((A89))

Planul divin al veacurilor - Studiul VI
Întoarcerea Domnului nostru -- obiectivul ei, restabilirea tuturor lucrurilor

> Cea de-a doua venire a Domnului nostru, personală și premilenară -- Legătura ei cu prima venire -- Alegerea Bisericii și convertirea lumii -- Alegerea și harul liber -- Prizonieri ai speranței -- Mărturii profetice privind restabilirea -- Întoarcerea Domnului nostru evident este speranța Bisericii și a lumii

„. . . Și să trimită pe Cel care a fost rânduit mai dinainte pentru voi: pe Isus Hristos, pe care cerul trebuie să-L primească până la timpurile restabilirii tuturor lucrurilor, despre care Dumnezeu a vorbit prin gura tuturor sfinților Săi proroci din vechime.” Faptele 3:20, 21.

Presupunem că toți cei familiari cu Scripturile admit și cred că Domnul nostru a intenționat ca ucenicii Lui să înțeleagă că El va veni din nou pentru un anumit scop, într-un anumit fel și la un anumit timp. Este adevărat, Isus a spus: „Și iată, Eu sunt cu voi în toate zilele, până la sfârșitul veacului” (Matei 28:20), și prin Spiritul și Cuvântul Său El a fost tot timpul cu Biserica îndrumând, conducând, mângâind și susținând pe sfinții Săi, și încurajându-i în mijlocul tuturor necazurilor. Dar deși Biserica a fost în mod fericit conștientă de cunoștința Domnului despre toate căile ei, de grija și de iubirea Lui constantă, totuși ea tânjește după făgăduita Lui întoarcere personală; deoarece, când a spus, „Și dacă Mă voi duce . . . voi veni din nou” (Ioan 14:3), desigur că El S-a referit la o a doua venire personală.

((A90))

Unii cred că S-a referit la coborârea Spiritului sfânt la Cincizecime; alții, la nimicirea Ierusalimului etc.; dar aceștia, evident, trec cu vederea faptul că în ultima carte a Bibliei, scrisă cu vreo șaizeci de ani după Cincizecime și cu douăzeci și șase de ani după nimicirea Ierusalimului, Cel care a fost mort și este viu vorbește despre acest eveniment ca fiind încă în viitor, spunând: „Iată, Eu vin curând și răsplata Mea este cu Mine”. Și Ioan, inspirat, răspunde: „Amin! Vino, Doamne Isuse!” Apocalipsa 22:12, 20.

Mulți cred că atunci când păcătoșii se convertesc, ei formează o parte a venirii lui Cristos și că El va continua să vină așa până când toată lumea va fi convertită. Atunci, spun ei, El va fi complet venit.

Evident, aceștia uită mărturia Scripturii despre acest subiect, care declară contrariul așteptărilor lor: că la a doua venire a Domnului nostru lumea va fi departe de a fi convertită la Dumnezeu; că „în zilele din urmă vor fi timpuri grele, căci oamenii vor fi . . . iubitori mai mult de plăceri decât iubitori de Dumnezeu” (2 Timotei 3:1-4); că „oamenii răi și înșelători vor merge din rău în mai rău, ducând în rătăcire pe alții și fiind duși și ei în rătăcire” (versetul 13). Ei uită avertizarea specială a Învățătorului către turma Sa mică: „Luați seama la voi înșivă, ca nu cumva . . . ziua aceea să vină peste voi fără veste. Căci ea va veni ca o cursă peste toți cei [care nu sunt atenți] care locuiesc pe toată fața pământului” (Luca 21:34, 35). Putem fi iarăși asigurați că atunci când se spune: „Toate semințiile pământului vor plânge din pricina Lui”, când Îl vor vedea venind (Apocalipsa 1:7), nu se face nici o referire la convertirea păcătoșilor. Plâng toți oamenii din pricina convertirii păcătoșilor? Dimpotrivă, dacă acest pasaj se referă, cum aproape toți admit, la prezența lui Cristos pe pământ, atunci el învață că nimeni de pe pământ nu va iubi apariția Lui, așa cum desigur ar face-o dacă toți ar fi convertiți.

Unii așteaptă o venire și o prezență reală a Domnului, dar plasează timpul evenimentului departe, pretinzând că ((A91)) prin eforturile Bisericii în starea ei prezentă lumea trebuie să fie convertită și astfel să fie introdus Veacul Milenar. Ei pretind că atunci când lumea va fi convertită, Satan legat și cunoștința de Domnul va umple întreg pământul, și când neamurile nu vor mai învăța războiul, atunci lucrarea Bisericii în starea ei prezentă va fi terminată; și că atunci când ea va fi realizat această sarcină mare și grea, Domnul va veni să lichideze afacerile pământești, să răsplătească pe credincioși și să condamne pe păcătoși.

Unele scripturi luate izolat par să favorizeze această vedere; dar când Cuvântul și planul lui Dumnezeu sunt privite ca întreg se găsește că toate acestea favorizează vederea opusă, și anume, că Cristos vine înaintea convertirii lumii și domnește cu scopul de a o converti; că Biserica este acum în încercare, și că răsplata promisă biruitorilor este că, după ce vor fi glorificați, vor avea parte cu Domnul Isus în acea domnie, care este mijlocul desemnat de Dumnezeu pentru a binecuvânta lumea și pentru a face așa încât cunoștința de Domnul să ajungă la fiecare făptură. Astfel sunt făgăduințele speciale ale Domnului: „Celui care va birui îi voi da să stea cu Mine pe scaunul Meu de domnie” (Apocalipsa 3:21) și „Ei au înviat și au împărățit cu Hristos o mie de ani”. Apocalipsa 20:4.

Cei care pretind că Domnul nu va veni până după Mileniu se bazează în principal pe două texte, asupra cărora am vrea să atragem aici atenția. Unul este: „Evanghelia aceasta a Împărăției va fi predicată în toată lumea ca o mărturie pentru toate popoarele. Și atunci va veni sfârșitul” (Matei 24:14). Ei pretind că textul acesta face referire la convertirea lumii înainte de sfârșitul Veacului Evanghelic. Dar mărturia pentru lume nu implică convertirea lumii. Textul nu spune nimic despre cum va fi primită mărturia. Această mărturie s-a făcut deja. În 1861 rapoartele Societăților de Biblie au arătat că Evanghelia a fost publicată în fiecare limbă de pe pământ, deși nu toate milioanele de oameni de pe pământ au primit-o. Nu, nici ((A92)) jumătate din cei un miliard șase sute de milioane în viață n-au auzit vreodată de numele lui Isus. Și totuși condiția textului este împlinită: Evanghelia a fost propovăduită în toată lumea ca mărturie -- fiecărei națiuni.

