Israel, gândind astfel că o să-și asigure victoria. Raționamentul lor, evident, a fost că Dumnezeu nu va permite să fie lezat sau capturat Chivotul; și astfel vor fi în siguranță și victoria îi va reveni obligatoriu lui Israel.

Cu ochiul minții vedem procesiunea: Leviții, purtând Chivotul sfânt al lui Dumnezeu, și cei doi fii ai lui Eli, înveșmântați ca preoți ai Celui Preaînalt, reprezentanții sfințeniei lui Dumnezeu; și poporul, entuziasmat la gândul victoriei prin Chivotul lui Dumnezeu, a cântat imnul lor de bătaie obișnuit, „Scoală-Te, Doamne, ca să se împrăștie vrăjmașii Tăi și să fugă dinaintea feței Tale cei ce Te urăsc”. Num. 10:35.

Poporul a uitat că trăise nereligios, călcând Legământul lor cu Dumnezeu; și că Legământul acela cerea pedepsirea prin vrăjmașii lor. Ei au uitat că cei doi preoți reprezentativi, în nici un ((690)) caz nu mai reprezentau pe Dumnezeu și dreptatea Sa — că ei erau hoți și tâlhari, îmbrăcați ca preoți ai lui Dumnezeu; că erau imorali, necurați, pozând în reprezentanți ai sfințeniei divine. Ei au uitat că binecuvântarea lui Dumnezeu nu trebuia să fie așteptată în asemenea condiții.

O paralelă la zilele noastre

Și, vai, deși suntem la multe secole după timpul lor, vedem în mare parte aceeași paralelă astăzi — multă prefăcătorie, multă simulare, multă denaturare a lui Dumnezeu din partea celor care pretind a fi reprezentanții Lui. Privim războiul actual și pe Kaizerul german în fruntea bisericii luterane; pe împăratul Franz Josef al Austro-Ungariei, fiul principal al papalității; pe regele George în capul bisericii Angliei; pe țar, „tătucul” Rusiei, reprezentantul principal al bisericii greco-catolice — toți aceștia mărșăluind la luptă, fiecare regrupându-și soldații cu gândul la Dumnezeu, fiecare călcând în picioare numele prețios al Prințului Păcii, fiecare aplecat spre folosirea săbiei cu scopul egoist al promovării măririi imperiului său și al prosperității sale comerciale, și, în același timp, susținând tradițiile trecutului privind autoritatea stabilirii Împărăției lui Dumnezeu pe pământ.

Acum, ca în zilele fiilor lui Eli, poporul scoate un strigăt legând Cauza lui Dumnezeu de proiectele lor naționale. Iarăși uită că cele două sunt complet separate; că toată Cauza lui Dumnezeu este sub îndrumare divină și că prin permiterea unei mari înfrângeri a tuturor acestor sisteme ale oamenilor, Cauza Lui va prospera mai bine, pregătind în același timp stabilirea Împărăției lui Mesia, după ce Armaghedonul Bibliei va fi umilit lumea și-i va fi pregătit să aclameze pe noul Împărat Emanuel și Împărăția Sa, „dorința tuturor popoarelor”.

Faptul că au chemat Numele Domnului și au avut Chivotul lui Dumnezeu în bătălie nu i-a ajutat pe israeliți, întocmai cum nici ducerea icoanelor de către soldații ruși nu le va da biruință, sau purtarea numelui lui Dumnezeu pe centurile lor nu le va da biruință germanilor, sau purtarea crucii sf. Gheorghe nu le va da biruință armatelor britanice.

A fost un mare măcel și o risipire a forțelor israelite. Cei doi fii ai lui Eli au fost uciși. Chivotul lui Dumnezeu a fost capturat. Un alergător iute a adus trista știre de la armată la Șilo, unde Eli ca judecător ședea pe înaltul scaun la poartă, întrebându-se nerăbdător, aducându-și aminte cu teamă de prezicerea dezastrului cu douăzeci de ani înainte. Alergătorul i-a raportat lui Eli că bătălia fusese pierdută de israeliți, că cei doi fii ai săi fuseseră uciși, și a încheiat spunându-i că chivotul lui Dumnezeu fusese de asemenea capturat de filisteni.

Israelul diferit de alte națiuni

Eli a ascultat cu calm până la ultima propoziție. Când a aflat că prețioasa sa comoară, al cărei păzitor era el prin numire divină, fusese luată de filisteni, bietul om a căzut în leșin, scaunul său s-a răsturnat și și-a rupt gâtul. Deși a fost credincios în inimă până la moarte, la nouăzeci și opt de ani, totuși n-a fost ireproșabil, prin aceea că și-a neglijat familia și a neglijat să caute ca în lucrarea încredințată lui să nu fie amestecați cei din casa lui. Loialitatea lui față de Dumnezeu n-a fost suficient de mare ca să-l împiedice de a-și neglija responsabilitatea. În caracterul său a fost prea mult din spiritul „păcii cu orice preț”, nu destul din acel curaj care este pregătit să moară pentru dreptate.

Lecția pentru poporul de Legământ al lui Dumnezeu, Israel, a fost că Domnul a trimis apoi pedepse peste filisteni, așa încât ei au fost bucuroși să dea înapoi Chivotul poporului lui Dumnezeu. Unii sunt înclinați să nu ia în serios declarația că filistenii au fost chinuiți cu șoareci și hemoroizi atâta vreme cât au avut Chivotul cu ei; iar când Chivotul a fost redat israeliților, aceste pedepse au fost ridicate. Noi n-avem însă nici un temei să ne îndoim că filistenii au avut motiv să-și dea seama că acestea au fost pedepse speciale, iar Scripturile par să sprijine ideea că ele au fost de la Domnul.

Aceasta nu ne autorizează să presupunem că orice fel de pedeapsă de astăzi este de la Domnul — că molimele etc. sunt pedepse de la Domnul. Când ne gândim la acest lucru trebuie să ne amintim că națiunea lui Israel și orice era în legătură cu ea a fost în legământ special cu Dumnezeu și sub supraveghere divină. Oricine se atingea de Israel sau de vreun lucru aparținător sistemului tipic, era în acea măsură împotriva Domnului, a Cauzei Sale, a intereselor Sale, și aceasta se putea face numai cu permisiunea Domnului; și când Domnul a dorit să aducă înapoi Chivotul, sau să elibereze pe poporul Său de asemenea împrejurări, El trebuia să creeze condițiile necesare pentru acel scop.

Astăzi nu există astfel de condiții. Națiunea lui Israel este temporar îndepărtată de sub protecția divină care era cu ei — până când numărul deplin dintre neamuri va fi fost adus în Israelul Spiritual. Atunci tot Israelul va fi recuperat din orbirea și din înstrăinarea lor de Dumnezeu, după cum este scris: „Acesta va fi legământul Meu pentru ei, când le voi șterge păcatele”. Rom. 11:26-32.

Singurul popor sau națiune în relație de legământ cu Dumnezeu acum, potrivit Bibliei, este Israelul spiritual, „un neam sfânt, un popor care să fie al Lui”. Iar în privința Israelului spiritual, interesele lor sunt spirituale; și promisiunile divine nu le garantează binecuvântări și protecție pământească, ci mai degrabă contrariul — persecuție și împotrivire. ((691)) Garanția lui Dumnezeu pentru Israelul spiritual este însă că toate împotrivirile vieții actuale pe care El le permite să vină peste ei vor lucra spre binele lor spiritual etern, dacă ei sunt corect pregătiți prin ele.