((309))

Vie Impărăția Ta - Studiul X
MĂRTURIA COROBORATIVĂ
A MARTORULUI
ȘI
PROFETULUI
DE PIATRĂ AL LUI DUMNEZEU
MAREA PIRAMIDĂ DIN EGIPT

((310))

((311))

PREFAȚĂ LA STUDIUL X

Un comentariu favorabil asupra acestui capitol, pe când era în manuscris, de sub condeiul stimatului profesor C. Piazzi Smyth, F.R.S.E., F.R.A.S., fost astronom regal al Scoției

Fratele William M. Wright, aflând că a fost scris acest capitol despre Marea Piramidă, a cerut să-l citească înainte de a se tipări, deoarece el avea deja o cunoștință considerabilă despre Piramidă. Am acceptat cu bucurie, asigurându-l de dorința noastră de a avea toată critica posibilă. După ce a citit manuscrisul, fratele Wright a ajuns la concluzia că întrucât noi doream critică, cu cât poziția criticului era mai înaltă cu atât era mai bine. În consecință a făcut o copie dactilografiată a manuscrisului și cu permisiunea noastră a trimis-o profesorului C. Piazzi Smyth, căruia i se atribuie în general mai mare cunoștință despre construcția și măsurătorile Marii Piramide decât oricărui alt om din lume, cerându-i să examineze cu grijă manuscrisul și să noteze pe el orice critică ar putea el avea în interesul adevărului. Răspunsul profesorului la acea scrisoare împreună cu copia manuscrisului care-i fusese trimisă, având pe ea remarcile lui critice, i-au fost trimise autorului. Am mulțumit fratelui Wright și profesorului Smyth pentru bunăvoința lor și am făcut corecțiile indicate, doar trei în total, care însă am avut plăcerea să constatăm că nu erau de importanță specială. Numai una dintre critici era cu privire la măsurători și ea arăta o diferență de numai un țol, pe care am corectat-o bucuros.

Gândind că poate fi interesantă pentru cititorii noștri, o redăm în continuare:

((312))

Scrisoarea profesorului C. Piazzi Smyth

Clova, Ripon, Anglia, 21 decembrie 1890

Către d-nul Wm.Wright

Dragă domnule: Citirea manuscrisului prietenului d-voastră C. T. Russell din Allegheny, Pa., a durat mai mult decât mi-aș fi dorit, dar acum am terminat o examinare destul de atentă a ei, cuvânt cu cuvânt. Și aceasta a fost cel mai puțin ce puteam face, când d-voastră v-ați dat osteneala să-l trimiteți cu atâta grijă între coperți de carton ca pachet recomandat, cu fiecare pagină netedă și scrisă la mașină, nu cu mâna.

La început am găsit doar greșeli de dactilografiere, dar pe măsură ce am înaintat în pagini, puterea, înțelegerea și originalitatea autorului ieșeau la iveală magnific; și nu puține au fost fragmentele pe care aș fi fost bucuros să le copiez ca citate, cu nume, în următoarea ediție posibilă a propriei mele cărți despre Piramidă. Dar desigur n-am făcut nimic de felul acesta, și voi aștepta cu deplină răbdare și în cea mai mulțumită stare a minții până când autorul Studiilor în Scripturi își va alege timpul pentru publicare. Așa că acum remarc doar că el este bun și nou în multe din cele pe care le spune asupra cronologiei diferitelor părți ale Piramidei, în special asupra Primului Pasaj Ascendent și a Dopului de Granit; asupra Marii Galerii, ilustrând viața Domnului; asupra paralelismului dintre Camera Regelui cu granitul ei, și Tabernacol cu aurul lui; și în general asupra confirmărilor sau armoniilor strânse dintre Scriptură și Marea Piramidă, care sunt bine comentate.

Între timp, se pare că vă sunt îndatorat pentru cadoul amabil pe care mi l-ați făcut cu mult timp în urmă, constând în primele două volume ale Studiilor în Scripturi. La timpul acela n-am mers mai departe de prima jumătate a primului volum, găsind subiectul, după cum am gândit, nu atât de nou pe cât mă așteptasem. Dar după ce am profitat, așa cum sper, atât de mult de o citire completă a acestui capitol avansat despre Piramidă din volumul al treilea, trebuie să reiau primele două volume de la capăt.

Coletul va fi restituit între coperțile lui, recomandat. Rămân, cu multe mulțumiri,

al dumneavoastră cu respect, C. Piazzi Smyth

((313))

STUDIUL X

MĂRTURIA MARTORULUI ȘI PROFETULUI DE PIATRĂ AL LUI DUMNEZEU, MAREA PIRAMIDĂ DIN EGIPT

Descrierea generală a marii piramide — De ce este de interes special pentru creștini — Marea Piramidă, un mare depozit de Adevăr — Științific, istoric și profetic — Aluziile Bibliei la ea — De ce, când și de cine a fost construită — Importanța amplasării ei — Lecțiile ei științifice — Mărturia ei în legătură cu planul de mântuire — Planul Veacurilor — Indicarea morții și învierii lui Cristos — Mersul în jos al lumii, care se sfârșește într-un mare timp de necaz — Natura necazului — Mișcarea Marii Reforme marcată — Lungimea Veacului Iudeu indicată — „Chemarea de sus” a Bisericii Evanghelice arătată — Cursul consacrării Bisericii — Sfârșitul chemării de sus marcat — Data Venirii a Doua a lui Cristos — Cum sunt indicate binecuvântările restabilirii pentru lume — Cursul lumii în timpul Veacului Milenar — Sfârșitul lui — Contrastul între cele două stări, umană și spirituală, așa cum este indicat în piramidă — Piramida respinge ateismul, necredința și toate teoriile evoluției, și confirmă atât planul din Biblie cât și timpurile și perioadele lui

„În vremea aceea va fi un altar pentru Domnul în țara Egiptului și la hotar va fi un stâlp de aducere aminte pentru Domnul. Acesta va fi pentru Domnul oștirilor un semn și o mărturie în țara Egiptului.” Isa. 19:19, 20.

ANTICII relatau despre șapte minuni ale lumii și chiar în capul listei numeau Marea Piramidă de la Gizeh. Ea este situată în Egipt, nu departe de orașul actual Cairo. Nici o altă clădire din lume n-o egalează ca mărime. Unul dintre oamenii importanți în domeniul granitului din această țară, care a examinat personal Marea Piramidă, spune: „În ((314)) Piramidă sunt blocuri de piatră care cântăresc de trei sau de patru ori cât unul dintre obeliscuri. Am văzut o piatră a cărei greutate estimată era de 880 de tone. Sunt în ea pietre de treizeci de picioare î9,14 mș lungime care se îmbină atât de strâns încât poți trece lama unui cuțit pe suprafață fără să descoperi spațiul dintre ele. Acestea nu sunt zidite cu mortar. Nu există acum utilaje atât de perfecte care să facă două suprafețe de treizeci de picioare lungime să se îmbine așa cum se îmbină aceste minunate pietre din Marea Piramidă”. Ea acoperă o suprafață de circa treisprezece acri [5,2609 ha]. Are înălțimea de 486 picioare [148,13 m] și lățimea la bază de 764 picioare [232,86 m]. Se estimează că Marea Piramidă cântărește șase milioane de tone și că pentru a o muta s-ar cere șase mii de locomotive cu aburi, fiecare trăgând o mie de tone. De fapt bogăția Egiptului nu este suficientă să plătească pe muncitorii care ar demola-o. Din aceste fapte este evident că oricine a fost marele ei proiectant, el a intenționat ca ea să fie un monument durabil.

Văzută din oricare punct de vedere am vrea, Marea Piramidă este cu siguranță cea mai remarcabilă clădire din lume; dar în lumina unei investigații care s-a desfășurat în ultimii treizeci și doi de ani, ea dobândește un nou interes pentru fiecare creștin avansat în studiul Cuvântului lui Dumnezeu; căci ea pare să învețe într-un fel remarcabil, în armonie cu toți profeții, o schiță a planului lui Dumnezeu, trecut, prezent și viitor.

Ar trebui reținut că în afară de Marea Piramidă la care se face referire aici, sunt și altele, unele de piatră altele de cărămidă; dar toate sunt numai încercări de a o copia și îi sunt inferioare din toate punctele de vedere — în mărime, în precizie și în aranjamentul interior. Și de asemenea, s-a demonstrat că, spre deosebire de Marea Piramidă, ele nu conțin aspecte simbolice, ci evident au fost plănuite și folosite ca morminte pentru familiile regale ale Egiptului.

Marea Piramidă însă se dovedește a fi un depozit de adevăr important — științific, istoric și profetic — și mărturia ei se ((315)) găsește a fi în acord perfect cu Biblia, exprimând caracteristicile proeminente ale adevărurilor ei în simboluri frumoase și potrivite. Ea nu este nicidecum o adăugire la revelația scrisă: acea revelație este completă și perfectă și nu necesită nici o adăugire. Dar ea este o puternică mărturie care confirmă planul lui Dumnezeu; și puțini cercetători o pot examina cu atenție, remarcând armonia mărturiei ei cu cea a Cuvântului scris, fără să aibă impresia că construcția ei a fost plănuită și dirijată de aceeași înțelepciune divină, și că este stâlpul de mărturie la care profetul face referire în citatul de mai sus.

Dacă a fost construită sub îndrumarea lui Dumnezeu ca să fie unul dintre martorii Lui pentru oameni, am putea în mod rațional aștepta ceva aluzie la ea în Cuvântul scris al lui Dumnezeu. Și totuși, deoarece în mod evident a fost parte din scopul lui Dumnezeu să țină secret până la Timpul Sfârșitului aspecte ale planului despre care ea dă mărturie, ar trebui să ne așteptăm ca orice referire la ea în Scripturi să fie, așa cum este, cumva ascunsă — să fie recunoscută numai când este timpul să fie înțeleasă.

Așa cum s-a citat mai sus, Isaia vorbește despre un altar și un stâlp în țara Egiptului care „va fi pentru Domnul oștirilor un semn și o mărturie în țara Egiptului”. Și contextul arată că va fi o mărturie în ziua când marele Mântuitor și Eliberator va veni să sfărâme lanțurile opresiunii și să pună în libertate pe captivii Păcatului — lucruri despre care Domnul nostru a predicat la prima venire a Sa (Luca 4:18). Sfera acestei profeții nu este decât neclar văzută însă, până când Egiptul este recunoscut ca simbol sau tip al omenirii, plină de filosofii goale care numai întunecă înțelegerea, dar este ignorantă în privința luminii adevărate. După cum Israelul a simbolizat lumea care va fi eliberată din sclavia Păcatului de către marele antitip al lui Moise, și a cărui jertfă pentru păcat a fost dată de antitipul lui Aaron, tot așa Egiptul reprezintă imperiul Păcatului, stăpânirea morții (Evr. 2:14), care de atâta timp îi ține în ((316)) lanțurile sclaviei pe mulți care vor fi bucuroși să meargă să-L slujească pe Domnul sub conducerea unuia ca Moise, dar mai mare decât el. Fapt. 3:22, 23.

În multe pasaje din Scriptură este indicat caracterul simbolic al Egiptului; de exemplu Osea 11:1 și Matei 2:13-15. Aici, pe lângă faptul că Domnul nostru ca prunc a fost pentru o vreme în realitate în Egipt și Israelul de asemenea a fost pentru o vreme în Egipt, există în mod evident și o semnificație tipică. Fiul lui Dumnezeu a fost în lume un timp pentru cei pe care a venit să-i răscumpere și să-i elibereze; dar El a fost chemat afară din ea — din Egipt — la natura mai înaltă, divină. La fel cei care sunt chemați să fie frații Săi și comoștenitori cu El, „mădularele trupului Său”, Israelul adevărat al lui Dumnezeu, sunt chemați din Egipt; și Învățătorul mărturisește: „Ei nu sunt din lume, după cum nici Eu nu sunt din lume”.

Isaia (31:1, 3), referindu-se la marele necaz acum iminent, spune: „Vai de cei care se coboară în Egipt [în lume] după ajutor [după idei și planuri omenești și după sfat cum ar trebui să acționeze în criza acestei zile mari], care depind de cai [care se străduiesc încă să-și mențină ideile doctrinare vechi, false] și se încred în mulțimea carelor [organizațiilor omenești] și în puterea călăreților [a marilor lideri ai doctrinelor false], dar nu privesc spre Sfântul lui Israel și nu caută pe Domnul [pentru că siguranța și victoria în această zi de necaz nu va fi cu mulțimea]! ... Căci egiptenii sunt oameni, nu Dumnezeu, și caii lor sunt carne, nu duh. Doar mâna [puterea Sa — puterea adevărului și alte agenții — așa cum o va face curând] să-Și întindă Domnul, și ocrotitorul se va clătina, iar cel ocrotit [de puterile Egiptului — ideile lumii] va cădea și vor pieri cu toții”.

După ce toate planurile și proiectele omenești vor fi dat greș și când oamenii își vor fi aflat propria lor păcătoșenie și neajutorare, ei vor începe să strige către Domnul după ((317)) ajutor. Atunci Iehova Se va arăta ca mare Mântuitor; și El a pregătit deja Marea Piramidă ca parte a mijlocului Său de convingere a lumii privind înțelepciunea Sa, preștiința Sa și harul Său. „Acesta va fi pentru Domnul oștirilor un semn și o mărturie [o mărturie pentru preștiința Sa și pentru îndurătorul Său plan de mântuire, cum vom vedea îndată] în țara Egiptului. Ei [egiptenii — sărmana lume, în timpul marelui timp de necaz care vine] vor striga către Domnul din cauza asupritorilor și El le va trimite un mântuitor și un apărător, care să-i salveze. Atunci Domnul Se va descoperi egiptenilor [lumii] și egiptenii vor cunoaște pe Domnul în ziua aceea [în Ziua Milenară — la sfârșitul timpului de necaz]. Vor aduce jertfe și daruri de mâncare, vor face jurăminte Domnului și le vor împlini. Astfel, Domnul va lovi pe egipteni [lumea — în marele timp de necaz chiar aproape], îi va lovi, dar îi va vindeca. Ei se vor întoarce la Domnul, care-i va asculta și-i va vindeca.” Isa. 19:19-22.

În timp ce dovada suplimentară, întăritoare, dată de Marea Piramidă la Cuvântul scris al lui Dumnezeu va fi o nouă cauză de bucurie pentru sfinți, este evident că mărturia ei este intenționată mai cu seamă pentru omenire în timpul Veacului Milenar. Mărturia acestui martor special și remarcabil va da omenirii o nouă bază pentru credință, iubire și zel, când la timpul cuvenit inimile oamenilor vor fi pregătite pentru adevăr. Este remarcabil de asemenea că (precum Planul Veacurilor din Cuvântul scris) acest „Martor” de piatră a păstrat tăcerea până acum, când mărturia lui va fi în scurt timp dată (Egiptului) lumii. Dar sfinții, prietenii lui Dumnezeu de care El nu va ascunde nimic, au privilegiul să audă acum mărturia acestui martor, înainte ca mintea lumească să fie gata să-i aprecieze mărturiile. Numai când cineva este gata să-L asculte pe Domnul poate să aprecieze mărturia Lui.

((318))

Ieremia (32:20), când vorbește despre marile fapte ale lui Dumnezeu, declară că El a „făcut semne și minuni până în ziua de azi, în țara Egiptului”. Dumnezeu a arătat semne și minuni în Egipt când El l-a scos pe Israel în triumf; dar de asemenea El a „făcut semne și minuni” care rămân chiar „până în ziua [noastră] de azi”. Noi credem că Marea Piramidă este principalul dintre aceste semne și minuni; ea începe acum să le vorbească oamenilor de știință în propriul lor limbaj și prin ei tuturor oamenilor.