Apostolul (Faptele 15:14) spune că obiectivul principal al Evangheliei în veacul prezent este „să ia dintre neamuri un popor” pentru numele lui Cristos -- Biserica învingătoare, care, la a doua venire a Lui se va uni cu El și-I va primi numele. Mărturia pentru lume în timpul acestui veac este un obiectiv secundar.

Celălalt text este: „Stai la dreapta Mea până voi pune pe vrăjmașii Tăi așternut picioarelor Tale” (Psalmul 110:1). Ideea vagă, nedefinită cu privire la acest text pare să fie că Cristos stă pe un tron material undeva în ceruri până când lucrarea de supunere a tuturor lucrurilor se realizează pentru El prin Biserică și că atunci El vine să domnească. Aceasta este o concepție greșită. Tronul lui Dumnezeu la care se face referire aici nu este unul material, ci se referă la autoritatea și stăpânirea Lui supremă; și Domnul Isus a fost înălțat pentru a avea o parte în acea stăpânire. Pavel declară: „Dumnezeu L-a înălțat foarte sus [pe Isus] și I-a dat Numele care este mai presus de orice nume”. I-a dat autoritate mai presus de oricare alta, alături de Tatăl. Dacă Cristos stă pe un tron material până când vrăjmașii sunt puși așternut picioarelor [supuși toți], atunci desigur că El nu poate veni până când toate lucrurile Îi sunt supuse. Dar dacă „dreapta” din acest text nu se referă la un loc și la un scaun fix, ci, după cum pretindem noi, la putere, autoritate, stăpânire, rezultă că textul pe care-l avem în analiză nu vine în conflict în nici un fel cu alte Scripturi care învață că El vine „să-Și supună toate” (Filipeni 3:21), în virtutea puterii cu care a fost învestit. Pentru a ilustra: Când spunem că împăratul Wilhelm este pe tronul Germaniei, nu ne referim la scaunul regal pe care de fapt îl ocupă rar. Când spunem că este pe tron, vrem să spunem că el conduce Germania. Partea dreaptă înseamnă locul cel mai important, poziția de excelență sau favoare, lângă ((A93)) conducătorul principal. Astfel prințul Bismark a fost înălțat sau așezat la dreapta puterii de către împăratul Germaniei; și Iosif a fost la dreapta lui faraon în împărăția Egiptului -- nu literal, ci după obișnuita figură de stil. Cuvintele lui Isus către Caiafa sunt în acord cu acest gând: „De acum încolo veți vedea pe Fiul Omului stând la dreapta puterii și venind pe norii cerului” (Matei 26:64). Venind, El va fi la dreapta și va rămâne la dreapta în timpul Veacului Milenar și pentru totdeauna.

O examinare în continuare a planurilor revelate ale lui Dumnezeu va da o vedere mai largă asupra obiectivului atât al primei veniri, cât și al celei de-a doua; și trebuie să ne amintim că ambele evenimente sunt legate ca părți ale aceluiași plan. Lucrarea specifică primei veniri a fost să răscumpere pe oameni, iar a celei de-a doua este să restabilească, să binecuvânteze și să elibereze pe cei răscumpărați. După ce Și-a dat viața ca preț de răscumpărare pentru toți, Mântuitorul nostru S-a înălțat să prezinte Tatălui acea jertfă, făcând astfel împăcare pentru nelegiuirea omului. El întârzie și permite „stăpânitorului lumii acesteia” să continue domnia răului până după alegerea „miresei, soția Mielului”, care, pentru a fi socotită vrednică de așa onoare, trebuie să învingă influențele lumii rele din prezent. Atunci va fi timpul să înceapă lucrarea de acordare lumii a marilor binecuvântări asigurate prin sacrificiul Său, și El va ieși să binecuvânteze toate familiile pământului.

Adevărat, restabilirea și binecuvântarea ar fi putut începe imediat, când prețul de răscumpărare a fost plătit de către Răscumpărătorul, și atunci venirea lui Mesia ar fi fost doar un singur eveniment, domnia și binecuvântarea începând imediat, așa cum au așteptat apostolii la început (Faptele 1:6). Dar Dumnezeu avea în vedere „ceva mai bun pentru noi” -- Biserica Creștină (Evrei 11:40); deci, în interesul nostru domnia lui Cristos este separată de suferințele Capului prin aceste nouăsprezece secole. ((A94)) Această perioadă dintre prima și a doua venire, dintre răscumpărarea pentru toți și binecuvântarea tuturor, este pentru încercarea și alegerea Bisericii, care este corpul lui Cristos; altfel ar fi fost numai acea singură venire, iar lucrarea care se va face în perioada celei de-a doua prezențe a Lui, în Mileniu, ar fi urmat după învierea lui Isus. Sau, în loc să spunem că lucrarea celei de-a doua veniri ar fi urmat imediat după lucrarea primei veniri, să spunem mai bine că dacă Iehova n-ar fi intenționat alegerea „turmei mici”, „trupul lui Hristos”, prima venire n-ar fi avut loc atunci când a avut, ci ar fi survenit la vremea celei de-a doua veniri, și ar fi existat numai acea singură venire. Pentru că Dumnezeu, evident, a menit permisiunea răului pentru șase mii de ani, precum și curățarea și restabilirea tuturor să se realizeze în timpul celei de a șaptea mie de ani.

Astfel văzută, venirea lui Isus ca jertfă și răscumpărare pentru păcătoși a fost tocmai cu destul timp înainte de binecuvântare și restabilire, pentru a permite alegerea „turmei mici” de „împreună moștenitori” cu Cristos. Acest fapt explică pentru unii aparenta întârziere din partea lui Dumnezeu în acordarea binecuvântărilor promise și asigurate prin răscumpărare. Binecuvântările vor veni la timpul cuvenit, cum au fost plănuite la început, deși, pentru un scop glorios, prețul a fost dat cu mai mult timp înainte decât s-ar fi așteptat oamenii.

Apostolul ne informează că Isus -- „pe care cerul trebuie să-L primească până la timpurile restabilirii tuturor lucrurilor” etc. (Faptele 3:21) -- a fost absent de pe pământ -- a fost în ceruri -- tot timpul care s-a scurs de la înălțarea Sa și până la începutul vremurilor de restabilire sau al Veacului Milenar. Deoarece Scripturile astfel ne învață că obiectivul celei de-a doua veniri a Domnului nostru este restabilirea tuturor lucrurilor și că la vremea venirii Sale neamurile sunt atât de departe de a fi convertite încât sunt mânioase (Apocalipsa 11:18) și în opoziție, trebuie să se ((A95)) admită fie că Biserica nu va reuși să-și realizeze misiunea și că planul lui Dumnezeu va fi astfel zădărnicit, fie altfel, după cum noi pretindem și am arătat, că de la Biserică nu s-a așteptat convertirea lumii în veacul prezent, ci misiunea ei a fost să propovăduiască Evanghelia în toată lumea ca mărturie și să se pregătească pe sine sub conducerea divină pentru marea ei lucrare viitoare. Dumnezeu nu Și-a epuizat în nici un caz puterea pentru convertirea lumii. Nu, și chiar mai mult, El nici măcar n-a încercat convertirea lumii.

Aceasta poate părea pentru unii o declarație stranie, dar să reflecteze aceștia că dacă Dumnezeu a încercat o astfel de lucrare, evident a eșuat, deoarece, așa cum am văzut, numai o mică fracțiune din miliardele de pe pământ au auzit vreodată și au înțeles despre singurul nume prin care trebuie să fie mântuiți. Noi am declarat cu tărie numai vederile și învățăturile unora dintre sectele de frunte -- baptiști, presbiterieni și alții -- anume, că Dumnezeu alege sau selecționează din lume o „turmă mică”, o Biserică. Ei cred că Dumnezeu nu va face mai mult decât să aleagă această Biserică, pe când noi găsim că Scripturile învață un pas mai departe în planul divin -- o RESTABILIRE pentru lume, care va fi realizată prin Biserica aleasă când ea va fi completă și glorificată. „Turma mică”, învingătorii, sunt numai corpul „Seminței”, în care sau prin care vor fi binecuvântate toate familiile pământului.

Cei care pretind că Iehova încearcă de șase mii de ani să convertească lumea, nereușind tot timpul, trebuie să găsească asemenea vederi greu de împăcat cu asigurarea Bibliei că toate scopurile lui Dumnezeu vor fi realizate și că Cuvântul Lui nu se va întoarce la El fără rod, ci va prospera în cele pentru care a fost trimis (Isaia 55:11). Faptul că lumea încă n-a fost convertită și cunoștința de Domnul încă n-a umplut pământul este o dovadă că încă n-a fost trimis pentru această misiune. ((A96)) Aceasta ne aduce la cele două linii de gândire care de secole au despărțit pe creștini, și anume, Alegerea și Harul Liber. Faptul că ambele aceste doctrine, în ciuda opoziției lor aparente, au suport scriptural, nu va fi negat de nici unul care studiază Biblia. Acest fapt să ne ducă imediat la presupunerea că într-un fel ambele trebuie să fie adevărate; dar în nici un fel nu pot fi împăcate decât observând legea cerului, ordinea, și „împărțind drept cuvântul adevărului” asupra acestui subiect. Această ordine, așa cum este reprezentată în planul veacurilor, dacă este observată, ne va arăta clar că în timp ce în veacul prezent și în veacurile trecute s-a desfășurat o Alegere, pregătirea îndurătoare a lui Dumnezeu pentru lume în Veacul Milenar, spre a se deosebi, este numită Har Liber. Dacă se țin minte trăsăturile distinctive ale epocilor și dispensațiilor schițate într-un capitol anterior, și dacă se examinează și se stabilește locul tuturor pasajelor legate de Alegere și de Harul Liber, se va găsi că toate acelea care tratează despre Alegere se aplică la veacul prezent și la veacurile trecute, în timp ce acelea care învață despre Harul Liber sunt deplin aplicabile la veacul viitor.

După cum învață Biblia însă, Alegerea nu este constrângerea arbitrară sau fatalismul pe care de obicei îl cred și-l învață apărătorii lui, ci o selecție după potrivirea și adaptabilitatea la scopul pe care Dumnezeu îl are în vedere, în perioada desemnată pentru acel scop.

Doctrina Harului Liber, susținută de arminianiști, este de asemenea o expunere a favorii abundente a lui Dumnezeu, mult mai măreață decât au învățat vreodată cei mai serioși apărători ai ei. Harul sau favoarea lui Dumnezeu în Cristos este întotdeauna liber, în sensul că este nemeritat; dar, de la căderea omului în păcat până în prezent, unele dintre favorurile lui Dumnezeu au fost restrânse la persoane, națiuni și clase speciale, în timp ce în veacul viitor toată lumea va fi invitată să se ((A97)) împărtășească de favorurile oferite atunci, pe condițiile aduse la cunoștința tuturor; și oricine va vrea, va putea veni să bea gratuit din fântâna vieții. Apocalipsa 22:17.

Aruncând o privire în urmă, remarcăm selecția sau alegerea lui Avraam și a unora dintre urmașii lui ca și canale prin care trebuia să vină Sămânța făgăduită, binecuvântătorul tuturor familiilor pământului (Galateni 3:29). Remarcăm de asemenea alegerea lui Israel dintre toate neamurile, ca fiind acela în care Dumnezeu a ilustrat tipic cum va fi realizată marea lucrare pentru lume -- eliberarea lor din Egipt, Canaanul lor, legămintele lor, legile lor, jertfele lor pentru păcate, pentru ștergerea vinei și pentru stropirea poporului, iar preoțimea lor pentru împlinirea tuturor acestora fiind o miniatură și o reprezentare tipică a preoțimii și a sacrificiilor adevărate pentru purificarea omenirii. Dumnezeu vorbind poporului a spus: „Eu v-am ales numai pe voi dintre toate familiile pământului” (Amos 3:2). Numai acest popor a fost recunoscut până când a venit Cristos; da, și după aceea, pentru că misiunea Lui a fost limitată la ei și n-a permis ucenicilor Săi să meargă la alții -- spunând când i-a trimis: „Să nu mergeți pe calea păgânilor și să nu intrați în vreo cetate a samaritenilor”. De ce așa Doamne? Pentru că, explică El, „Eu nu sunt trimis decât la oile pierdute ale casei lui Israel” (Matei 10:5, 6; 15:24). Tot timpul Și l-a devotat lor, până la moarte, și acolo a făcut prima Sa lucrare pentru omenire, prima manifestare a harului Său liber și abundent în toate, care la „timpul potrivit” va fi cu adevărat o binecuvântare pentru toți.