Întrebările și declarațiile Domnului către Iov (38:3-7) cu privire la Pământ își găsesc o remarcabilă ilustrare în Marea Piramidă, despre care se crede că reprezintă, prin ea însăși și prin măsurătorile ei, Pământul și planul lui Dumnezeu referitor la el. Ilustrația folosită este cea a unei clădiri, și credem că ea se potrivește numai unei construcții în formă de piramidă. Limbajul, deși se aplică în primul rând la Pământ, este alcătuit să se potrivească ilustrației date în Marea Piramidă. Mai întâi se remarcă pregătirea temeliei, stânca pe care este construită Marea Piramidă. Apoi aranjamentul dimensiunilor ei, o caracteristică foarte proeminent arătată în Marea Piramidă, care abundă în măsurători semnificative. „Cine a întins frânghia de măsurat peste el?” Perfecțiunea formei Marii Piramide și exactitatea ei în toate privințele atestă că zidirea ei a fost ghidată de un arhitect maestru. „Pe ce sunt sprijinite temeliile lui?” Marea Piramidă are patru pietre la colțuri fixate în stâncă solidă. „Sau cine i-a pus piatra din capul unghiului?” O piramidă are cinci pietre din capul unghiului, dar aici referirea este la o piatră din capul unghiului deosebită — piatra din vârf. La cele patru pietre de temelie fixate în stâncă s-a făcut referire deja, iar cea care rămâne este piatra din capul unghiului de la vârf. Aceasta este piatra cea mai remarcabilă din construcție — ea însăși o piramidă perfectă, liniile întregii construcții se conformează ei. De aceea întrebarea cu privire la ea este semnificativă și atrage atenția asupra potrivirii ei ((319)) deosebite și asupra înțelepciunii și iscusinței care a pregătit-o și a pus-o ca piatră din vârf.

Făcându-se referire la această construcție în repetate rânduri în Scripturi, nu ne putem îndoi că, dacă va fi întrebat, acest „Martor” al Domnului din țara Egiptului va da o astfel de mărturie care va onora pe Iehova și va corespunde pe deplin Cuvântului scris al Său. Prezentăm astfel acest „Martor” pentru că inspirația mărturiei lui va fi fără îndoială la fel de mult contestată ca și cea a Scripturilor de către prințul întunericului, dumnezeul acestei lumi, și de către cei pe care el îi orbește față de adevăr.

De ce, când și de către cine a fost construită Marea Piramidă?

Această chestiune a fost mult discutată în ultimii ani, atât din punct de vedere științific, cât și scriptural. Mii de ani na fost descoperit nici un răspuns satisfăcător la ea. Vechea teorie că ea a fost construită pentru a fi un cavou sau mormânt pentru un rege egiptean nu este vrednică de crezare; căci, așa cum vom vedea, s-a cerut mai mult decât înțelepciunea zilelor noastre, ca să nu mai spunem nimic de cea a Egiptului de acum patru mii de ani, ca să se proiecteze o asemenea construcție. Pe lângă aceasta, ea nu conține nimic de genul unui sicriu, a unei mumii sau a unei inscripții. Numai când am ajuns timpul numit în profeția lui Daniel „timpul sfârșitului”, când cunoștința trebuia să crească și când cei înțelepți trebuiau să înțeleagă planul lui Dumnezeu (Dan. 12:4, 9, 10), secretele Marii Piramide au început să fie înțelese și întrebările noastre au început să aibă un răspuns rațional.

Prima lucrare de importanță în acest subiect, care dovedește că Marea Piramidă posedă aspecte științifice, a fost a domnului John Taylor din Anglia, în 1859 d. Cr., iar de atunci multe minți capabile s-au preocupat de studierea ((320)) mai departe a mărturiei acestui minunat „Martor”, în special de când profesorul Piazzi Smyth, astronom regal al Scoției, a vizitat-o, a făcut un studiu timp de mai multe luni asupra particularităților ei și a dat lumii faptele remarcabile privind construcția și măsurătorile ei, precum și concluziile lui asupra lor. Acestei lucrări erudite și științifice „Our inheritance in the Great Pyramid” („Moștenirea noastră în Marea Piramidă”) îi suntem în special îndatorați pentru datele de care ne-am folosit în acest capitol. Ilustrațiile noastre sunt copii ale câtorva din cele douăzeci și cinci de planșe cu care este împodobită ultima ediție a acelei lucrări.

La câțiva ani după întoarcerea profesorului Smyth, s-a făcut sugestia că Marea Piramidă este „Martorul” lui Iehova și că ea este un martor la fel de important pentru adevărul divin cât și pentru știința naturală. Acesta a fost un gând nou atât pentru profesorul Smyth cât și pentru alții. Sugestia a venit din partea unui tânăr scoțian, Robert Menzies, care, studiind învățăturile științifice ale Marii Piramide, a descoperit că în ea coexistă învățături profetice și cronologice.

Curând a devenit evident că scopul construirii ei a fost să dea o mărturie a planului divin de mântuire, și în egală măsură mărturia înțelepciunii divine privind adevăruri astronomice, cronologice, geometrice și alte adevăruri importante. Totuși, nedeslușind sfera și desăvârșirea planului de mântuire descoperit în Scripturi, acești domni n-au reușit până acum să observe cele mai uimitoare și mai frumoase trăsături ale mărturiei Marii Piramide în acestă direcție, pe care noi acum o găsim a fi o foarte deplină și completă confirmare a planului veacurilor și a timpurilor și perioadelor asociate cu el, așa cum sunt învățate în Scripturi și prezentate în acest volum și în volumele precedente ale seriei de Studii în Scripturi. Și, mai mult, noi vedem că acest depozit de cunoștință, asemenea celei mai mari părți a depozitului biblic, a fost ținut pecetluit în mod intenționat până când mărturia lui va fi necesară și apreciată. Implică ((321)) aceasta că marele ei Arhitect a știut că va veni un timp când mărturia ei va fi necesară? Cu alte cuvinte, că va veni o vreme când Cuvântul scris al lui Dumnezeu nu va fi apreciat și chiar existența lui va fi pusă sub semnul întrebării; când filosofia umană, sub numele de știință, va fi lăudată și fiecare afirmație va fi supusă testelor ei? A decis Dumnezeu să Se dovedească pe Sine și înțelepciunea Sa chiar prin aceste teste? Așa ar părea. Această construcție va face totuși de rușine înțelepciunea celor înțelepți, ca un „Martor” pentru Domnul oștirilor —„În ziua aceea” — care a început deja.

Profesorul Smyth a tras concluzia că Marea Piramidă a fost construită în anul 2170 î. Cr., ajungând la această concluzie în primul rând prin observații astronomice. Dânduși seama că unghiurile pasajului ascendent corespund cu un telescop și că „Pasajul de Intrare” corespunde cu „indicatorul” unui astronom, el s-a apucat să cerceteze către care stea anume putea el să indice cândva în trecut. Calculele au arătat că o stea, a Draconis, steauadragon, ocupase în ceruri o poziție care privea direct în jos la intrare, la miezul nopții echinocțiului de toamnă, în 2170 î. Cr. Apoi, considerându-se astronom la acea dată, cu indicatorul său fixat pe a Draconis, și considerând pasajele ascendente ca și cum ar fi un telescop, cu care ele seamănă mult, el a calculat ce constelație sau stea importantă ar fi fost în fața telescopului său astfel fixat la data anumită arătată de indicatorul său, și a găsit că trebuie să fi fost Pleiadele. O asemenea coincidență minunată l-a convins că data construirii Marii Piramide a fost indicată în acest fel; căci a Draconis este un simbol al păcatului și al lui Satan, la fel cum Pleiadele sunt un simbol al lui Dumnezeu și centrul universului. Marea Piramidă indică astfel că Arhitectul ei știa despre larga răspândire a răului și despre dominarea lui asupra cursului în jos al omenirii, și indică de asemenea ce se află dincolo de orice vedere umană — că singura speranță pentru rasă este în Iehova.

((322))

Această concluzie a profesorului Smyth, privind data construirii Marii Piramide, a fost din plin confirmată ulterior de anumite măsurători prin care Marea Piramidă își indică singură data construirii. Înțelegerea faptului că Marea Piramidă arată o înțelepciune a proiectului pe care egiptenii n-ar fi putut s-o aibă — o înțelepciune divină care trebuie să fi fost realizată sub supravegherea vreunui slujitor inspirat al lui Dumnezeu — a condus la presupunerea că Melhisedec a fost constructorul ei. El a fost „împăratul Salemului [adică împăratul păcii], preot al Dumnezeului Prea Înalt”, și ca persoană și tip a ocupat o poziție atât de înaltă încât a fost un binecuvântător al lui Avraam, care de asemenea i-a plătit zeciuieli. Puține lucruri putem cunoaște despre aceasta, decât că Melhisedec a fost un rege mare și pașnic și că a trăit cam pe timpul acela și nu departe de locul Marii Piramide.

S-a presupus că Melhisedec, deși nu era egiptean, a folosit forță de muncă egipteană pentru construirea Marii Piramide. Și în oarecare măsură tradițiile Egiptului sprijină o asemenea teorie. Ele descoperă faptul că Egiptul a suferit o invazie deosebită cam pe timpul acela din partea unui popor pe care tradiția îl numește doar hyksos (adică Regi păstori sau Regi pașnici). Acești invadatori se pare că n-au încercat să tulbure guvernarea generală a Egiptului, și, după ce au stat o vreme cu un scop nerecunoscut de tradiție, au părăsit Egiptul la fel de pașnic cum au venit. Se presupune că acești hyksos sau Regi pașnici îl includeau și pe Melhisedec și se crede că ei au fost constructorii Marii Piramide — altarul și „Martorul” lui Dumnezeu în țara Egiptului.

Manetho, un preot și scrib egiptean, este citat de Iosefus și de alții că a spus: „Am avut cândva un rege care se numea Timaus. Pe vremea aceea s-a întâmplat, nu știu cum, că divinitatea a fost nemulțumită de noi; și atunci au venit din Răsărit, într-un fel ciudat, oameni de rasă umilă [nu erau

((323))

((324))

(325))

războinici], hyksos, care au avut curajul să invadeze țara noastră și au supus-o cu ușurință prin puterea lor, fără luptă. Și când i-au avut în mâinile lor pe conducătorii noștri, au demolat templele zeilor”.

Amplasarea ei specială

Marea Piramidă este situată pe un platou stâncos mai ridicat, dominând fluviul Nil, nu departe de orașul Cairo, în Egipt. Un lucru remarcabil în legătură cu amplasarea ei este că delta Nilului formează o linie de coastă maritimă care are forma unui adevărat sfert de cerc, cu Marea Piramidă marcând unghiul interior.

Relația Marii Piramide cu coasta a fost descoperită de domnul Henry Mitchell, hidrolog șef al Controlului de Coastă al Statelor Unite, care a vizitat Egiptul în 1868 ca să raporteze înaintarea Canalului Suez. Observația sa privind regularitatea curburii de-a lungul întregii coaste de nord a Egiptului l-a făcut să tragă concluzia că era indicat un punct central de origine fizică. Căutând acest mare centru, el l-a găsit marcat de Marea Piramidă, care l-a făcut să exclame: „Acest monument stă într-o poziție fizică mai importantă decât orice altă clădire ridicată de om”.

O linie trasă de la pasajul de intrare direct spre nord ar trece prin punctul cel mai nordic al coastei Egiptului; și linii trase în continuarea diagonalelor nord-estică și nord-vestică ale construcției, ar cuprinde ambele laturi ale deltei, incluzând astfel țara în formă de evantai a Egiptului de Jos. (Vezi ilustrația, pagina 323.) Construită la marginea cea mai de nord a platoului stâncos Gizeh și privind peste acest sector sau țară în formă de evantai deschis a Egiptului de Jos, se poate spune într-adevăr că este chiar la hotarul, precum și în centrul ei convențional, așa cum este descrisă de profetul Isaia: „În vremea aceea va fi un altar pentru Domnul în țara Egiptului și la hotar va fi un stâlp [piramidă] de aducere aminte pentru Domnul. Acesta va fi pentru Domnul oștirilor ((326)) un semn și o mărturie în țara Egiptului”. Un alt fapt vrednic de luat în seamă este că Marea Piramidă este situată în centrul geografic al suprafeței uscatului lumii — incluzând America de Nord și de Sud, necunoscute timp de secole după amplasarea și construirea Marii Piramide.

Lecțiile ei științifice

Marea Piramidă ne vorbește, nu prin hieroglife, nici prin desene, ci numai prin amplasarea, construcția și măsurătorile sale. Singurele semne sau figuri originale găsite au fost în „Camerele din Construcție” deasupra „Camerei Regelui”; absolut nici unul din acestea nu se află în pasajele și camerele propriu-zise ale Piramidei. Omitem lecțiile științifice ale Marii Piramide pentru economie de spațiu, pentru că nici unul dintr-o sută de cititori obișnuiți nu ar înțelege termenii științifici, așa încât să aprecieze demonstrațiile, și în special pentru că ele n-ar fi parte din evanghelie, pe care noi avem misiunea să o prezentăm. Este suficient deci numai să sugerăm felul în care ea îl învață pe omul de știință. De exemplu, s-a găsit că suma bazei celor patru fețe la nivelul „temeliilor” are atâția coți piramidali câte zile sunt în patru ani, până la fracțiune — incluzând fracțiunea anului bisect. Măsurătorile în diagonală la bază, de la nord-est la sud-vest și de la nord-vest la sud-est, însumate, dau atâția țoli câți ani sunt în ciclul precesional. Astronomii au conchis deja că acest ciclu este de 25.827 de ani și Marea Piramidă confirmă concluzia lor. Distanța până la Soare, se susține, este indicată, prin înălțimea și unghiul Marii Piramide, a fi de 91.840.270 de mile [146.944.432 km], care corespunde aproape exact cu ultimele cifre la care au ajuns astronomii. Până de curând astronomii calculaseră că această distanță este între nouăzeci și nouăzeci și șase de milioane de mile [144-156.600.000 km], ultimul lor calcul și concluzie fiind nouăzeci și două de milioane [147.200.000 km]. Marea Piramidă are de ((327)) asemenea propriul ei fel de a indica cel mai corect standard al tuturor greutăților și măsurilor, bazat pe mărimea și greutatea Pământului, pe care se spune de asemenea că le indică.