Acest dar, cel mai măreț al lui Dumnezeu, n-a fost limitat la o națiune sau clasă. N-a fost numai pentru Israel, ci pentru toată lumea, deoarece Isus Cristos, prin harul lui Dumnezeu, a gustat moartea pentru toți. Evrei 2:9.

Și acum, în Veacul Evanghelic, de asemenea este în vigoare un anumit fel de alegere. Unele părți ale lumii sunt ((A98)) mai favorizate cu Evanghelia (care este liberă pentru toți care o aud) decât altele. Aruncați o privire pe harta lumii și vedeți cât de mică este porțiunea luminată sau binecuvântată într-un grad apreciabil de Evanghelia lui Cristos. Comparați-vă pe voi înșivă, cu privilegiile și cunoștința pe care o aveți, cu milioanele din întunericul păgân de astăzi, care n-au auzit niciodată chemarea și care, prin urmare, n-au fost chemați. Când compania chemată (să devină fii ai lui Dumnezeu, moștenitori ai lui Dumnezeu și moștenitori împreună cu Isus Cristos Domnul nostru, care și-au asigurat chemarea și alegerea) va fi completă, atunci planul lui Dumnezeu pentru mântuirea lumii va fi doar la început.

Numai când va fi aleasă, dezvoltată și înălțată la putere, Sămânța va zdrobi capul șarpelui. „Dumnezeul păcii va zdrobi în curând pe Satan sub picioarele voastre” (Romani 16:20; Geneza 3:15). Veacul Evanghelic pregătește pe fecioara curată, Biserica credincioasă, pentru Mirele care vine. Iar la sfârșitul veacului, când ea este „pregătită” (Apocalipsa 19:7), Mirele vine și cele care sunt gata intră cu El la nuntă -- al doilea Adam și a doua Evă devin una, și atunci începe lucrarea glorioasă de restabilire. În următoarea dispensație, cerurile noi și pământul nou, Biserica nu va mai fi fecioara logodită, ci Mireasă; și atunci „Duhul și Mireasa zic: «Vino!» Și cine aude să zică: «Vino!» Și celui care îi este sete să vină; cine vrea să ia apa vieții fără plată!” Apocalipsa 22:17.

Veacul Evanghelic, departe de a încheia misiunea Bisericii, este numai o pregătire necesară pentru marea lucrare viitoare. Pentru această binecuvântare viitoare promisă, toată creația suspină și suferă împreună durerile nașterii până acum, așteptând descoperirea fiilor lui Dumnezeu (Romani 8:22, 19). Și este un fapt binecuvântat că Harul Liber este prevăzut în planul Tatălui nostru în cea mai deplină măsură, ca posibilitatea binecuvântată a ((A99)) veacului viitor nu numai pentru cei vii, ci și pentru cei morți.

Unii, care pot vedea ceva din binecuvântările care-și au timpul la a doua venire și care apreciază într-o măsură faptul că Domnul vine să acorde marea binecuvântare cumpărată prin moartea Sa, nu reușesc să vadă această din urmă problemă, anume, că aceia din morminte sunt tot atât de implicați în acea domnie glorioasă a lui Mesia ca și aceia care la timpul respectiv nu vor fi complet în robia stricăciunii -- moartea. Dar, după cum este de sigur că Isus a murit pentru toți, tot atât de sigur este că toți trebuie să aibă binecuvântările și posibilitățile pe care El le-a cumpărat cu propriul Său sânge prețios. Deci, noi trebuie să așteptăm în Veacul Milenar binecuvântări peste toți cei din morminte, ca și peste cei care nu sunt în morminte; și în legătură cu aceasta vom găsi dovezi din belșug, uitându-ne mai departe în mărturia Domnului asupra acestui subiect. Datorită planului lui Dumnezeu de eliberare a lor, cei din morminte sunt numiți „prizonieri ai speranței”.

Se estimează că de la crearea lui Adam, în cei șase mii de ani, au trăit pe pământ aproximativ o sută patruzeci și trei miliarde de ființe umane. Chiar cea mai largă estimare care s-ar putea face rațional ar fi că dintre aceștia mai puțin de un miliard au fost sfinți ai lui Dumnezeu. Această estimare largă ar lăsa imensa masă de o sută patruzeci și două de miliarde (142.000.000.000) care au mers în moarte, fără credință și fără speranță în singurul nume dat sub ceruri sau printre oameni în care trebuie să fim mântuiți. Într-adevăr, vasta majoritate a acestora niciodată n-au știut sau n-au auzit despre Isus și nu puteau crede în Cel despre care nu auziseră.

Ce s-a întâmplat, întrebăm noi, cu această mulțime vastă, despre care cifrele dau o idee cu totul necorespunzătoare? Care este și care va fi starea lor? N-a făcut Dumnezeu nici o pregătire pentru aceștia, a căror ((A100)) stare și împrejurări trebuie să le fi prevăzut? Sau a făcut El de la întemeierea lumii o pregătire nefericită și fără milă, pentru chinul lor veșnic, fără speranță, după cum pretind mulți dintre copiii Lui? Ori are El totuși în păstrare pentru ei, în înălțimile și adâncimile, în lungimile și lățimile planului Său, o posibilitate ca toți să vină la cunoștința acelui singur nume, și, devenind ascultători de condiții, să se bucure de viață veșnică?

La aceste întrebări, pe care și le pune fiecare creștin cugetător și la care dorește mult să vadă că i se răspunde realist și în armonie cu caracterul lui Iehova, vin o mulțime de răspunsuri.

Ateismul răspunde: Ei sunt morți veșnic; nu există nici o viață de apoi; nu vor mai trăi niciodată.

Calvinismul răspunde: N-au fost aleși să fie mântuiți. Dumnezeu i-a preorânduit și i-a predestinat pentru a fi pierduți -- pentru a merge în iad -- și acum sunt acolo, zvârcolindu-se în agonie, unde vor rămâne veșnic, fără speranță.

Arminianismul răspunde: Credem că Dumnezeu scuză pe mulți dintre ei pe seama ignoranței. Cei care au făcut cum au știut mai bine pot fi siguri că vor face parte din „Biserica celor întâi-născuți”, chiar dacă n-au auzit niciodată despre Isus.

Cu această din urmă părere sunt de acord majoritatea creștinilor din toate denominațiile (în ciuda crezurilor contrare ale unora), dintr-un sentiment că orice altă vedere ar fi de neîmpăcat cu dreptatea lui Dumnezeu. Dar sprijină oare Scripturile această din urmă vedere? Învață ele că ignoranța este o bază de mântuire? Nu; singura bază de mântuire menționată în Scripturi este credința în Cristos ca Răscumpărătorul și Domnul nostru. „Prin har sunteți mântuiți, prin credință” (Efeseni 2:8). Îndreptățirea prin credință este principiul fundamental al întregului sistem al creștinismului. Când apostolii au fost întrebați, ce trebuie să fac să fiu mântuit? ei au răspuns, crede în Domnul Isus ((A101)) Cristos. „Nu este sub cer alt Nume dat oamenilor, în care trebuie să fim mântuiți” (Faptele 4:12) și „Oricine va chema Numele Domnului va fi mântuit”. Romani 10:13.

Dar Pavel argumentează că un om trebuie să audă Evanghelia înainte de a putea crede, spunând: „Dar cum vor chema pe Acela în care n-au crezut? Și cum vor crede în Acela despre care n-au auzit?” Romani 10:14.

Unii pretind că Pavel, când spune că „neamurile, care n-au lege . . . își sunt singuri lege”, învață că ignoranța va mântui pe oameni (Romani 2:14). Ei deduc din aceasta că legea pe care le-o dă conștiința lor este suficientă să-i îndreptățească. Dar asemenea persoane îl înțeleg greșit pe Pavel. El argumentează că întreaga lume este vinovată în fața lui Dumnezeu (Romani 3:19); că neamurile, care n-au avut legea scrisă, au fost condamnate, nu îndreptățite, de lumina conștiinței, care, fie că i-a scuzat, fie că i-a acuzat, a dovedit că le lipsea perfecțiunea și erau nevrednici de viață, întocmai cum evreii, care aveau legea scrisă, au fost condamnați de ea; „căci prin lege vine cunoștința păcatului” (Romani 3:20). Legea dată evreului i-a descoperit slăbiciunea și a fost intenționată să-i arate că era incapabil să se îndreptățească pe sine înaintea lui Dumnezeu; pentru că „nimeni nu va fi îndreptățit înaintea Lui [Dumnezeu] prin faptele legii”. Pe evrei i-a condamnat legea scrisă, iar neamurile au avut destulă lumină a conștiinței care să-i condamne; și astfel orice gură este oprită de la a pretinde dreptul la viață și toată lumea stă vinovată în fața lui Dumnezeu.

Amintindu-ne declarația lui Iacov (2:10), că oricine va ține toată legea dar va încălca un singur punct este vinovat și nu poate pretinde nici o binecuvântare promisă prin Legământul Legii, ne dăm seama că într-adevăr „Nu este nici un om drept, nici unul măcar” (Romani 3:10). Și astfel Scripturile închid toate ușile speranței în afară de una, arătând că nici unul dintre condamnați nu este în stare să-și asigure viața veșnică prin fapte meritorii și că este la fel de inutil să se invoce ignoranța ca bază a mântuirii. ((A102)) Ignoranța nu poate îndreptăți pe nimeni la răsplata credinței și supunerii.

Mulți creștini care nu sunt dispuși să creadă că atât de multe milioane de prunci și păgâni ignoranți vor fi pierduți pe vecie (care, așa cum au fost ei învățați, înseamnă să fie trimiși într-un loc de chin veșnic și fără speranță) insistă, neținând seama de aceste declarații biblice, că Dumnezeu nu va condamna pe ignoranți. Admirăm larghețea inimii lor și aprecierea bunătății lui Dumnezeu, dar îi îndemnăm să nu fie prea grăbiți în înlăturarea sau ignorarea declarațiilor Bibliei. Dumnezeu are pentru toți o binecuvântare, pe o cale mai bună decât prin ignoranță.

Dar acționează ei în acord cu credința declarată? Nu; deși pretind a crede că ignoranții vor fi mântuiți pe seama ignoranței, ei continuă să trimită misionari la păgâni, cu prețul a mii de vieți valoroase și a unor sume enorme de bani. Dacă toți, sau chiar numai jumătate din ei, ar fi mântuiți prin ignoranță, atunci realmente li se face un rău trimițându-li-se misionari să-i învețe despre Cristos, deoarece numai cam unul dintr-o mie crede când merg misionarii la ei. Dacă această idee ar fi corectă, ar fi mult mai bine să-i lase să rămână în ignoranță, pentru că atunci o proporție mai mare ar fi mântuiți. Continuând aceeași linie de argumente, n-am putea noi oare cugeta că dacă Dumnezeu ar fi lăsat pe toți oamenii în ignoranță, ei ar fi fost cu toții mântuiți? Dacă ar fi așa, venirea și moartea lui Isus au fost inutile, propovăduirea și suferințele apostolilor și sfinților au fost zadarnice, iar așa-numita Evanghelie în loc să fie veste bună este o veste foarte rea. Trimiterea misionarilor la păgâni de către aceia care cred punctul de vedere calvinist sau fatalist despre alegere, că destinul veșnic al fiecărui individ a fost inalterabil fixat înainte de a fi existat, este și mai absurdă și irațională.

Dar Biblia, care este plină de spirit misionar, nu învață că sunt câteva căi de mântuire -- o cale prin credință, alta ((A103)) prin fapte și alta prin ignoranță. Nici nu învață doctrina dezonorantă de Dumnezeu, a fatalismului. În timp ce arată că orice altă ușă a speranței este închisă pentru neamul omenesc, ea deschide larg această singură ușă și vestește că oricine vrea poate intra în viață; și arată că toți cei care nu văd sau nu apreciază acum privilegiul binecuvântat al intrării, la timpul cuvenit vor fi aduși la cunoștință și apreciere deplină. Singura cale prin care cineva din omenirea condamnată poate veni la Dumnezeu, și toți pot veni, este nu prin fapte meritorii, nici prin ignoranță, ci prin credință în sângele scump al lui Cristos, care ridică păcatul lumii (1 Petru 1:19; Ioan 1:29). Aceasta este Evanghelia, vestea bună de mare bucurie, „care va fi pentru TOT POPORUL”.