Comentând asupra mărturiei științifice și a amplasării acestui maiestuos „Martor”, reverendul Joseph Seiss, doctor în teologie, sugerează:

„Este un gând încă și mai măreț întruchipat în această construcție minunată. Din cele cinci puncte ale ei este unul de importanță specială, în care se termină toate laturile și liniile ei exterioare. Este colțul din vârf, care își înalță demnul său deget arătător către Soare la amiază, și prin distanța lui de la bază indică distanța medie de la Pământ la acel Soare. Și dacă ne întoarcem la data pe care o dă Piramida în sine și căutăm spre ce indica acel deget la miezul nopții, găsim un indiciu mult mai sublim. Știința a descoperit în sfârșit că Soarele nu este un centru mort, cu planete învârtindu-se în jurul lui, iar el însuși staționar. Acum este recunoscut că și Soarele este în mișcare, ducând cu el splendida lui suită de comete, planete, sateliții lui și ai lor, în jurul unui alt centru încă mult mai mare. Astronomii nu sunt încă întru totul de acord ce și unde este acel centru. Unii însă cred că au găsit că direcția lui este Pleiadele și în special Alcyone, steaua centrală dintre renumitele Pleiade. Onoarea de a fi făcut această descoperire îi revine distinsului astronom german, profesorul J. H. Maedler. Alcyone deci, după câte a putut știința să-și dea seama, ar părea să fie „scaunul de domnie al miazănoaptei” în care întregul sistem al gravitației își are sediul central și din care Atotputernicul Își guvernează Universul. Și aici se află minunatul fapt corespondent, că la data construirii Marii Piramide, la miezul nopții echinocțiului de toamnă și ca atare la adevăratul început de an,* așa cum este încă păstrat în tradițiile multor ((328)) națiuni, Pleiadele erau distribuite deasupra meridianului acestei Piramide, cu Alcyone (h Tauri) exact pe această linie. Aici deci este o indicare a celei mai înalte și mai sublime trăsături la care biata știință umană este în stare doar să facă aluzie, și care ar părea să dea un înțeles nebănuit și puternic acelei conversații a lui Dumnezeu cu Iov, când El l-a întrebat: «Poți tu să înnozi legăturile Pleiadei?»”

*Începutul anului iudaic, inaugurat cu Ziua Ispășirii, este arătat în Studii în Scripturi, Vol. II.

Mărturia ei în legătură cu planul de răscumpărare

Deși fiecare trăsătură a învățăturii Marii Piramide este importantă și de interes, cel mai mare interes al nostru se centrează în tăcutul dar elocventul ei simbolism al planului lui Dumnezeu — Planul Veacurilor. Ar fi însă imposibil să înțelegem planul lui Dumnezeu așa cum este ilustrat de ea, dacă n-am fi descoperit mai întâi acest plan în Biblie. Dar văzându-l înfățișat acolo, este o întărire pentru credință săl vedem din nou atât de frumos schițat aici; și să observăm mai departe că atât adevărurile Naturii cât și ale Revelației sunt recunoscute și mărturisite de același mare Autor în acest minunat „Martor” de piatră.

În acest aspect al învățăturilor ei, Marea Piramidă, văzută din afară, are o semnificație frumoasă, reprezentând planul lui Dumnezeu complet, așa cum va fi el la sfârșitul Veacului Milenar. Încununarea va fi Cristos, Capul recunoscut peste toți; și toate celelalte pietre vor fi în mod potrivit încadrate în clădirea glorioasă, completă și perfectă. Tot acest proces de dăltuire, șlefuire și potrivire va fi atunci completat și toate vor fi legate și cimentate împreună, una de alta și de Cap, cu iubire. Dacă Marea Piramidă, ca întreg, reprezintă planul lui Dumnezeu complet, piatra ei unghiulară din vârf ar trebui săL reprezinte pe Cristos, pe care Dumnezeu L-a înălțat mult, să fie Cap peste toți. Și faptul că ea Îl reprezintă pe Cristos este indicat nu numai de potrivirea ei exactă ca simbol al lui Cristos*, ((329)) ci și de numeroasele referiri la simbol făcute de profeți, de apostoli și de Domnul nostru Isus însuși.

*Vezi Vol. I, cap. 5; de asemenea Planul Veacurilor, Vol. I, x, y, z, W.

Isaia (28:16) se referă la Cristos ca „piatra de preț ... din capul unghiului”. Zaharia (4:7) se referă la amplasarea ei cu mare bucurie în vârful edificiului terminat, spunând: „El va pune piatra cea mai însemnată din vârf, cu strigăte: «Îndurare, îndurare cu ea!»” Fără îndoială, când s-a pus piatra din vârf a Marii Piramide bucuria a fost mare printre constructori și printre toți cei interesați în ea, să vadă această încununare a lucrării terminate. Iov (38:6, 7) de asemenea vorbește despre bucuria care a fost când s-a pus piatra unghiulară principală, și el specifică piatra din vârf sau piatra unghiulară de încununare, menționând mai întâi celelalte patru pietre unghiulare, spunând: „Pe ce sunt sprijinite temeliile lui? Sau cine i-a pus piatra din capul unghiului, atunci când stelele dimineții izbucneau împreună în cântări de bucurie?” Profetul David de asemenea se referă la Domnul nostru și folosește o figură de stil care corespunde exact cu cea a acestui „Martor” de piatră din Egipt. El spune profetic, din punctul de vedere al viitorului: „Piatra pe care au lepădat-o zidarii a ajuns să fie pusă în capul unghiului. Domnul a făcut lucrul acesta și este o minunăție înaintea ochilor noștri. Aceasta este ziua [ziua milenară a gloriei lui Cristos în calitate de Cap și Conducător al lumii] pe care a făcut-o Domnul; să ne bucurăm și să ne înveselim în ea!” (Ps. 118:22-24). Israelul trupesc nu L-a acceptat pe Cristos ca piatră din vârf și prin urmare a fost respins de la poziția de casă specială a lui Dumnezeu — Israelul spiritual fiind zidit în locul lui, în Cristos Capul. Și ne amintim că Domnul nostru Și-a aplicat chiar această profeție la Sine Însuși, și a arătat că El a fost piatra lepădată, și că Israel, prin constructorii lui, preoții și fariseii, au fost cei care au lepădato. Mat. 21:42, 44; Fapt. 4:11.

Cât de perfect ilustrează piatra din vârful Marii Piramide toate acestea! Piatra din vârf, fiind mai întâi finisată, va servi lucrătorilor ca un tipar sau model pentru întreaga ((330)) construcție, ale cărei unghiuri și proporții trebuie să fie conformate după ea. Dar ne putem ușor imagina că înainte ca această piatră din vârf să fie recunoscută ca tipar pentru toată construcția, ea a fost lepădată de către zidari, considerată de nimic, unii dintre ei nu s-au putut gândi la nici un loc potrivit pentru ea; cele cinci fețe ale ei, cinci colțuri și șaisprezece unghiuri diferite făcând-o nepotrivită pentru construcție, până când a fost necesară chiar piatra din vârf, și atunci nu s-a potrivit nici o altă piatră. În toți anii în care lucrarea de zidire a înaintat, această Piatră Principală din Capul Unghiului a fost „o piatră de poticnire” și „o stâncă de cădere” pentru cei nefamiliarizați cu utilitatea și locul ei, întocmai cum este Cristos și va continua să fie pentru mulți, până când ei Îl vor vedea înălțat ca Piatra din Capul Unghiului din planul lui Dumnezeu.

Figura piramidei reprezintă perfecțiunea și deplinătatea și ne vorbește în simbol despre planul lui Dumnezeu, arătând că „în dispensația plinătății timpurilor, El va uni [într-o familie armonioasă, deși în planuri diferite de existență] sub un Cap, toate lucrurile din cer și de pe pământ, sub Cristos” — toate care nu se vor putea conforma fiind nimicite. Efes. 1:10; 2:20-22 — Diaglott.

Cum schițează construcția internă a Marii Piramide
Planul de Răscumpărare

Dar în timp ce mărturia exterioară a acestei mărețe construcții este astfel completă și în acord cu revelația scrisă a lui Dumnezeu, construcția sa interioară este încă și mai minunată. În timp ce forma ei exterioară ilustrează rezultatele complete ale Planului de Răscumpărare* al lui Dumnezeu, construcția interioară marchează și ilustrează fiecare trăsătură importantă a acelui plan, așa cum s-a dezvoltat el veac după veac, până la glorioasa și completa ((331)) lui împlinire. Aici pietrele de la diferite nivele sau planuri reprezintă perfecțiunea tuturor celor care, sub Cristos Isus, Capul nostru, vor ajunge în conformitate cu voința perfectă a lui Dumnezeu, după cum am văzut deja din mărturia Scripturii. Unii vor fi desăvârșiți în planul uman și alții în planurile sau naturile spirituală și divină. Astfel podeaua „Camerei Regelui” este arătată a fi în al cincizecilea rând de zidărie, cea a „Camerei Reginei” în rândul al douăzeci și cincilea, iar capătul de jos al „Primului Pasaj Ascendent”, dacă este extins cu „Dopul”, așa cum va fi arătat imediat, ajunge până jos la linia bazală a Piramidei. Astfel, de la linia bazală în sus, Marea Piramidă pare să stea ca o emblemă a planului lui Dumnezeu de mântuire sau de ridicare din păcat și moarte, prevăzută pentru întreaga omenire. Linia bazală corespunde astfel cu data confirmării făgăduinței lui Dumnezeu către Israelul tipic — începutul procesului de ridicare sau mântuire.

*Vezi Planul Veacurilor în Vol. I

Sugerăm un studiu atent al schiței însoțitoare care arată aranjamentul interior al acestei construcții minunate. Marea Piramidă are doar un singur „Pasaj de Intrare” potrivit. Acest pasaj este regulat, dar scund și înclinat și duce în jos spre o mică încăpere sau „Cameră Subterană” tăiată în stâncă. Această cameră are o construcție specifică, tavanul fiind bine finisat, în timp ce pereții sunt doar începuți iar partea de jos este accidentată și nefinisată. Aceasta a sugerat unora ideea de „abis fără fund”, termen folosit în Scripturi ca să reprezinte dezastrul, uitarea și stingerea. Acest „Pasaj de Intrare” reprezintă potrivit cursul actual descendent al omenirii spre nimicire, în timp ce „Camera Subterană”, prin construcția ei specială, ilustrează marele necaz, dezastru, marea nimicire, „plata păcatului”, spre care duce cursul descendent.

„Primul Pasaj Ascendent” este cam de aceeași mărime cu „Pasajul de Intrare” din care se ramifică. Este mic, scund și dificil de urcat, dar la capătul de sus se deschide ((332)) într-un culoar mare, elegant, numit „Marea Galerie”, al cărui tavan este de șapte ori mai înalt decât pasajele care duc la el. Se presupune că „Pasajul Ascendent”, scund, reprezintă dispensația Legii și Israelul ca națiune de la ieșirea lui din Egipt. Atunci ei au părăsit națiunile lumii și cursul lor descendent, ca să fie națiunea sfântă a lui Dumnezeu și sub legea Sa — propunându-și să umble de atunci încolo pe o cale ascendentă și mai dificilă decât cea a lumii păgâne, adică să țină Legea. Se înțelege că „Marea Galerie” reprezintă perioada chemării evanghelice — încă ascendentă și dificilă, dar nu cu piedici ca aceea din urma ei. Înălțimea și lățimea mai mare a acestui pasaj reprezintă bine speranțele mai mărețe și libertățile mai mari ale Dispensației creștine.

Sub „Marea Galerie”, la capătul ei de jos, la același nivel cu podeaua, începe un „Pasaj Orizontal” care duce la o cameră mică numită de obicei „Camera Reginei”. La capătul de sus al „Marii Galerii” se află un alt coridor scund care duce la o cameră mică numită „Anticameră” care este o construcție foarte ciudată și care le-a sugerat unora ideea unei școli — un loc de instruire și examinare.

Dar camera principală a Marii Piramide, atât ca mărime cât și ca importanța amplasării, este puțin mai departe și este separată de „Anticameră” printr-un alt coridor scund. Această cameră este cunoscută sub numele de „Camera Regelui”. Deasupra ei sunt câteva încăperi mici numite „Camerele din Construcție”. Semnificația acestora, dacă au vreo semnificație, nu este legată de om, nici de vreo altă creatură care umblă pe jos, ci de ființe spirituale: deoarece se va observa pe schiță că deși fețele laterale și cea de sus sunt drepte și finisate, nici una dintre ele nu are podea. „Camera Regelui” conține o „Ladă” sau o cutie de piatră, singura piesă de mobilier găsită în Marea Piramidă. În „Camera Regelui” ventilația se face prin

((333))

((334))

((335))

două canale care traversează pereții de pe fețele opuse și ies în exterior — lăsate în acest scop de constructori. Unii au speculat că sunt încă și alte camere și pasaje care vor fi descoperite în viitor, dar noi nu împărtășim această opinie; nouă ni se pare că pasajele și camerele deja descoperite servesc pe deplin scopul divin intenționat, de mărturie pentru tot planul lui Dumnezeu.

Din partea de vest a capătului de jos sau nordic al „Marii Galerii”, prelungindu-se în jos, este un pasaj neregulat numit „Fântâna”, care duce în „Pasajul de Intrare” descendent. Traseul lui trece printr-o grotă în stâncă naturală. Legătura dintre acest pasaj și „Marea Galerie” este foarte neregulată. S-ar părea că inițial trecerea spre „Camera Regelui” a fost ascunsă, fiind acoperită de lespezile podelei din „Marea Galerie” și de asemenea că o lespede de piatră a acoperit gura „Fântânii”. Dar acum tot capătul de jos al „Marii Galerii” este smuls, deschizând pasajul spre „Camera Reginei” și lăsând „Fântâna” deschisă. Cei care au fost acolo și au examinat locul spun că arată ca și cum la gura „Fântânii” ar fi avut loc o explozie, deschizând-o brusc de jos. Totuși, opinia noastră este că o astfel de explozie nu a avut loc niciodată, ci că lucrurile au fost lăsate dinadins de către constructori așa cum sunt, ca să indice același lucru care ar fi indicat de presupusa explozie, la care se va face referire mai târziu. La drept vorbind, nici una dintre aceste pietre nu este de găsit acum și ar fi fost foarte dificil a le îndepărta.

La capătul de sus sau sudic al „Marii Galerii”, linia podelei „Anticamerei” și a „Camerei Regelui” se prelungește în „Marea Galerie”, formând un obstacol abrupt, sau o treaptă înaltă la capătul ei de sus. Această treaptă iese în afară din peretele sudic cu șaizeci și unu de țoli. Acest perete de la capătul de sud al „Marii Galerii” are de asemenea o particularitate: nu este vertical, ci ((336)) înclinat spre nord — în partea de sus 20 de țoli* — și chiar la vârf este o deschidere sau un canal care face legătura cu așa-numitele „Camere din Construcție” deasupra „Camerei Regelui”.

*Raportul doctorului J. Edgar.

Coridoarele și podelele Piramidei sunt din calcar, cum de fapt este întreaga construcție, exceptând „Camera Regelui”, „Anticamera” și coridorul dintre ele unde podeaua și tavanul sunt din granit. Singura piesă din granit aflată în altă parte în construcție este „Dopul” de granit, care etanșează bine capătul de jos al „Primului Pasaj Ascendent”. Așa cum a fost inițial lăsat de constructori, „Primul Pasaj Ascendent” a fost închis cu o piatră unghiulară bine fixată la capătul lui de jos, unde acesta se unește cu „Pasajul de Intrare”; și acest lucru a fost atât de îngrijit făcut, încât „Primul Pasaj Ascendent” a fost necunoscut până când, la „timpul cuvenit”, piatra a căzut. Aproape de capătul de jos al acestui „Prim Pasaj Ascendent” și chiar în spatele pietrei care îl închide, era „Dopul” de granit, făcut în ușoară formă de ic și evident intenționat să rămână acolo, deoarece a rezistat până acum tuturor eforturilor de a-l îndepărta.

Deși „Pasajul de Intrare” era bine cunoscut anticilor, după cum este atestat de istorici, totuși Al Mamoun, un calif arab, a fost evident în necunoștință de situarea lui exactă, exceptând faptul că tradiția îl localiza pe fața de nord a Piramidei, când, în anul 825 d. Cr., cu mare cheltuială a săpat o intrare, cum se arată în schiță, în speranța găsirii unor comori minunate. Dar deși ea conținea mari comori intelectuale apreciate acum, ea nu conținea nici una de felul celor căutate de arabi. Truda lor totuși n-a fost complet în zadar; căci, în timp ce lucrau, piatra care sigila pasajul ascendent s-a mișcat din poziția ei, a căzut în „Pasajul de Intrare” și a spus secretul, scoțând astfel la iveală „Primul Pasaj Ascendent”. Arabii au presupus că în sfârșit au descoperit calea spre bogăția secretă, și, incapabili să scoată ((337)) „Dopul” de granit, au săpat un pasaj de-alungul lui, perforând mult mai ușor calcarul mai moale decât granitul.