Să presupunem că acum privim la aceste lucruri întocmai cum ne spune Dumnezeu și să lăsăm pentru El clarificarea caracterului Său. Să întrebăm ce s-a întâmplat cu cei o sută patruzeci și două miliarde de oameni?

Orice s-ar fi întâmplat cu ei, putem fi siguri că ei nu sunt acum într-o stare de suferință, deoarece Scripturile învață nu numai că Bisericii nu i se dă răsplată deplină și completă până vine Cristos, când El va răsplăti pe fiecare (Matei 16:27), dar și că atunci cei nedrepți își vor primi pedeapsa. Oricare ar fi starea lor prezentă, ea nu poate fi deplina lor răsplată, deoarece Petru spune: „Domnul știe să . . . păstreze pe cei nedrepți ca să fie pedepsiți în ziua judecății” (2 Petru 2:9); și așa va face.

Dar gândul că atât de mulți dintre semenii noștri ar fi cândva pierduți din lipsa cunoștinței necesare mântuirii, ar fi cu adevărat trist pentru toți cei care au o scânteie de iubire sau milă. Apoi, de asemenea, sunt numeroase scripturi care par a fi imposibil de armonizat cu acest gând. Să vedem: Considerând trecutul și prezentul ca singurele posibilități, lăsând la o parte orice speranță de restabilire în veacul viitor, cum să înțelegem declarațiile: „Dumnezeu ((A104)) este dragoste” și „Atât de mult a iubit Dumnezeu lumea, că a dat pe singurul Său Fiu, pentru ca oricine crede în El să nu piară” (1 Ioan 4:8, Ioan 3:16). N-ar părea oare că dacă așa de mult a iubit Dumnezeu lumea putea să fi făcut pregătiri nu numai ca acei credincioși să fie mântuiți, dar și ca toți să poată auzi pentru a crede?

Iar când citim, „Adevărata Lumină era aceea care, venind în lume, luminează pe orice om” (Ioan 1:9), observația noastră zice: Nu este așa; n-a luminat pe orice om; nu putem vedea că Domnul nostru a luminat pe așa de mulți din miliardele de pe pământ. Chiar și în această zi comparativ luminată, milioane de păgâni nu dau nici o dovadă de așa o iluminare, după cum n-au dat dovadă nici sodomiții și nici mulți alții din veacurile trecute.

Citim că Isus Cristos, prin harul lui Dumnezeu, a gustat moartea „pentru toți” (Evrei 2:9). Dar, dacă a gustat moartea pentru cei o sută patruzeci și trei de miliarde și din vreo cauză jertfa aceasta devine folositoare numai pentru un miliard, n-a fost răscumpărarea comparativ un eșec? Și în cazul acesta nu este declarația apostolului prea largă? Iarăși când citim, „Iată, vă aduc o veste bună, care va fi o mare bucurie pentru TOT POPORUL” (Luca 2:10), și uitându-ne în jurul nostru vedem că vestea bună a fost numai pentru o „turmă mică”, nu pentru tot poporul, am fi obligați să ne întrebăm dacă îngerii n-au exagerat bunătatea și generozitatea mesajului lor și n-au supraapreciat importanța lucrării care va fi realizată de Mesia pe care ei Îl vesteau.

O altă declarație este: „Căci este un singur Dumnezeu și un singur Mijlocitor între Dumnezeu și oameni, Omul Hristos Isus, care S-a dat pe Sine Însuși ca preț de răscumpărare pentru toți” (1 Timotei 2:5, 6). Răscumpărare pentru toți? Atunci de ce să nu aibă toți cei implicați un beneficiu din moartea lui Cristos? De ce să nu vină toți la cunoștința adevărului ca să poată crede?

((A105))

Ce ascunse, ce discordante par aceste declarații, dacă n-avem o cheie; dar când găsim cheia planului lui Dumnezeu, toate aceste texte declară într-un glas: „Dumnezeu este dragoste”. Această cheie se găsește în ultima parte a textului citat la urmă -- „care S-a dat pe Sine Însuși ca preț de răscumpărare pentru toți, să fie măturisit LA TIMPUL CUVENIT” (Noul Testament grec-englez, A. Marshall -- n. e.). Dumnezeu are un timp cuvenit pentru orice. El putea să le fi dat această mărturie în timpul vieții lor trecute, dar fiindcă n-a făcut-o, aceasta dovedește că timpul lor cuvenit trebuie să fie în viitor. Pentru cei care vor fi din Biserică, mireasa lui Cristos, și vor avea parte de onorurile împărăției, „timpul cuvenit” al lor ca să audă este prezentul; și oricine are acum urechi de auzit să audă și să dea atenție și va fi binecuvântat în consecință. Deși Isus a plătit răscumpărarea noastră înainte ca noi să ne naștem, pentru noi n-a fost „timpul cuvenit” să auzim despre ea mulți ani după aceea, și numai aprecierea ei ne-a adus responsabilitate, și aceasta numai în măsura capacității și aprecierii noastre. Același principiu se aplică la toți: La timpul cuvenit al lui Dumnezeu ea va fi mărturisită tuturor și toți vor avea atunci posibilitatea să creadă și să fie binecuvântați prin ea.

Opinia predominantă este că moartea sfârșește toată încercarea; dar nu este nici o scriptură care învață așa; și toate cele de mai sus și multe alte scripturi încă ar fi fără sens, sau mai rău, dacă moartea sfârșește orice speranță pentru masele ignorante ale omenirii. Singura scriptură citată pentru a dovedi această vedere nutrită în general este: „Ori încotro ar cădea copacul . . . acolo rămâne” (Eclesiastul 11:3). Dacă aceasta are vreo legătură cu viitorul omului, ea arată că oricare ar fi starea lui când intră în mormânt, nici o schimbare n-are loc până când este ridicat afară din el. Și aceasta este învățătura uniformă a tuturor scripturilor legate de acest subiect, așa cum se va arăta în capitolele următoare. Deoarece Dumnezeu nu-Și propune să mântuiască pe oameni pe seama ((A106)) ignoranței, ci „dorește ca toți oamenii să . . . vină la cunoștință de adevăr” (1 Timotei 2:4), și deoarece masele omenirii au murit în ignoranță, iar „în Locuința Morților . . . nu este nici lucrare, nici plan, nici cunoștință, nici înțelepciune” (Eclesiastul 9:10), de aceea Dumnezeu a pregătit trezirea morților pentru a le da cunoștință, credință și mântuire. Deci planul Lui este ca: „După cum în Adam toți mor, tot așa, în Hristos, toți vor fi făcuți vii, dar fiecare la rândul lui” -- Biserica Evanghelică, Mireasa, corpul lui Cristos, întâi; după aceea, în timpul Veacului Milenar, toți cei care vor deveni ai Lui în timpul acelei mii de ani de prezență (tradus greșit venire) a Sa, timpul cuvenit al Domnului pentru ca toți să-L cunoască, de la cel mai mic până la cel mai mare. 1 Corinteni 15:22.

După cum moartea a venit prin primul Adam, tot așa viața vine prin Cristos, al doilea Adam. Tot ce a pierdut omenirea fiind în primul Adam, va fi redat celor care cred în al doilea Adam. Când vor fi treziți, având avantajul experienței cu răul, care lui Adam i-a lipsit, cei care cu recunoștință vor accepta răscumpărarea ca dar al lui Dumnezeu vor putea continua să trăiască veșnic, pe condiția originară de ascultare. Sub domnia dreaptă a Prințului Păcii se va cere ascultare perfectă și se va da capacitate perfectă de ascultare. Iată mântuirea oferită lumii.

Să analizăm acum un alt text, care, cu excepția universaliștilor, este în general ignorat; pentru că, deși nu suntem universaliști, pretindem dreptul de a folosi, a crede și a ne bucura de fiecare mărturie a Cuvântului lui Dumnezeu. El spune: „Nădăjduim în Dumnezeul cel viu, care este Mântuitorul tuturor oamenilor și mai ales al celor credincioși” (1 Timotei 4:10). Dumnezeu va mântui pe toți oamenii, dar nu va mântui în special („în chip desăvârșit”) pe nimeni, decât pe cei care vin la El prin Cristos. Mântuirea arbitrară dată de Dumnezeu tuturor oamenilor nu este așa încât să vină în conflict cu libertatea lor de voință sau cu libertatea lor de alegere, să le dea viață împotriva voinței lor: „Ți-am pus înainte viața și moartea . . . Alege deci viața ca să trăiești”.

((A107))

Simeon a pus în contrast aceste două mântuiri, spunând: „Ochii mei au văzut mântuirea Ta . . . lumina care să descopere neamurile și slava poporului Tău Israel” [israeliților adevărați]. Aceasta este în armonie cu declarația apostolului că Isus Cristos, Mijlocitorul, S-a dat pe Sine Însuși ca preț de răscumpărare pentru toți, fapt care va fi mărturisit tuturor LA TIMPUL CUVENIT. Aceasta este ceea ce va ajunge la toți oamenii, indiferent de credință sau voință din partea lor. Această veste bună a unui Mântuitor va fi pentru tot poporul (Luca 2:10, 11), dar mântuirea deosebită din păcat și moarte va veni numai pentru poporul Lui (Matei 1:21) -- cei care cred în El -- deoarece citim că mânia lui Dumnezeu continuă să rămână peste cel necredincios. Ioan 3:36.

Vedem, prin urmare, că mântuirea generală care va veni pentru fiecare persoană constă în lumina de la adevărata lumină și în posibilitatea de a alege viața; și deoarece marea majoritate a omenirii sunt în mormânt, va fi necesar să fie aduși afară pentru a li se mărturisi vestea bună a unui Mântuitor; vedem de asemenea că mântuirea deosebită de care se bucură acum în speranță credincioșii (Romani 8:24) și a cărei realitate de asemenea va fi descoperită în Veacul Milenar celor care vor crede „în ziua aceea”, este o deplină eliberare din robia păcatului și din stricăciunea morții, la libertatea glorioasă a copiilor lui Dumnezeu. Dar ajungerea la toate aceste binecuvântări va depinde de acordul din inimă cu legile Împărăției lui Cristos -- rapiditatea ajungerii la perfecțiune indicând gradul de iubire pentru Rege și pentru legea Lui de iubire. Dacă vreunii, luminați de Adevăr, aduși la o cunoștință a iubirii lui Dumnezeu și restabiliți (fie real, fie socotit) la perfecțiune umană, devin „fricoși”, și „dau înapoi” (Evrei 10:38, 39), ei împreună cu cei necredincioși (Apocalipsa 21:8) vor fi nimiciți dintre oameni (Faptele 3:23). Aceasta este moartea a doua.

Vedem astfel că toate textele până acum dificile sunt explicate prin declarația „să fie măturisit la timpul cuvenit”. La timpul cuvenit acea lumină adevărată va ((A108)) lumina pe fiecare om care a venit în lume. La timpul cuvenit ea va fi „vestea bună, care va fi o mare bucurie pentru tot poporul”. Aceste scripturi nu se pot folosi în nici un alt mod fără a le denatura. Pavel duce cu expresivitate la bun sfârșit această linie de argumentare în Romani 5:18, 19. El argumentează că, după cum din cauza călcării de lege a lui Adam toți oamenii au fost condamnați la moarte, tot așa, dreptatea lui Cristos și ascultarea chiar până la moarte au devenit o bază de îndreptățire; și că, după cum toți au pierdut viața în primul Adam, tot așa, neținând seama de lipsurile personale, toți pot primi viață acceptând pe al doilea Adam.

Petru ne spune că despre această restabilire s-a vorbit prin gura tuturor sfinților profeți (Faptele 3:19-21). Toți învață despre ea. Ezechiel spune despre valea oaselor uscate: „Oasele acestea sunt întreaga casă a lui Israel”. Și Dumnezeu îi spune lui Israel: „«Iată, vă voi deschide mormintele, vă voi scoate din mormintele voastre, poporul Meu, și vă voi aduce în țara lui Israel. Și veți ști că Eu sunt DOMNUL, când . . . voi pune Duhul Meu în voi . . . și vă voi așeza iarăși în țara voastră și veți ști că Eu, DOMNUL, am vorbit și am și făcut», zice DOMNUL!” Ezechiel 37:11-14.