Mărturia Marii Piramide privind Planul Veacurilor

Într-o scrisoare către profesorul Smyth, domnul Robert Menzies, tânărul scoțian care a sugerat cel dintâi caracteristica religioasă sau mesianică a învățăturii Marii Piramide, spunea:

„Din capătul de nord al Marii Galerii, înaintând în sus, încep anii vieții Mântuitorului nostru, exprimați în raportul de un țol la un an. Treizeci și trei de țoli-ani, ne duc chiar deasupra gurii Fântânii”.

Da, acea „Fântâna” este cheia, cum s-ar zice, întregii chestiuni. Ea reprezintă nu numai moartea și îngroparea Domnului nostru, dar și învierea Sa. Aceasta din urmă este arătată prin caracteristica remarcată deja, că gura „Fântânii” și împrejurul ei arată ca și cum o explozie ar fi deschis-o de jos în sus. Astfel a rupt Domnul nostru legăturile morții, aducând prin aceasta la lumină viața și nemurirea — deschizând o cale nouă spre viață (Evr. 10:20). N-a fost posibil ca El să fie reținut de moarte (Fapt. 2:24), se pare că este limbajul rocilor sfărâmate care înconjoară deschiderea de sus a acestei „Fântâni”. După cum „Fântâna” a fost singura cale de acces spre fiecare din aceste pasaje urcătoare ale Marii Piramide, tot așa prin moartea și învierea Răscumpărătorului nostru este singura cale spre viață pe oricare plan pentru rasa decăzută. După cum „Primul Pasaj Ascendent” a fost acolo dar nu se putea trece, tot așa Legământul iudaic sau al Legii a fost ca o cale sau ofertă de viață, dar o cale inutilă sau pe care nu se putea trece spre viață: nimeni din rasa decăzută n-a putut sau na ajuns vreodată la viață parcurgând cursul ei prestabilit. „Nimeni nu va fi îndreptățit înaintea Lui prin faptele legii” la viață (Rom. 3:20). Ceea ce simbolizează „Fântâna”, adică răscumpărarea, este singura cale prin care vreun membru al rasei condamnate poate ajunge la marea prevedere a planului divin — viața veșnică.

((338))

Cu ani înainte de a se face această sugestie, că „Marea Galerie” reprezintă dispensația creștină, profesorul Smyth, prin observații astronomice, fixase data construirii Piramidei la 2170 î. Cr.; când domnul Menzies a sugerat că numărul de țoli ai liniei podelei „Marii Galerii” reprezintă ani, cuiva i-a trecut prin minte că dacă teoria era adevărată, măsurarea liniei podelei de la capătul de jos al „Marii Galerii” în jos pe „Primul Pasaj Ascendent” până la joncțiunea acestuia cu „Pasajul de Intrare” și de acolo în sus de-a lungul „Pasajului de Intrare” spre intrarea Piramidei, ar trebui să se descopere vreun semn sau vreun indiciu în pasaj care să corespundă și astfel să dovedească data construirii Piramidei și corectitudinea teoriei un țol pentru un an. Acesta, deși rațional, a fost un test crucial și s-a obținut serviciul unui inginer civil ca să viziteze din nou Marea Piramidă și să facă măsurători foarte precise ale pasajelor, camerelor etc. Aceasta a fost în 1872; și raportul acestui domn a fost o confirmare până la cel mai mic amănunt. Măsurătorile lui arată nivelul podelei tocmai arătat a fi de 2170-1/2 țoli, până la o linie trasă foarte fin în pereții „Pasajului de Intrare”. Astfel data construirii ei este dublu atestată, în timp ce nivelul podelei pasajelor ei arată a fi pagini de istorie și cronologie, care vor mai fi auzite în general ca o „mărturie pentru Domnul în țara Egiptului”.

Aici, mulțumită măsurătorilor foarte exacte ale tuturor pasajelor, furnizate de profesorul Smyth, suntem ajutați să ajungem la ceea ce pentru noi sunt de departe cele mai interesante aspecte date până acum ale mărturiei acestui „Martor”.

La început, când am ajuns să apreciem ceea ce am menționat deja din mărturia Marii Piramide, am spus imediat: Dacă aceasta într-adevăr se dovedește a fi o Biblie în piatră, dacă ea este o înregistrare a planurilor secrete ale

((339))

((340))

((341))

Marelui Arhitect al Universului, etalând preștiința și înțelepciunea Lui, ea ar trebui să fie și va fi în deplin acord cu Cuvântul Său scris. Faptul că secretele Piramidei au fost păstrate până la încheierea a șase mii de ani de istorie a lumii, dar că ea începe acum să-și dea mărturia pe măsură ce Aurora Milenară se apropie, este în perfectă armonie cu Cuvântul scris, a cărui abundentă mărturie legată de gloriosul plan al lui Dumnezeu a fost la fel ținută în secret de la întemeierea lumii și numai acum începe să strălucească în plinătatea și gloria ei.

Am prezentat deja, în volumele precedente și în capitolele precedente ale acestui volum, mărturia clară a Cuvântului scris, arătând că noi stăm în pragul unui veac nou — că Ziua Milenară se ivește, cu schimbarea ei în stăpânirea pământului, de sub controlul „Prințului lumii acesteia” și al credincioșilor săi, sub controlul Celui „care are dreptul” (prin cumpărare) și al sfinților Săi credincioși. Am văzut că deși rezultatul acestei schimbări va fi o mare binecuvântare, totuși timpul transferului, în timp ce prințul din prezent, „omul cel tare”, este în cursul legării și casa lui este în cursul scoaterii de la putere (Mat. 12:29; Apoc. 20:2), va fi un timp de necaz intens. Dovezile scripturale ale timpului pe care le-am analizat arată că acest necaz trebuia să fie datat de la a doua venire a lui Cristos (octombrie 1874), când a început judecarea națiunilor, sub influențele luminătoare ale Zilei Domnului. Aceasta este arătată în Marea Piramidă astfel:

„Pasajul Descendent”, de la intrarea Marii Piramide, care duce spre „Groapă” sau „Camera Subterană”, reprezintă cursul lumii în general (sub prințul acestei lumi), spre marele timp de necaz („Groapa”) în care se va pune capăt răului. Măsurarea acestei perioade și determinarea când se va ajunge la groapa necazului sunt destul de ușoare dacă avem o dată definită — un punct în Piramidă de la care să plecăm. ((342)) Avem acest reper ca dată, la joncțiunea „Primului Pasaj Ascendent” cu „Marea Galerie”. Acel punct marchează nașterea Domnului nostru Isus, așa cum „Fântâna”, cu 33 de țoli mai încolo, indică moartea Sa. Așadar, dacă măsurăm înapoi în „Primul Pasaj Ascendent” până la joncțiunea lui cu „Pasajul de Intrare”, vom avea o dată fixă de marcat în pasajul descendent. Această măsură este 1542 de țoli și indică anul 1542 î. Cr., ca data la acel punct. Apoi măsurând de la acel punct în jos în „Pasajul de la Intrare”, ca să găsim distanța până la intrarea în „Groapă”, care reprezintă marele necaz și nimicire cu care trebuie să se sfârșească acest veac, când răul va fi răsturnat de la putere, găsim că este de 3457 de țoli, simbolizând 3457 de ani de la data de mai sus, 1542 î. Cr. Acest calcul arată 1915 d. Cr., marcând începutul perioadei de necaz; căci 1542 de ani î. Cr. plus 1915 ani d. Cr. fac 3457 de ani. Astfel Piramida mărturisește că sfârșitul lui 1914 va fi începutul timpului de necaz cum n-a mai fost de când sunt popoarele — nu, și nici nu va mai fi vreodată după aceea. Și astfel se va observa că acest „Martor” confirmă pe deplin mărturia Bibliei asupra acestui subiect, așa cum este arătat prin „Dispensațiile Paralele” în Studii în Scripturi, Vol. II, cap. 7.

Nimeni să nu se îndoiască de faptul că cei patruzeci de ani de „seceriș” au început în toamna lui 1874, din cauză că necazul nu a atins încă un stadiu atât de nemaipomenit și de neîndurat, și din cauză că, în unele privințe, perioada „secerișului” a fost de la acea dată una de mare înaintare în cunoștință. Să ne amintim, de asemenea, că imaginile și ilustrațiile Marii Piramide incluzând schița „Gropii” au fost realizate de profesorul Smyth fără vreo referire la această aplicare.

În afară de aceasta, ar trebui să ne amintim că Cuvântul Domnului arată clar că judecățile acestui timp de necaz vor începe cu Biserica nominală ca pregătire pentru răsturnarea ei, și în lupta egoismului dintre capital și ((343)) muncă, ambele acestea organizându-se acum pentru necazul culminant.

Forma și finisarea acestei camere sau „Gropi”, care este cea mai de jos, sunt în mod special semnificative. În timp ce tavanul și unele părți din pereți sunt regulate, ea nu are podea — fundul ei accidentat, nefinisat, coborând tot mai jos spre partea ei estică, dând motiv pentru numele de „Groapă Fără Fund”, care i s-a aplicat uneori. Această cameră vorbește atât despre libertate și independență, cât și despre necaz, atât despre înălțare, cât și despre degradare; căci, atunci când călătorul ajunge în ea, înghesuit și epuizat din cauza poziției ghemuite impuse de micimea „Pasajului de Intrare”, el găsește aici nu numai o treaptă coborâtoare spre adâncimi mai mari și pe „o podea care deranjează”, foarte neregulată și spartă, dar el găsește și o mare înălțime, parte din această cameră fiind mult mai înaltă decât coridorul care duce la ea, ceea ce sugerează un loc foarte lărgit pentru funcția sa mentală.

Cât de mult este și acest lucru în conformitate cu faptele. Nu putem vedea deja că spiritul libertății a ajuns la masele națiunilor civilizate? Nu ne oprim aici să analizăm consecvențele și inconsecvențele libertăților simțite și pretinse de mase — ambele sunt sugerate în această cameră prin înălțimea tavanului și prin adâncimea fundului ei: observăm doar faptul că lumina zilei noastre — Ziua Domnului — induce spiritul de libertate; și spiritul de libertate ajungând în contact cu mândria, bogăția și puterea celor care încă au controlul, va fi cauza necazului despre care Scripturile ne asigură că în cele din urmă va fi foarte mare. Deși deocamdată acesta de abia a început, regii și împărații și politicienii și capitaliștii și toți oamenii îl văd venind, și „oamenii își dau sufletul de groază în așteptarea celor ce vor veni”; căci puterile cerurilor sunt clătinate și în cele din urmă vor fi îndepărtate. Sistemele rele — civile, sociale și religioase — ale „lumii rele de acum” se vor scufunda acolo în uitare, în nimicire, pe care camera subterană sau „Groapa” o simbolizează de asemenea. Căci noi privim ((344)) „Groapa” nu numai ca un simbol al necazului copleșitor care va cuprinde ordinea prezentă de lucruri într-o răsturnare și nimicire (din cauza nepotrivirii lor cu ordinea mai bună de lucruri care trebuie stabilită sub Împărăția lui Dumnezeu), ci și ca un simbol al sfârșitului cert al fiecărei ființe care continuă să urmeze cursul descendent, și care, sub luminarea deplină a Veacului Milenar, va refuza să se despartă de păcatele sale și să urmeze dreptatea.

Să observăm un alt punct în legătură cu aceasta: „Pasajul de Intrare” are o înclinare în jos până se apropie de „Groapă”, când încetează a fi înclinat și merge orizontal. Măsurând înapoi de la intarea camerei subterane sau „Gropii”, până la unirea părții orizontale cu partea înclinată a pasajului, găsim distanța de 324 de țoli; ca atare, începutul părții nivelate a pasajului marchează o dată cu 324 de ani înainte de 1915, adică anul 1590. Aceasta ar părea să spună că la acea dată (1591 d. Cr.) sa întâmplat ceva care a avut o mare influență asupra cursului civilizației și care într-o măsură a oprit tendința ei descendentă. Ce s-a întâmplat atunci? Ce mișcare mare marcată de acea dată a avut o astfel de influență?

Din nefericire nu găsim nici o măsurătoare exactă a acestei porțiuni din acest pasaj coborâtor și suntem convinși că schițele profesorului Smyth nu sunt suficient de precise ca să justifice încrederea în „măsurătorile pe hârtie” bazate pe ele. O măsurătoare neconfirmată este 324 de țoli piramidali, care măsurați înapoi ar arăta cam anul 1590 sau „ziua lui Shakespeare”. Totuși, noi nu dăm nici o importanță acestei sugestii.

Un lucru este sigur — că acel pasaj jos, coborâtor, reprezintă cursul lumii, după cum pasajele urcătoare reprezintă cursul Bisericii „chemate”. Schimbarea de la o cale coborâtoare la una orizontală ar părea prin urmare să implice o luminare morală sau politică, sau o restrângere favorabilă de la cursul în jos.

În mod indirect, Reforma protestantă din secolul al șaisprezecelea a făcut mult, fără îndoială, pentru ridicarea ((345)) lumii în toate privințele. Ea a curățat atmosfera morală de mare parte din ignoranța și superstiția ei și atât romano- catolicii cât și protestanții recunosc faptul că ea a marcat o eră nouă de progres universal.

Nu pretindem, cum pretind unii, că în zilele noastre totul este urcător, mai degrabă decât coborâtor. Din contră, vedem multe lucruri în zilele noastre cu care nu putem fi de acord că sunt nici măcar civilizate, decum să fie în armonie cu voința divină. Vedem o mai largă concepție „umanitară” predominantă în lume, care, deși este departe de religia Domnului nostru Isus, este cu mult înaintea superstițiilor ignorante din trecut.

De fapt această îmbunătățire socială din lume a fost cea care a dat naștere „Teoriei Evoluției” și i-a făcut pe mulți să conchidă că lumea se îmbunătățește rapid tot mai mult, că ea n-a avut nevoie de nici un Mântuitor și de lucrarea Lui răscumpărătoare și n-are nevoie de nici o Împărăție care să vină cu lucrarea de restabilire. Foarte curând biata lume își va da seama că ridicarea și temelia egoismului pur înseamnă nemulțumire crescândă și în cele din urmă anarhie. Numai cei din poporul Domnului, călăuziți de Cuvântul Său, sunt capabili să vadă aceste lucruri în lumina lor cuvenită.

Dar în timp ce măsurătorile de mai sus dădeau mărturiile lor armonioase, o altă măsurătoare părea să fie în totală lipsă de armonie cu relatarea Bibliei; anume cea a „Primului Pasaj Ascendent”, care după câte se pare reprezintă perioada de la exodul lui Israel din Egipt până la nașterea Domnului nostru Isus*. Relatarea Bibliei cu privire la acel timp, așa cum a fost dată deja**, nu ne putem îndoi, și-a demonstrat corectitudinea în atât de multe feluri. Ea a arătat că timpul de la exodul din Egipt până la anul 1 d. Cr. a fost exact 1614 ani, în timp ce ((346)) linia podelei „Primului Pasaj Ascendent” măsoară doar 1542 de țoli. Apoi iarăși, știm sigur din cuvintele Domnului nostru și ale profeților că veacul Legii și „favoarea” pentru Israelul după trup nu au încetat la nașterea lui Isus, ci la trei ani și jumătate după moartea Lui, la sfârșitul celor șaptezeci de săptămâni de favoare a lor, în 36 d. Cr.+ Aceasta ar face perioada de la exod până la sfârșitul deplin al favorii lor (1614 plus 36) egală cu 1650 de ani. Și deși, într-un sens, măreția și binecuvântarea noii dispensații au început la nașterea lui Isus (Luca 2:10-14, 25-38), totuși Marea Piramidă ar trebui să indice într-un fel oarecare lungimea deplină a favorii lui Israel. Am găsit în cele din urmă că aceasta este foarte ingenios arătată. „Dopul” de granit s-a dovedit a fi exact de lungimea care să completeze această perioadă chiar până la limită. Atunci am știut de ce acest „Dop” a fost atât de bine fixat încât nimeni na reușit să-l scoată din loc. Marele Maestru Constructor l-a pus acolo ca să rămână, pentru ca noi să putem auzi astăzi mărturia lui confirmând Biblia, atât în privința planului ei, cât și a cronologiei.

*Această perioadă nu este aceeași cu cea pe care în Vol. II, cap. 7 am denumit-o și descris-o ca Veacul Iudeu. Cel din urmă a început cu 198 de ani înainte de Exod, la moartea lui Iacov, și nu s-a sfârșit până când Domnul, pe care ei L-au respins, le-a lăsat casa pustie, cu cinci zile înainte de răstignirea Sa.

**Vol. II, paginile 230-232.

+Vezi Vol. II, cap. 7.

În măsurarea acestui pasaj cu „Dopul” lui, ar trebui să-l considerăm ca și cum ar fi un telescop, cu „Dopul” scos până când capătul lui de sus ajunge la locul marcat inițial de capătul lui de jos. Distanța în jos de la intrarea de nord a „Marii Galerii” până la capătul de jos al „Dopului” de granit este de 1470 de țoli, la care, dacă adăugăm lungimea „Dopului”, 179 de țoli, avem un total de 1649 de țoli, reprezentând 1649 de ani; și diferența de un țol-an între aceasta și 1650 de ani arătați de cronologia biblică a acestei perioade este ușor de explicat când ne amintim că un capăt al acestui „Dop” de granit a fost cioplit considerabil de către cei care s-au străduit să-l scoată forțat din poziția lui fixă în pasaj.

Atât de exact confirmă „Martorul” de piatră mărturia Bibliei și arată că perioada de la exodul lui Israel din Egipt până la sfârșitul ((347)) deplin al favorii lor naționale*, 36 d. Cr., a fost de 1650 de ani. Dar nimeni să nu confunde această perioadă cu perioada arătată în Paralele dispensațiilor iudaică și creștină — arătând că cele două veacuri sunt de 1845 de ani lungime fiecare, unul de la moartea lui Iacov la 33 d. Cr., iar celălalt de la 33 d. Cr. la 1878 d. Cr.

*Vezi Vol. II, cap. 3.

Și nu numai că acesta a fost un mod ingenios de a ascunde și totuși de a da lungimea perioadei de la exod la nașterea Domnului nostru (ca să fie la timpul cuvenit o confirmare a mărturiei Bibliei), dar cititorul atent va vedea ușor că se putea face numai într-un astfel de mod din două motive: Întâi, pentru că dispensația și favoarea iudaică nu numai că au început la moartea lui Iacov, înainte de exodul din Egipt, dar au și intrat și au mers în paralel cu dispensația creștină în cei treizeci și trei de ani ai vieții pământești a Domnului nostru Isus; în al doilea rând, pentru că, dacă „Primul Pasaj Ascendent” sar fi făcut destul de lung pentru a reprezenta pe deplin Veacul Iudeu în ani-țoli, ar fi fost necesar să se construiască piramida încă și mai mare, care în schimb ar fi distrus aspectele și lecțiile ei științifice.

Să examinăm acum „Marea Galerie”, la sfârșitul „Primului Pasaj Ascendent”, observând și mărturia ei simbolică. Ea este de șapte ori mai înaltă decât „Primul Pasaj Ascendent”. Are în pereții ei șapte rânduri de pietre care se suprapun, din calcar crem neted, foarte șlefuit și frumos cândva. Deși are douăzeci și opt de picioare î8,53 mș înălțime, este foarte îngustă, de numai șase picioare î1,82 mș la locul cel mai lat, dar se strâmtează la trei picioare î0,91 mș la podea și la mai puțin de atât la tavan. Profesorul Greaves, un profesor de la Oxford din secolul cincisprezece, descriind-o a scris:

„Este o lucrare foarte grandioasă și nu este inferioară nici în privința curiozității artei, nici a bogăției de materiale, celor mai somptuoase și mai magnifice clădiri. ... Această galerie sau coridor sau oricum aș putea-o numi altfel, este construită din marmură (calcar) albă și șlefuită, care este tăiată ((348)) foarte uniform în pătrate sau plăci mari. Din materialele din care este pavajul sunt și tavanul și pereții laterali care o flanchează; îmbinarea lor este atât de strânsă încât de abia pot fi discernute de un ochi curios; și ceea ce adaugă grație întregii structuri, deși face pasajul cu atât mai alunecos și mai greu, este înclinația mare a urcușului. ... În așezarea și aranjarea marmurei (calcarului) din ambii pereți laterali există o operă arhitecturală, după judecata mea, foarte grațioasă, și anume că toate straturile sau rândurile, care sunt doar șapte (atât de mari sunt aceste pietre), sunt așezate și le depășesc unele pe altele cam cu trei țoli; partea de jos a stratului de deasupra depășind partea de sus a următorului, și așa vin la rând și restul pe măsură ce coboară”.

Iar prof. Smyth declară că ar fi imposibil să fie reprezentată bine prin imagini, zicând:

„Situația depășește sfera imaginilor ortodoxe, datorită lățimii mici, înălțimii mari arcuite și înclinației foarte deosebite a podelei lungi; o podea, când cineva privește de la capătul ei de nord spre sud, urcând și urcând prin întuneric, ca și cum ar părea veșnic; și cu astfel de pantă abruptă, încât nici imaginea ei pictată de un artist pe un plan vertical n-ar putea spera vreodată să reprezinte mai mult decât o mică parte a acelei podele, ridicându-se în sus pe toată pânza și ieșind la capătul de sus. În timp ce, privind spre nord de la capătul de sud al Galeriei, pierzi podeaua imediat și vezi la nivelul ochiului, la distanță, parte din tavanul abrupt coborând. Altfel, este suprapunerea solemnă a pereților înalți, întunecați, trecând pe lângă tine pe ambele părți; dar toate pe o pantă incomodă care vorbește despre trudă într-o direcție, pericol în alta și un munte de putere în toate părțile”.

Ce ilustrație minunată este dată în această „Mare Galerie”, a cursului Bisericii Creștine adevărate și a căii turmei mici de biruitori din timpul lungii perioade a Veacului Evanghelic. Pereții și tavanul ei cândva frumoși, albi-crem, formați din pietre care se suprapun regulat, toate înclinate ((349)) în sus, nu redau istoria Bisericii nominale, așa cum au presupus unii — altfel ar fi departe de a fi uniforme și ascendente — ci vorbesc despre marea favoare a lui Dumnezeu acordată în timpul Veacului Evanghelic, „chemarea de sus” la anumite libertăți și privilegii, oferită condiționat tuturor îndreptățiților în timpul Veacului Evanghelic, deschisă prin „Fântână” — răscumpărarea.

Marea înălțime a acestei „Mari Galerii” — de șapte ori înălțimea pasajului care reprezintă dispensația iudaică (șapte fiind un simbol al completului sau plinătății) — reprezintă acea plinătate a binecuvântării conținută în făgăduința avraamică, care în realitate este pusă înaintea Bisericii Evanghelice. „Camera regelui”, la capătul „Marii Galerii”, reprezintă capătul alergării spre care îi duce chemarea de sus din prezent pe toți credincioșii; și această „Cameră a Regelui”, după cum vom vedea imediat, este un simbol foarte potrivit al destinului final al Bisericii. Prin „Fântână” (care reprezintă răscumpărarea), chiar la intrarea acestei Galerii, și pe care toți care intră pe această cale trebuie s-o recunoască, este simbolizată frumos îndreptățirea noastră. Astfel Marea Piramidă ne spune: „Acum deci nu este nici o condamnare pentru cei care sunt în Hristos Isus”.

Lungimea aparent interminabilă a „Marii Galerii” arată cât de lung li s-a părut Veacul Evanghelic membrilor individuali ai Bisericii, în timp ce îngustimea ei reprezintă bine „calea îngustă care duce la viață”; și marea ei înclinație, dificultatea cu care este urmată calea și pericolul continuu de alunecare pentru cei care nu reușesc să-și vegheze cu vigilență pașii. Totuși, între acești pereți ai favorii divine este siguranța și securitatea tuturor celor care continuă în facerea de bine, care continuă să crească în har, să urce calea grea, să „umble nu potrivit firii păcătoase, ci potrivit Duhului”.

Privind în sus de-a lungul „Marii Galerii”, vedem că ea are un sfârșit, așa cum are și un început. Astfel ni se spune că privilegiile nespus de mari și scumpe oferite în acest Veac ((350)) Evanghelic vor înceta cândva — minunata chemare de sus la comoștenire cu Cristos ca „mireasa” Sa se va termina când un număr suficient pentru a completa „turma mică” va fi acceptat chemarea. Ceea ce acest „Martor” de piatră indică astfel în ilustrație, Cuvântul scris clarifică foarte bine, arătând, așa cum am văzut, că privilegiul de a alerga pentru marele premiu al „chemării de sus” aparține exclusiv Veacului Evanghelic. N-a fost acordat nimănui înainte — Căpetenia noastră, Isus, fiind primul căruia I-a fost oferit, primul care a acceptat condițiile ei de sacrificiu și primul care a intrat în răsplățile ei. Capătul de sud al „Marii Galerii” marchează la fel de clar sfârșitul sau limita chemării la natura divină după cum capătul ei de nord marchează începutul oferirii acestei mari favori.

Dar fiindcă „Marea Galerie” reprezintă „chemarea” noastră „de sus” de către Dumnezeu, să privim mai departe și să observăm la ce duce această chemare în cazul fiecărui individ. Am văzut deja în Scripturi că suntem chemați să suferim cu Cristos, să devenim morți cu El și apoi să intrăm în gloria Lui. Și tot acest lucru îl găsim simbolizat izbitor în felul special prin care se ajunge la intrarea în „Camera Regelui” și la sfârșitul „Marii Galerii”. Calea prin care cei care acceptă „chemarea de sus” pot să intre în gloria cerească, reprezentată prin „Camera Regelui”, nu este directă. Ei trebuie mai întâi să fie probați din toate punctele de vedere și să fie găsiți ascultători de voia lui Dumnezeu, altfel nu pot intra în odihna care rămâne. Acestea, învățătura scripturală și experiența tuturor celor care aleargă pentru marele premiu, sunt astfel ilustrate convingător prin Marea Piramidă. După cum chemarea conduce la consacrare și la lecții de sacrificiu, tot așa „Marea Galerie” conduce la anumite pasaje scunde care le simbolizează pe acestea. Ajuns la capătul ei de sus, călătorul trebuie să se aplece foarte jos la intrarea sau pasajul care duce în „Anticameră”. Această aplecare simbolizează consacrarea sau moartea voinței umane, începutul jertfirii de sine, la care sunt chemați toți ((351)) cei care vor să ajungă la natura divină. Cât de mult înseamnă această jertfire de sine este știut numai de cei care au acceptat chemarea și care și-au predat în realitate voința umană.

Acest coridor scund, care reprezintă consacrarea, fiind trecut, suntem în ceea ce este cunoscut ca „Anticameră”. Aici podeaua nu mai este din calcar, din acest punct înainte mersul va fi pe granit solid, ceea ce poate fi interpretat ca o nouă poziție sau o poziție de „creații noi”. Dar când se pune piciorul pe podeaua de granit pentru a intra în noua poziție de creaturi noi, se observă un obstacol uriaș de granit: este cunoscut ca „Lama de Granit”. Aceasta, ca o ușă care se închide de sus în jos, închide parțial calea, lăsând numai un pasaj scund cum este cel tocmai trecut, de patruzeci și patru de țoli înălțime, astfel încât trebuie să ne aplecăm iarăși înainte de a ne putea bucura pe deplin de privilegiile reprezentate în „Anticameră”. Această „Lamă de Granit” reprezintă voința divină și pare să spună celui care tocmai a trecut de pasajul scund care reprezintă predarea voinței sale: „Nu este destul să-ți sacrifici voința, planurile și aranjamentele; trebuie să le faci pe toate acestea și apoi să iei voința și planul altuia; trebuie nu numai să-ți sacrifici voința proprie, ci trebuie să te apleci la voința divină și s-o accepți în loc de a ta proprie, și să devii activ în serviciul lui Dumnezeu înainte de a putea fi socotit o creatură nouă și un moștenitor al naturii divine”.

„Lama de Granit” odată trecută, stăm nestânjeniți pe podeaua de granit în „Anticameră” (vezi ilustrația). Aceasta este o cameră deosebită: pereții ei sunt diferiți unul de celălalt; ea pare să aibă pe alocuri un fel de lambriu, iar în unii din pereții ei sunt săpate canale. În mod sigur pare să fie plină de lecții încă nedescifrate pe deplin. Totuși, sugestia celor care au vizitat-o, că seamănă cu o sală de clasă, pare să fie în perfectă armonie cu ceea ce trebuie să ne așteptăm să reprezinte experiențele celor sfințiți, concepuți de Adevăr. Această „Anticameră” simbolizează școala lui Cristos și disciplinarea ((352)) — încercările credinței, răbdării, îndurării etc. — la care sunt supuși toți cei care s-au consacrat pe deplin voinței lui Dumnezeu; care le oferă ocazii pentru a birui și pentru a-și dovedi vrednicia, în calitate de biruitori, de un loc cu Cristos în domnia Sa viitoare de slavă. Dacă suntem fără asemenea lecții și probe, nu suntem fii și moștenitori pe acest plan divin (Evr. 12:8). În viața actuală, după consacrarea noastră în serviciul Său, Dumnezeu ne școlarizează și ne disciplinează, și prin aceasta nu numai ne încearcă fidelitatea față de El, potrivit legământului nostru, ci și ne pregătește să compătimim cu alții în încercare și necaz, peste care El vrea să ne facă în curând conducători și judecători. 1 Cor. 6:2, 3.

Și nu numai moartea voinței, ci și moartea reală trebuie să fie trecută înainte de a intra pe deplin și în realitate în stările naturii noastre „noi”, „natura divină”. Și acest lucru de asemenea este arătat de „Martorul” de piatră; căci la capătul cel mai îndepărtat al „Anticamerei” se află un pasaj foarte scund prin care se ajunge la intrarea în „Camera Regelui”. Astfel „Camera Regelui”, cea mai mare și cea mai înaltă cameră din Piramidă, devine simbolul perfecțiunii naturii divine pe care o va câștiga „turma mică”, puținii biruitori aleși dintre cei „mulți chemați” (a căror chemare este simbolizată prin „Marea Galerie”) care trec prin jertfire de sine și încercare (simbolizate prin „Anticameră” și prin pasajele scunde care duc la ea și care pleacă de la ea). Chemarea la „natura divină” a ajuns mai întâi la Domnul nostru Isus, a cărui misiune pe pământ a fost pentru un scop dublu: (1) Să-i mântuiască pe păcătoși prin plătirea prețului de răscumpărare pentru Adam și pentru toți care erau în el, și (2) pentru ca prin acea supunere până la moarte să poată fi dovedit vrednic de natura și gloria divină. Ca atare, se arată că „Marea Galerie” începe la nașterea Domnului nostru. Ea nu simbolizează deci Veacul Evanghelic, pentru că acela nu a început până când Isus a pus capăt Veacului Legii prin jertfa Sa pe cruce, la treizeci și trei de ani după nașterea Sa; dar ea simbolizează chemarea cerească sau de sus (prin sacrificiu) la natura divină — „Camera Regelui”.

((353))

((354))

((355))

Domnul nostru Isus a fost chemat astfel din momentul nașterii Sale; și de la Cincizecime toți credincioșii îndreptățiți sunt chemați la același privilegiu înalt, totuși puțini acceptă chemarea la sacrificiu și puțini își întăresc chemarea și alegerea prin conformare din inimă la condiții — mergând pe urmele Învățătorului. Lungimea în timp a acestei „chemări de sus” la natura divină și când încetează ea, sunt indicate prin lungimea și terminarea acestei „Mari Galerii”, cum s-a arătat deja.

„Camera Regelui” la care se poate ajunge numai prin „Marea Galerie” și „Anticameră”, este în toate privințele cea mai înaltă și mai impresionantă încăpere din Marea Piramidă și simbolizează în mod potrivit natura divină. Descriind-o, domnul Henry F. Gordon spune:

„Este o încăpere foarte impresionantă, de 34 de picioare [10,36 m] lungime, 17 picioare [5,18 m] lățime și 19 picioare [5,79 m] înălțime, în întregime din granit roșu șlefuit; pereții, podeaua și tavanul din blocuri pătrate, exacte, și unite împreună cu așa rară dibăcie încât nici un împărat autocrat din timpurile moderne n-ar putea dori ceva mai uniform nobil și mai rafinat. Singurul lucru pe care îl conține această cameră este o ladă [de granit] goală [cutie de piatră] fără capac; și este demn de remarcat că această ladă corespunde în capacitate cu chivotul sfânt din Cortul Întâlnirii Mozaic”.

În Marea Piramidă granitul este utilizat să simbolizeze lucrurile divine sau natura divină, întocmai cum aurul o simbolizează în Cortul Întâlnirii și în Templul Israelului tipic: pasajele scunde care duc în „Anticameră” și în „Camera Regelui” corespund cu vălurile din fața Sfintei și a Sfintei Sfintelor; și lada de granit, singurul mobilier din „Camera Regelui”, corespunde cu Chivotul Legământului, care era singurul mobilier din Sfânta Sfintelor din Cortul Întâlnirii și din Templu. Ceea ce în una era din aur, în cealaltă este din granit și cu aceeași semnificație simbolică.

Aceasta nu este totul: găsim că aceleași adevăruri mari care au fost reprezentate simbolic în cele două încăperi ale Cortului Întâlnirii și ale Templului, Sfânta și Sfânta Sfintelor, și ((356)) vălurile care le separau, au perechea exactă în Marea Piramidă prin învățăturile celor două încăperi, „Anticamera” și „Camera Regelui” și pasajele lor joase care le separă. „Anticamera”, ca și Sfânta din Cortul Întâlnirii, reprezintă starea de relație cu Dumnezeu, ca nouă creație socotită și comoștenitor cu Cristos al naturii și gloriei divine, în care intră credinciosul când, după ce a acceptat iertarea păcatelor și împăcarea cu Dumnezeu prin răscumpărare, își prezintă eul îndreptățit ca o jertfă vie în serviciul lui Dumnezeu. După cum primul văl din Cortul Întâlnirii reprezintă consacrarea sau predarea sau moartea propriei noastre voințe și deplina supunere la voința lui Dumnezeu, tot așa intrarea scundă în „Anticameră” simbolizează același mare eveniment care începe înnoirea vieții în toți cei care vor fi vreodată membri ai preoțimii împărătești.

Această probă, care reprezintă punerea pe altar a tot ce avem, fiind trecută, credinciosul nu mai este socotit ca o ființă umană, ci ca o „creație nouă”, „părtaș firii dumnezeiești”. Deși de fapt el nu va fi făcut părtaș real al naturii divine până când va fi învățat cu credincioșie lecția supunerii la voința divină, în experiențele reale, în sacrificiile zilnice și în școala vieții actuale (reprezentate în pereții „Anticamerei”, având o construcție specială, și în Masa pentru Punerea Pâinii Înainte, în Sfeșnicul de Aur și în Altarul pentru Tămâie din Sfânta Cortului Întâlnirii); și până când el va fi trecut prin moarte (reprezentată prin al doilea văl din Cortul Întâlnirii și prin al doilea pasaj scund care duce în „Camera Regelui” din Piramidă); și până când, printr-o parte în Întâia Înviere, el va fi intrat cu Cristos în plinătatea naturii și gloriei divine făgăduite — partea lui veșnică, simbolizată prin „Camera Regelui”.

Astfel Marea Piramidă mărturisește nu numai cursul coborâtor al omului în păcat, ci și diferiții pași din planul divin prin care este făcută pregătirea pentru deplina lui recuperare din cădere, prin calea vieții, deschisă prin moartea și învierea Domnului nostru Isus.

Se va observa din ilustrație că podeaua de granit nu ajunge chiar până în fața „Anticamerei”, în timp ce granitul tavanului ((357)) ajunge pe toată lungimea încăperii. Acesta pare să învețe o lecție în armonie cu ceea ce am văzut deja că este un aspect al planului divin, așa cum acesta se referă la cei chemați care caută să intre în natura divină. Primul pasaj scund simbolizează consacrarea voinței umane a credinciosului, care îi dă de fapt intrarea în „Sfânta” sau în starea sfințită ca un potențial moștenitor al gloriei și nemuririi, reprezentată în „Anticameră”, al cărei tavan de granit îl acoperă acum; totuși un atare nu trebuie considerat ca fiind intrat pe deplin în natura nouă până când este „înviat” la activitate și la înnoirea vieții; și această probă este reprezentată prin „Lama de Granit”, care, din poziția ei specială, atârnată, ca și cum ar fi gata să cadă și să blocheze astfel toată înaintarea viitoare, pare să spună: „Peregrine, chiar dacă ai ajuns până aici și te-ai consacrat lui Dumnezeu, dacă nu ajungi să fii însuflețit de spiritul adevărului la activitate în serviciul Său, încă nu vei avea o poziție reală în natura divină la care ai fost chemat sau invitat”. Cei trei pași prin care cei chemați din Veacul Evanghelic trebuie să intre în gloria Domnului lor sunt astfel marcați în Marea Piramidă precum și în Scripturi. Aceștia sunt: (1) Consacrarea, sau conceperea de spirit prin Cuvântul adevărului, simbolizată prin pasajul scund spre „Anticameră”; (2) Însuflețirea pentru serviciu activ și sacrificiu prin sfințirea spiritului și credință în adevăr, simbolizate prin pasajul scund de sub „Lama de Granit”; (3) Nașterea din spirit în asemănarea desăvârșită cu Domnul nostru printr-o participare în Întâia Înviere, simbolizată prin pasajul scund înspre „Camera Regelui”.

Naturile umană și spirituală arătate

Referindu-ne la ilustrație, pagina 333, se va observa că o linie imaginară trasă prin axa verticală a Marii Piramide va lăsa „Camera Reginei” și „Pasajul Orizontal”, „Pasajul de Intrare”, „Primul Pasaj Ascendent” și „Marea Galerie”, toate pe partea de nord a acestei linii sau axe, și numai „Anticamera” și „Camera Regelui” pe partea ei de sud. Prin acest aranjament proiectantul Marii Piramide (Iehova) ne indică deosebirea dintre naturi, așa cum este arătată în Volumul I, capitolul 10.

((358))

„Camera Reginei”, care reprezintă perfecțiunea umană după ce Veacul Milenar va fi restaurat pe toți cei ascultători și vrednici la asemănarea morală a Creatorului, învață, prin faptul că peretele ei din spate sau cel mai îndepărtat este pe aceeași linie cu axa Piramidei, că omenirea restaurată astfel la chipul și asemănarea lui Dumnezeu, deși încă umană, va fi aproape de natura divină — atât de aproape cât poate fi o natură de alta care este în asemănarea ei. Și toate pasajele ascendente care duc în direcția acestei axe învață că toate dorințele și eforturile poporului lui Dumnezeu trebuie să fie spre perfecțiune umană, în timp ce ale Bisericii alese din Veacul Evanghelic trebuie să treacă dincolo de perfecțiunea umană. Ei, în calitate de comoștenitori cu Cristos, trebuie să intre în plinătatea naturii divine.

Faptul că „Camera Subterană” sau „Groapa”, care reprezintă necaz și moarte, nu este în întregime de aceeași parte a axei verticale cu „Camera Reginei” și cu pasajul ei nu contrazice această interpretare; căci, strict vorbind, ea nu face parte deloc din structura Piramidei. Este sub Piramidă, cu mult sub linia ei bazală. Dar ea poate avea o altă lecție de împărtășit. O linie verticală de la peretele ei cel mai îndepărtat ar trece exact în lungul peretelui cel mai îndepărtat al „Anticamerei”; și lecția scoasă poate fi, în armonie cu atenționarea scripturală, că este posibil pentru unii care au intrat în „Sfânta” sau în starea sfințită (care au fost concepuți prin cuvântul adevărului și au fost chiar însuflețiți prin el) să comită păcat care este spre moarte — moartea a doua.

Astfel deci, relația poziției „Gropii” cu axa, dacă are vreo semnificație în legătură cu aranjamentul Piramidei de deasupra ei, ar părea să indice că moartea a doua — distrugerea definitivă, fără speranță — va fi pedeapsa nu numai a păcătoșeniei voite a oamenilor care în timpul Veacului Milenar de ocazie binecuvântată vor refuza să meargă spre perfecțiune umană, dar și a oricăruia dintre cei sfințiți în timpul Veacului Evanghelic care resping în mod voit haina de dreptate atribuită a lui Cristos, oferită și acceptată mai înainte.

Un alt punct vrednic de remarcat în legătură cu axa verticală a structurii Marii Piramide deasupra liniei sale bazale este acesta:

((359))

((360))

((361))

întâia venire a Domnului nostru și moartea Sa, marcate prin gura „Fântânii”, sunt de acea parte a axei Piramidei care reprezintă natura umană; și localizarea ei la același nivel cu al coridorului care duce la „Camera Reginei”, care simbolizează perfecțiunea umană, este de asemenea demnă de luat în seamă. Marea Piramidă pare astfel să spună: „El a devenit trup” — omul Cristos Isus S-a dat pe Sine „răscumpărare pentru toți”; totuși El n-a cunoscut păcat, a fost sfânt, nepătat, despărțit de păcătoși și n-a luat deloc parte la cursul descendent, păcătos al rasei lui Adam (simbolizat prin pasajul spre „Groapă”). Mai mult, localizarea „Grotei” și faptul că ea a fost naturală și nu săpată, sunt semnificative. Evident ea simbolizează moartea Domnului nostru Isus. Faptul că a fost naturală învață că sacrificiul de Sine al Domnului n-a fost o întâmplare, ci o chestiune preorânduită, prearanjată în planul lui Iehova înainte de a începe realizarea planului simbolizat prin Piramidă. Faptul că este amplasată deasupra și nu dedesubtul liniei bazale a Piramidei, pare să dea încă o învățătură în armonie cu Scripturile — că deși Domnul nostru a murit ca răscumpărare pentru păcătoși, El n-a coborât în păcat și degradare, ci chiar și în moartea Sa a fost în limitele planului divin, așa cum este simbolizat în structura Piramidei deasupra liniei bazale.

Acum se ridică o întrebare de mare interes: Mărturia Piramidei în legătură cu timpul de încheiere a chemării de sus, confirmă ea oare mărturia Scripturii asupra acestui subiect? Arată ea oare sfârșitul „Marii Galerii” la timpul exact la care Scripturile ne asigură că se va încheia chemarea lui Dumnezeu la această favoare? Sau contrazice ea ceea ce deja am învățat din Scripturi, și arată o perioadă mai lungă sau mai scurtă a chemării la natura divină?

Aceasta va fi o altă „probă hotărâtoare”, însă nu o probă a Cuvântului lui Dumnezeu și a minunatei lui mărturii, care este mai presus de toate celelalte, ci o probă a acestui „Martor” de piatră. Va dovedi aceasta mai departe arhitectura ei divină prin aceea că va confirma mărturia Scripturii, sau va arăta mai multă sau mai puțină nepotrivire? Dacă va confirma relatarea biblică în mod special și amănunțit, ea își va merita într-adevăr numele dat de Dr. Seiss — „Un miracol în piatră”.

((362))

Ei bine, nu putem spune nimic mai puțin despre ea; căci mărturia ei este în deplin acord și în fiecare amănunt cu tot planul lui Dumnezeu așa cum l-am învățat din Scripturi. Minunatele ei corespondențe cu Biblia nu lasă loc de îndoială că același inspirator divin al profeților și al apostolilor a inspirat și acest „Martor”. Să examinăm mai în amănunt unele dintre aceste armonii.

Să ne amintim că Scripturile ne arată că sfârșitul complet al puterii neamurilor în lume și timpul de necaz care aduce răsturnarea lor va urma anului 1914 d. Cr., și cu puțin timp înainte de acea dată ultimii membri ai Bisericii lui Cristos vor fi „schimbați”, glorificați. Să ne amintim și aceea că Scripturile ne dovedesc în diferite feluri — prin Ciclurile Jubileului, prin cele 1335 de zile din Daniel, prin Dispensațiile paralele etc. — că „secerișul” sau sfârșitul acestui veac trebuia să înceapă în octombrie 1874 și că Marele Secerător trebuia să fie atunci prezent; apoi, după șapte ani — în octombrie 1881 — „chemarea de sus” a încetat, deși unii vor fi admiși după aceea la aceleași favoruri, fără a se face o chemare generală, pentru a completa locurile unora dintre cei chemați care, fiind încercați, vor fi găsiți nevrednici. Apoi să privim modul în care „Martorul” de piatră confirmă aceleași date și ilustrează chiar aceleași lecții. Astfel:

Linia suprafeței podelei „Marii Galerii”, de la peretele de nord la cel de sud, a fost măsurată cu mare grijă de două ori în anii recenți și s-au obținut trei grupe distincte de măsurători. O măsurătoare (a) este de la peretele din capătul de nord, măsurat până la „Treaptă” și apoi — omițând partea care urcă sau frontală — de-a lungul feței de sus, a feței orizontale a podelei „Marii Galerii”; altă măsurătoare (b) arată lungimea măsurată prin „Treaptă”, ca și cum treapta n-ar fi acolo; altă măsurătoare (c) dă toată suprafața podelei și în sus pe fața sau partea care urcă a „Treptei” și de-a lungul feței ei orizontale. Prof. Smyth a găsit că prima dintre aceste măsurători (a) este de 1874 de țoli piramidali, a doua (b) de 1881 de țoli piramidali, iar a treia (c) de 1910 țoli piramidali; în timp ce d-nul Flinders Petrie raportează aceste măsurători cu 8 zecimi dintr-un țol mai lungi. Prin urmare, o estimare rațională și fără îndoială foarte aproape de corectitudine ar fi să numim aceste cifre (a) 1875, (b) 1882 și (c) 1911 țoli piramidali.

((363))

Acum noi întrebăm: Dacă țolii liniari ai podelei acestor pasaje reprezintă un an fiecare, așa cum au pretins și au admis cei care au studiat Piramida, ce dată ar indica aceste măsurători ale „Marii Galerii” ca sfârșit al chemării de sus la natura divină, pe care „Marea Galerie” o simbolizează? Răspundem că aplicând acești țoli-ani la socotirea actuală a timpului, trebuie să ne amintim că data noastră d. Cr. este cu un an și trei luni în urma datei reale, după cum se arată în Volumul II, paginile 54-62. Și în timp ce aceasta n-ar avea nici o importanță în calcularea unei perioade de la o dată fixă dinainte de Cristos, sau de la o dată fixă după Cristos, acest lucru ar trebui recunoscut în acest caz. Unde același eveniment, nașterea lui Isus, este punctul de pornire, trebuie luată în considerare eroarea în fixarea datei d. Cr., pentru a ajunge la rezultate corecte. Pentru simplificare vom lua data noastră eronată d. Cr. ca standard și vom reduce cifrele Piramidei în mod corespunzător, scăzând din ele un țol și un sfert, așa încât ele vor corespunde cu calculul nostru comun. Astfel reduse, ele arată: (a) 1875 minus 1-1/4 egal 1873-3/4; (b) 1882 minus 1-1/4 egal 1880-3/4; și (c) 1911 minus 1-1/4 egal 1909-3/4, și dau datele: (a) octombrie 1874, (b) octombrie 1881 și (c) octombrie 1910 d. Cr.

Acest sfârșit întreit este în deplină armonie cu ceea ce am găsit că învață Scripturile: că „secerișul, sfârșitul veacului”, a fost atins în octombrie 1874 și că „chemarea” propriu-zisă s-a sfârșit în octombrie 1881, deși va urma o perioadă în care, chiar dacă chemarea generală a încetat, aceleași privilegii vor fi oferite unora care vor fi vrednici, pentru a completa locurile unora dintre cei chemați deja, care, în încercare, nu vor fi găsiți vrednici de coroanele alocate lor când au acceptat chemarea. Cât va dura această cernere a consacraților, timp în care unora li se vor acorda coroanele celor socotiți nevrednici și numele lor scrise în locul unora ale căror nume vor fi șterse (Apoc. 3:5, 11), Scripturile nu indică, după câte am văzut noi; dar această dată, 1910, indicată de Piramidă, pare să se armonizeze bine cu datele furnizate de Biblie. Nu sunt decât câțiva ani până la încheierea deplină a timpului de necaz care pune capăt timpurilor neamurilor; și când ne amintim cuvintele Domnului, că biruitorii vor fi socotiți vrednici să scape de cel mai ((364)) sever necaz care vine peste lume, putem înțelege că face referire la necazul anarhiei care va urma după octombrie 1914; dar un necaz mai ales peste Biserică poate fi așteptat cam prin 1910 d. Cr.

Nu este acesta un acord cât se poate de remarcabil între acest „Martor” de piatră și Biblie? Datele octombrie 1874 și octombrie 1881 sunt exacte, în timp ce 1910, deși nu este dată în Scripturi, pare mai mult decât una rațională pentru ceva eveniment important în experiența și încercarea finală a Bisericii, în timp ce 1914 d. Cr. este în mod evident bine definită ca finalul lui, după care urmează cel mai mare timp de necaz al lumii, de care unii din „mulțimea cea mare” pot avea parte. Și în legătură cu aceasta să ne amintim că această dată limită — 1914 d. Cr. — poate fi martorul nu numai al completării alegerii, încercării și glorificării întregului corp al lui Cristos, ci și al curățării unora din acea mulțime mai mare de credincioși consacrați care, de frică și descurajare, n-au reușit să aducă sacrificii acceptabile lui Dumnezeu și de aceea au devenit mai mult sau mai puțin contaminați cu ideile și căile lumii. Se poate ca unii dintre aceștia, înainte de sfârșitul acestei perioade, să vină din necazul cel mare (Apoc. 7:14). Mulți dintre aceștia se leagă acum strâns în diferiții snopi de neghină pentru ardere; și aceștia vor putea să scape numai când necazul înfocat din partea de la urmă a perioadei de seceriș va arde legăturile robiei Babilonului — „mântuiți, dar ca prin foc”. Ei trebuie să vadă ruina totală a Babilonului cel Mare și să primească o măsură din pedepsele lui (Apoc. 18:4). Cei patru ani de la 1910 până la sfârșitul lui 1914, indicați astfel în Marea Piramidă, vor fi fără îndoială un timp de „prigonire de foc” asupra Bisericii (1 Cor. 3:15), care precedă anarhia lumii, care nu poate dura mult — „Dacă zilele acelea n-ar fi fost scurtate, nimeni n-ar scăpa”. Mat. 24:22.

Acesta nu este tot simbolismul minunat al Marii Piramide. Minunata sa armonie cu planul divin este mai departe arătată în altă trăsătură remarcabilă. Ar trebui să așteptăm ca data celor două mari evenimente legate de sfârșitul acestui veac, adică, (1) a doua venire a Domnului nostru și (2) începutul secerișului, să fie în vreun fel marcate la capătul de sus al „Marii Galerii”, întocmai cum moartea și învierea Sa sunt marcate prin „Fântână” la capătul ei de jos. Și în aceasta nu suntem dezamăgiți. La capătul de sus sau sudic al peretelui de est, în vârf, mult mai sus de treaptă, ((365)) există o deschidere care face legătura cu spațiul neterminat de deasupra „Camerei Regelui”, cum este arătat pe schiță. În limbajul simbolic al Piramidei acea deschidere spune: „Aici a intrat Unul ceresc — Unul care nu are nevoie de podea ca să umble, dar care poate veni și pleca precum vântul”. Iar măsurătorile atente ale acestui perete de sud al „Marii Galerii”, făcute de prof. Smyth, ne informează că nu este exact perpendicular, ci se înclină la vârf cu șapte țoli.* Piramida ne spune astfel: „Cu șapte ani înainte de încheierea chemării de sus [înainte de octombrie 1881] va intra Acela mare din ceruri”. Și ea indică mai departe că de la acea dată — octombrie 1874 — treptat, așa cum se indică prin înclinarea peretelui de sud, chemarea se va apropia de încheiere și se va sfârși complet în octombrie 1881. Se va observa că aceasta este în acord exact cu mărturia Bibliei așa cum este prezentată în acest volum al Studiilor în Scripturi și în cele anterioare.

*Raportul lui Piazzi Smyth

Și să nu uităm de asemenea că noi care am înțeles prezentările scripturale ale acestor timpuri și perioade n-am avut nimic de-a face cu luarea acestor măsurători ale Marii Piramide; și că cei care au luat măsurătorile n-au știut nimic de aplicarea profeției de către noi la timpul când au fost luate măsurătorile, și nu știu nici acum, după câte știm noi. De aceea întrebăm: Se putea ca o astfel de exactitate în chestiuni care privesc șase mii de ani de istorie pe de o parte, și miile de țoli din măsurătorile Piramidei pe de altă parte, să fie doar o coincidență accidentală? Nu; dar adevărul este remarcabil și pare mai greu de crezut decât ficțiunea, întradevăr. „Domnul a făcut acest lucru și este minunat în ochii noștri.”

Mai departe, unde a încetat favoarea specială a chemării evanghelice generale (octombrie 1881), pare să fie timpul să înceapă binecuvântarea pentru lume. „Fântâna”, care marchează la capătul ei de sus răscumpărarea, care asigură binecuvântarea viitoare, ar trebui, s-ar părea, să marcheze la capătul ei de jos (unde se unește cu pasajul descendent) data când vor începe să ajungă la lume binecuvântările restabilirii. Ea pare să spună: Aici beneficiile răscumpărării vor începe să binecuvânteze toate familiile pământului, când alegerile sau selecțiile Veacurilor Iudaic și Evanghelic sunt complete.

((366))

Acum, dacă noi adoptăm încheierea clar marcată a chemării și a favorii speciale a Veacului Evanghlic, 1881, ca data la care a fost timpul să înceapă chemarea la binecuvântările restabilirii, și dacă socotim că punctul cel mai de jos al „Fântânii” marchează acea dată (1881), găsim ceva interesant măsurând înapoi de-a lungul „Pasajului de Intrare” până la intrarea originală a Piramidei. Găsim că această distanță este de 3826 de țoli piramidali, reprezentând astfel 3826 de ani. Și dacă presupunerea noastră este bine fondată, cu 3826 de ani înainte de 1881 d. Cr. trebuie să fi avut loc un eveniment însemnat. Și dacă cercetăm mărturia istorică a Cuvântului lui Dumnezeu ca să vedem dacă a avut loc atunci vreun eveniment însemnat, găsim o confirmare remarcabilă a presupunerii noastre; căci chiar cu 3826 de ani înainte de 1881 d. Cr., ceea ce ar fi 1945 î. Cr., Isaac, sămânța tipică a făgăduinței a devenit moștenitorul întregii avuții a tatălui său Avraam și astfel a fost în poziția de a binecuvânta pe toți frații săi — pe Ismael, fiul Agarei (tip al Israelului trupesc) și pe nenumărații fii și fiice ale Cheturei, a doua soție a lui Avraam (tipică pentru lume în general).

Astfel „Pasajul de Intrare”, de la marginea din afară și până la marginea cea mai apropiată a pasajului unde se face legătura cu „Fântâna”, marchează în țoli-ani perioada de timp din ziua când Isaac cel tipic (în care se centra în mod tipic făgăduința de binecuvântare a lumii) a devenit moștenitorul tuturor, 1945 î. Cr., la 1881 d. Cr., când binecuvântarea pentru lume a fost în realitate cuvenită prin Isaac cel antitipic — Cristosul, moștenitorul tuturor lucrurilor. Gal. 3:16, 29.

Noi măsurăm timpul de la data moștenirii lui Isaac și a privilegiului care a urmat de a-și binecuvânta frații, până la anul 1881 d. Cr. astfel: Isaac a intrat în posesia moștenirii sale la moartea tatălui său Avraam, care a avut loc la o sută de ani după ce a fost făcut Legământul (căci Avraam avea 75 de ani când a fost făcut Legământul și a murit la vârsta de 175 de ani). Apoi, de la Legământ până la moartea lui Iacov, fiul lui Isaac, au fost 232 de ani*; și de la timpul când Isaac a intrat în moștenirea sa — la o sută de ani după ce a fost făcut Legământul — până la moartea lui Iacov ar fi 132 de ani (232 de ani minus 100 de ani). La aceștia ((367)) adăugăm 1813 ani de la moartea lui Iacov la Anul Domnului nostru și avem data 1945 î. Cr., data când Isaac cel tipic a intrat în posesia a tot ce a avut Avraam (Gen. 25:5). Și acești 1945 de ani î. Cr. adăugați la 1881 d. Cr. fac 3826 de ani indicați în țoli piramidali ca lungimea timpului care trebuia să treacă între binecuvântarea tipică a fraților săi prin sămânța tipică, Isaac, și binecuvântarea lumii întregi prin antitipicul Isaac, Cristosul.

*Vezi Vol. II, pag. 231, 232

Ridică unii întrebarea, ce început al lucrării de restabilire a fost marcat de octombrie 1881? Răspundem: nu s-a întâmplat nimic ce să poată discerne lumea. Noi umblăm încă prin credință și nu prin vedere. Toți pașii pregătitori spre marea lucrare de restabilire de la data 1881 trebuie recunoscuți ca picături ale marii ploi de binecuvântare care în curând va înviora întregul pământ. Ceea ce a avut loc în 1881, ca și ceea ce a avut loc în 1874, poate fi discernut numai prin ochiul credinței în lumina Cuvântului lui Dumnezeu. A fost data încheierii chemării de sus și prin urmare data începerii anunțării restabilirii — trâmbița Jubileului. Cam la acea dată autorul a remarcat, și după câte știm noi nimeni altcineva n-a remarcat, deosebirea dintre chemarea la natura divină, deschisă în timpul Veacului Evanghelic, și ocazia de restabilire a perfecțiunii umane și a tot ce a fost pierdut în Adam, cuvenită la încheierea chemării de sus* evanghelice.

*Deși nu ne-am gândit la coincidență până acum, în timp ce scriem acest capitol, nu este de mică importanță că în ultimele șase luni ale anului 1881 s-a scris o carte de 166 pagini, Hrană pentru creștinii cugetători, și a circulat în tiraj de un milion patru sute de mii de exemplare peste tot în Statele Unite și în Marea Britanie.

Trei puncte legate de cartea aceea și de distribuirea ei largă și rapidă contribuie ca s-o marcheze ca cel puțin deosebită: (1) Poate că nici o altă carte n-a atins vreodată o circulație atât de largă într-un timp atât de scurt, sau prin aceleași metode. Ea a fost distribuită gratuit, în trei duminici succesive, la ușile bisericilor din toate orașele mari ale Statelor Unite și ale Marii Britanii prin băieți mesageri de la Serviciul de Mesageri al Districtului, iar în orașele mici prin poștă. (2) Banii pentru acoperirea acestei cheltuieli (42.000 $) au fost donați voluntar în acest scop, fără solicitare. (3) A fost, după câte știm noi, prima carte publicată vreodată care arăta deosebirea dintre chemarea de sus a Bisericii Evanghelice și favorurile Restabilirii pentru lume în general, și arăta data încheierii acelei chemări de sus, octombrie 1881.

((368))

Un alt punct de remarcat este calea pe care lumea va fi invitată să vină și să primească viață veșnică în Veacul Milenar.

Așa cum încăperea de sus, cunoscută sub numele de „Camera Regelui”, reprezintă natura divină, iar „Marea Galerie” reprezintă chemarea spre ea, tot așa cea de sub ea („Camera Reginei”) reprezintă natura umană perfectă, iar calea spre ea ilustrează cărarea spre viață în care lumea va trebui să umble ca să atingă perfecțiunea umană în timpul Mileniului. Ambele aceste căi și ca atare ambele aceste rezultate finale au fost deschise și făcute posibile prin jertfa de răscumpărare pe care Mijlocitorul a dat-o în folosul tuturor: totul fiind indicat convingător în Piramidă prin „aspectul de explozie” care a deschis gura „Fântânii” și a dat acces spre cele două pasaje (intenționate să simbolizeze chemarea Bisericii acum, care conduce la natura divină, și chemarea lumii în timpul Mileniului, care conduce la restabilirea perfecțiunii umane).

Astfel Marea Piramidă, în armonie cu Scripturile, declară că „Hristos ... a adus la lumină viața [restabilirea la viață umană, reprezentată în cea denumită „Camera Reginei”] și neputrezirea [natura divină, reprezentată în cea denumită „Camera Regelui”], prin Evanghelie” — veștile bune ale răscumpărării. 2 Tim. 1:10.

Singura cale de acces spre „Camera Reginei” sau spre „Marea Galerie” a fost „Fântâna”, „Primul Pasaj Ascendent” fiind la origine de netrecut din cauza „Dopului” de granit. Astfel „Martorul” de piatră mărturisește că prin Chemarea Legii sau Legământul Legii nimeni din rasa decăzută n-a putut ajunge nici la viață (viața umană), nici la nemurire (natura divină). Deși „Primul Pasaj Ascendent” a fost o cale, totuși nimeni n-a putut merge pe el. Tot așa Legământul Legii a fost o cale de trecere spre viață, dar din cauza slăbiciunii cărnii nimeni n-a putut umbla în el, așa încât să ajungă la viața oferită (Rom. 3:20). Crucea, sacrificiul, răscumpărarea este astfel special marcată prin acest „Martor” de piatră, întocmai cum în Scripturi este mai accentuat marcată decât orice alt aspect al planului. „Nimeni nu vine la Tatăl decât prin Mine”, a spus Isus. „V-am învățat înainte de toate, așa cum am primit și eu [înainte de toate]: că Hristos a murit pentru păcatele noastre”, a spus Pavel (1 Cor. 15:3). „Fântâna [reprezentativă a ((369)) sacrificiului și învierii lui Cristos] este singura cale spre viață și nemurire”, spune Marea Piramidă.

Pasajul spre „Camera Reginei” este scund și călătorul trebuie să-și plece capul în smerenie la cerințele lui. Cărarea dreptății a fost întotdeauna una de smerenie și așa va fi și în Mileniu, când tuturor li se va cere să se aplece la reglementările stricte ale Împărăției lui Cristos. El va domni cu un toiag de fier (Apoc. 2:27). Atunci El va face din judecată o linie și din dreptate un fir cu plumb; și pentru măreția și puterea Sa va trebui să mărturisească orice limbă, iar la conducerea și legea Sa va trebui să se plece orice genunchi; astfel încât în Ziua Sa cei smeriți și drepți, și numai ei, vor înflori. Isa. 28:17; Rom. 14:11; Ps. 92:12, 13.

„Camera Reginei” simbolizează sfârșitul lucrării de restabilire — perfecțiunea umană — prin aceea că ea are șapte fețe, socotind podeaua o față și tavanul două fețe, așa cum este arătat în schiță. Cărarea spre ea spune aceeași istorie a numărului șapte sau a perfecțiunii, căci podeaua este mai joasă pe o șeptime din lungimea ei. Și nu numai că numărul șapte este un simbol general al perfecțiunii și al completului, ci este în mod special sugestiv în acest context, deoarece Veacul Milenar este a șaptea mie de ani din istoria lumii și unul în care trebuie atinsă perfecțiunea de către aceia din omenire care vor vrea și se vor supune.

Profesorul Smyth remarcă particularitatea podelei acestei „Camere a Reginei” și a pasajului care duce la ea, că este neprelucrată și complet nefinisată, astfel deosebindu-se de celelalte pasaje, care inițial au fost foarte netede, probabil șlefuite. Aceasta, sugerează el, poate indica faptul că podeaua lui nu este supusă măsurării în țoli-ani, cum sunt celelalte pasaje — ca și cum Piramida ar vrea să spună prin această neregularitate: „Măsurile timpului nu sunt înregistrate aici”.

Dar deși țolul-an piramidal nu este observat nici în pasajul spre „Camera Reginei”, nici în podeaua ei, o altă chestiune sa cerut a fi arătată, și anume calea restabilirii la viață și organism uman perfect. După cum această perfecțiune a naturii umane este ilustrată în „Camera Reginei”, tot așa calea spre ea reprezintă cei șapte mii de ani de experiență și disciplină prin care trebuie să treacă rasa umană decăzută înainte de a putea fi câștigată deplina restabilire la perfecțiune. Deoarece în primele șase șeptimi coridorul ((370)) spre „Camera Reginei” este extrem de scund, acesta reprezintă cei șase mii de ani trecuți și ilustrează extrema dificultate și umilință necesare pentru a umbla o viață îndreptățită, chiar și din partea celor care au căutat să umble astfel — patriarhii, profeții și alții, îndreptățiți prin credință — în timpul acestor șase mii de ani de domnie a păcatului și a morții. Dimpotrivă, ultima șeptime a căii reprezintă Veacul Milenar, care tocmai se ivește peste oameni. Înălțimea lui fiind aproape de două ori mai mare, arată că în timpul miei de ani care vine, de har și pace pe pământ, oamenii vor putea progresa confortabil și ușor spre perfecțiune deplină.

Se pune întrebarea dacă a umblat cineva pe această cale în cei șase mii de ani trecuți? Răspundem, da. Unii au umblat pe ea prin credință. Este calea îndreptățirii naturii umane, deși cu totul diferită de calea și chemarea Bisericii Evanghelice, care, deși prin îndreptățire, este pentru natura nouă, divină. Avraam, Isaac și Iacov și profeții credincioși au umblat pe acea cale — intrând prin „Fântână” — prin credință în jertfa de răscumpărare a lui Cristos, pe care ei au reprezentat-o prin sacrificiile tipice înainte de moartea Domnului nostru și înainte ca „Martorul” de piatră să o indice; căci în planul și revelația lui Dumnezeu, Cristos a fost Mielul înjunghiat pentru ispășire înainte de întemeierea lumii.

Și această cale spre „Camera Reginei” este în bun acord cu relatarea Bibliei în privința căii spre natura și viața umană perfectă în timpul Mileniului. Lungimea timpului necesar pentru a se ajunge la perfecțiune va fi diferită la diferiți indivizi, potrivit rapidității sau încetinelii persoanei de a-și supune inima și viața condițiilor Noului Legământ. Nu va mai fi o străduință de ridicare ce va întâmpina continuu împotrivire prin tendințele descendente dinăuntru și dinafară, așa cum a fost în dispensațiile Legii și Evengheliei; dar va fi o cale pe care totul va fi în favoarea călătorului și-i va facilita progresul rapid spre perfecțiunea deplină a vieții restabilirii, cu toate binecuvântările care vor rezulta.

După cum „Camera Regelui” prin canalele ei pentru ventilație arată că simbolizează o locuire permanentă, o stare veșnică, tot așa „Camera Reginei” simbolizează faptul că starea perfecțiunii umane, când va fi obținută, poate fi făcută o stare veșnică; căci și aceasta are prevăzute canale asemănătoare pentru ventilație sau pentru aerisire. Într-un caz putem spune că ea simbolizează o

((371))

((372))

((373))

stare permanentă, iar în celălalt caz că poate fi făcută o stare permanentă sau veșnică, fiindcă acesta este cazul, așa cum este indicat atât de Scripturi cât și de mărturia „Martorului” de piatră.

Scripturile spun despre aceia care ajung la starea reprezentată prin „Camera Regelui” că sunt părtași naturii divine și sunt nemuritori, sau inatacabili de moarte — că nu vor putea muri după aceea. Și ele mai arată că ceilalți care vor ajunge la restabilire deplină și vor rezista la ultima probă de loialitate la sfârșitul Veacului Milenar, chiar dacă nu vor poseda acea calitate numită Nemurire, care este în esență un element numai al naturii divine, vor primi viață veșnică sub prevederea deja aranjată de către marele Arhitect al planului de mântuire. Dacă aceștia rămân în armonie cu Dumnezeu și în ascultare de voința Sa, vor trăi veșnic.

Marea Piramidă declară aceleași adevăruri; căci în timp ce în „Camera Regelui” ventilatoarele erau deschise, în „Camera Reginei” ventilatoarele, un lucru interesant, erau la început acoperite. Canalele de aerisire veneau cu totul din afara Marii Piramide spre interior până la cam cu cinci țoli de la suprafața interioară a pereților „Camerei Reginei”, pietrele de pe ambele părți ale „Camerei Reginei”, cu excepția celor cinci țoli în grosime menționați, au fost cizelate, arătând că au fost în planul Marelui Arhitect al Piramidei, întocmai cum au fost toate celelalte aspecte. D-nul Waynman Dixon a făcut această descoperire în timp ce examina pereții „Camerei Reginei”. El a observat că la un anumit punct peretele suna gol, și spărgând suprafața a găsit un canal de ventilație; și apoi prin același proces i-a găsit perechea în peretele opus. Astfel Piramida, în armonie cu Scripturile, declară că s-au făcut mari pregătiri prin care starea umană perfectă, reprezentată prin „Camera Reginei”, poate fi o stare veșnică pentru fiecare persoană care se conformează reglementărilor și legilor ei.

Și acum, după ce am auzit-o vorbind, ce vom gândi despre „Martorul” de piatră și despre mărturia lui? Astfel de mărturie ar fi într-adevăr ciudată și izbitoare, chiar dacă nu s-ar găsi nici o scriptură legată de subiectele examinate; dar când Scripturile neau declarat deja clar și hotărât aceleași împrejurări și date, înainte de a fi fost auzită mărturia Piramidei, acordul ei minunat și confirmarea acesteia devin îndoit de semnificative și convingătoare. ((374)) Acum, când cei înțelepți în felul lumii resping Cuvântul lui Dumnezeu ca fiind „învechit” și „neștiințific”, faptul că „Martorul” de piatră vorbește și confirmă mărturia Bibliei este cu adevărat uimitor. A-i auzi mărturia despre căderea omului tocmai la timpul când cei înțelepți în felul lumii pretind că omul n-a fost perfect niciodată, n-a fost în chipul lui Dumnezeu niciodată și ca atare n-a căzut niciodată de la acel chip, este un lucru remarcabil. A-i auzi mărturia că nimeni n-a putut intra nici în chemarea de sus evanghelică pentru natura divină, nici în starea îndreptățirii și vieții umane prin Legământul sau calea Legii, într-o vreme când atât de mulți propovăduiesc că Legea lui Moise este singura cale spre viață, este desigur un lucru care produce mulțumire. În mod sigur în Marea Piramidă „Însușirile nevăzute [planurile] ale Lui îDumnezeuș ... se văd lămurit, de la crearea lumii, fiind înțelese de minte, prin lucrurile făcute de El”. Rom. 1:20.

Unii ar putea să batjocorească mărturia acestui „Martor” de piatră, așa cum batjocoresc și Cuvântul scris al lui Dumnezeu; dar la batjocurile lor noi răspundem: Justificați această potrivire ciudată a lucrurilor, ori dacă nu, aventurați-vă să profețiți viitorul și veți vedea ce rezultat vor avea profețiile voastre. Dovediți-ne că nu se cere nici o inspirație să se prezică evenimentele viitoare. Arătați-ne un exemplu de înțelepciune lumească. „«Apărați-vă cauza», zice Domnul, «arătați-vă dovezile cele mai tari», zice Împăratul lui Iacov. «Să le arate și să ne spună ce se va întâmpla; să spună cele din trecut, cele ce sunt, ca să le vedem împlinirea; sau, faceți-ne să le știm pe cele ce vor veni. Spuneți-ne ce se va întâmpla mai târziu, ca să știm că sunteți dumnezei [puternici].»” Isa. 41:21-23.

Marea Piramidă nu numai că pune în încurcătură pe oamenii de știință atei, ci ea combate cu totul teoria lor modernă și antiscripturală a „Evoluției” — subiect asupra căruia nu putem face mai bine decât să cităm următoarele cuvinte ale doctorului Joseph Seiss, din tratatul său excelent asupra Marii Piramide, intitulat „Un Miracol în Piatră”. El spune:

„Dacă omul primar n-ar fi fost nimic decât o gorilă sau un troglodit, cum au putut cunoaște, în acele timpuri preistorice, constructorii acestei puternice structuri ceea ce savanții noștri cei ((375)) mai profunzi, după douăzeci de secole de observație și experiment, au putut afla numai imperfect? Cum au putut ști chiar și să facă și să mânuiasă uneltele, mașinile și mijloacele indispensabile construcției unui edificiu atât de enorm în privința dimensiunilor, atât de masiv în privința materialelor, atât de sus în privința înălțimii și atât de perfect în măiestria lui, încât până în ziua de astăzi este fără egal pe pământ? Cum au putut cunoaște sfericitatea, rotația, diametrul, densitatea, latitudinea, polii, distribuția și temperatura pământului, sau relațiile lui astronomice? Cum au putut ei rezolva problema cuadraturii cercului, cum au putut calcula proporțiile, sau determina cele patru puncte cardinale? Cum au putut ei întocmi diagramele istoriei și dispensațiilor, corespunzătoare faptelor în fiecare amănunt, pentru o durată de patru mii de ani după timpul lor și până la încheiere? Cum au știut ei când va începe aranjamentul mozaic, cât va continua și cu ce se va sfârși? Cum au putut ști când va fi introdus creștinismul, prin ce fapte și aspecte mari va fi marcat și care vor fi caracteristicile, calea și sfârșitul Bisericii lui Cristos? Cum au putut ști despre marele ciclu precesional, lungimea duratei lui, despre numărul de zile dintr-un an real, distanța medie de la Soare la Pământ și poziția exactă a stelelor când a fost construită Marea Piramidă? Cum au putut întocmi un standard și un sistem de măsuri și greutăți, atât de bine potrivite unele cu altele, atât de benefic conformate nevoilor obișnuite ale omului și atât de perfect armonizate cu toate faptele naturii? Și cum au putut ști cum să consemneze toate aceste lucruri pe o simplă bucată de zid, fără vreo inscripție verbală sau ilustrativă, totuși ferită de toate ravagiile și schimbările timpului și care poate fi citită și înțeleasă chiar până la sfârșit?

Oamenii pot zâmbi batjocoritor, dar nu pot dărâma cu râsul această structură puternică, nici nu pot elimina din ea cu batjocura unghiurile, proporțiile, măsurile, referirile la natură și corespondențele sacre pe care i le-a dat Creatorul ei. Ele se află aici în toată semnificația lor grăitoare, încăpățânate și invincibile, dincolo de orice putere de a le suprima”.

Vocea acestui minunat „Martor” ne amintește cu forță cuvintele Domnului nostru cu acea ocazie însemnată a intrării Sale triumfale în Ierusalim, când S-a prezentat tipic ((376)) la Israel ca împăratul lor, în mijlocul aclamațiilor mulțimii de ucenici ai Săi care lăudau cu voce tare pe Dumnezeu pentru marile Sale fapte care fuseseră făcute, spunând: „Binecuvântat este Împăratul care vine în Numele Domnului! Pace în cer și slavă în cele preaînalte!”. Și când fariseii L-au îndemnat să-i mustre, El a răspuns: „Vă spun că, dacă aceștia vor tăcea, pietrele vor striga” (Luca 19:37-40). Și așa este și astăzi: în timp ce Împăratul slavei a venit în realitate și în timp ce marea majoritate a martorilor în viață declarați ai Lui, care ar trebui să se bucure cu voce tare și să spună, binecuvântat este Împăratul care vine în Numele Domnului, sunt muți — unii de frica de a fi scoși afară din sinagogi, iar alții de lene somnolentă sau de îmbătarea cu spiritul lumesc ce-i ține în ignoranță de timpul cercetării lor — iată, înseși pietrele acestei Mari Piramide de Mărturie strigă pe un ton sigur. Fiecare țol al acestei construcții masive vestește în mod elocvent înțelepciunea, puterea și harul lui Dumnezeu.

Ferm fixat în această structură stâncoasă solidă, în afara puterii furtunilor naturii sau a mâinii neîndurătoare a distrugătorului, schițele marelui plan al lui Dumnezeu au stat în picioare timp de patru mii de ani, pregătite să-și dea mărturia la timpul hotărât, spre confirmarea mărturiei Cuvântului sigur al Prorociei, în mod asemănător revelat dar ascuns de veacuri. Mărturia acestui „stâlp de aducere aminte pentru Domnul ... în țara Egiptului”, ca și aceea a Cuvântului scris, cu precizie solemnă și negreșită indică spre ruina finală a ordinii vechi a lucrurilor în „Groapa” uitării și spre stabilirea glorioasă a celei noi, sub Cristos Isus, marea Piatră Principală din vârful clădirii eterne a lui Dumnezeu, în conformitate cu liniile caracterului Său glorios trebuind să fie zidite sub El toate lucrurile vrednice de existență veșnică. Amin! Amin! Vie Împărăția Ta! Facă-se voia Ta precum în cer așa și pe pământ!