Cu aceasta sunt în acord cuvintele lui Pavel (Romani 11:25, 26): „Orbire în parte s-a întâmplat lui Israel, până va intra plinătatea neamurilor [compania aleasă, mireasa lui Cristos]. Și atunci tot Israelul va fi mântuit” (Noul Testament grec-englez, A. Marshall -- n. e.), sau adus înapoi din starea lor de respingere, pentru că „Dumnezeu n-a lepădat pe poporul Său, pe care l-a cunoscut mai dinainte” (versetul 2). Ei au fost respinși din favoarea Lui în timp ce se alegea mireasa lui Cristos, dar vor fi restabiliți când acea lucrare va fi realizată (versetele 28-33). Profețiile sunt pline de declarații despre felul în care Dumnezeu îi va sădi iarăși și nu vor mai fi smulși. „Așa vorbește DOMNUL, Dumnezeul lui Israel: . . . «Îi voi privi cu un ochi binevoitor și-i voi aduce înapoi în țara aceasta: Îi ((A109)) voi așeza și nu-i voi mai nimici, îi voi sădi și nu-i voi mai smulge. Le voi da o inimă ca să înțeleagă că Eu sunt Domnul. Ei vor fi poporul Meu, iar Eu voi fi Dumnezeul lor, căci se vor întoarce la Mine cu toată inima lor»” (Ieremia 24:5-7; 31:28; 32:40-42; 33:6-16). Acestea nu se pot referi numai la restabilirile din fostele robii în Babilon, Siria etc., pentru că de atunci au mai fost smulși.

Mai departe, zice Domnul: „În zilele acelea nu se va mai zice: «Părinții au mâncat aguridă, și copiilor li s-au strepezit dinții», ci fiecare [care va muri] va muri pentru nelegiuirea lui” (Ieremia 31:29, 30). Nu acesta este cazul acum. Nu pentru păcatul lui moare acum fiecare, ci pentru păcatul lui Adam -- „toți mor în Adam”. El a mâncat agurida păcatului și părinții noștri au continuat s-o mănânce, atrăgând în continuare boala și suferința asupra copiilor lor, grăbind astfel pedeapsa, moartea. Ziua în care „fiecare [care va muri] va muri” numai „pentru nelegiuirea lui”, este ziua Milenară sau a Restabilirii.

Deși multe din profețiile și făgăduințele de binecuvântare viitoare par să se aplice numai la Israel, nu trebuie să se uite că ei au fost un popor tipic, și deci făgăduințele făcute lor, deși uneori au o aplicare specială la ei, în general au și o aplicare mai largă, la toată omenirea, pentru care această națiune a fost un tip. În timp ce Israel ca națiune a fost tipic pentru lumea întreagă, preoțimea lui a fost tipică pentru „turma mică” aleasă, capul și corpul lui Cristos, „Preoțimea Împărătească”; iar jertfele, curățirile și ispășirile făcute pentru Israel au fost tipuri pentru „jertfele mai bune”, curățirile mai depline și ispășirea adevărată „pentru păcatele întregii lumi”, din care ei sunt o parte.

Și nu numai atât, dar Dumnezeu menționează pe nume și alte neamuri, promițându-le restabilirea. Ca o ilustrație remarcabilă menționăm pe sodomiți. Desigur, dacă vom găsi că restabilirea sodomiților este clar arătată, ne putem simți satisfăcuți de adevărul acestei glorioase doctrine a ((A110)) Restabilirii pentru toată omenirea, despre care s-a vorbit prin gura tuturor sfinților profeți. Și de ce să nu aibă și sodomiții o posibilitate de a ajunge la perfecțiune și viață veșnică, precum are Israel sau oricare dintre noi? Este adevărat, ei n-au fost neprihăniți, dar nici Israel n-a fost și nici noi care auzim acum Evanghelia n-am fost. „Nu este nici un om drept, nici unul măcar”, fără dreptatea atribuită a lui Cristos, care a murit pentru toți. Propriile cuvinte ale Domnului nostru ne spun că deși Dumnezeu a făcut să plouă foc din cer și i-a nimicit pe toți din cauza răutății lor, totuși sodomiții n-au fost atât de mari păcătoși în ochii Lui, cum au fost evreii care au avut mai multă cunoștință (Geneza 19:24; Luca 17:29). El le-a spus evreilor din Capernaum: „Dacă ar fi fost făcute în Sodoma minunile care au fost făcute în tine, ea ar fi rămas în picioare până în ziua de astăzi”. Matei 11:23.

Astfel Domnul nostru învață că sodomiții n-au avut o posibilitate deplină; și El le garantează o astfel de posibilitate când adaugă (versetul 24): „De aceea, vă spun că în ziua judecății va fi mai ușor pentru ținutul Sodomei decât pentru tine”. Caracterul zilei de judecată și lucrarea ei vor fi arătate în paginile următoare. Aici atragem doar atenția asupra faptului că va fi un timp suportabil pentru Capernaum și încă mai suportabil pentru Sodoma, deoarece, deși nici una nu avusese încă nici deplină cunoștință, nici toate binecuvântările intenționate să vină prin „sămânță”, totuși Capernaumul a păcătuit împotriva luminii mai mari.

Și dacă israeliții și Capernaumul vor fi avuți în vedere și vor fi binecuvântați sub „Noul Legământ”, pecetluit cu sângele lui Isus, de ce să nu fie și sodomiții binecuvântați printre „toate familiile pământului”? Cu siguranță că vor fi. Și să nu se uite că deoarece Dumnezeu „a plouat foc . . . din cer și i-a distrus pe toți” cu multe secole înaintea zilelor lui Isus, când se vorbește despre restabilirea lor, aceasta implică trezirea lor, venirea lor din mormânt.

((A111))

Să examinăm acum profeția din Ezechiel 16:48-63. S-o citim cu grijă. Aici Dumnezeu vorbește despre Israel și îl compară cu vecina lui, Samaria, și de asemenea cu sodomiții despre care spune: „Le-am nimicit când am văzut că este potrivit” (Biblia interlineară ebraico-engleză, J. Green -- n. e.). Nici Isus și nici profeții nu oferă vreo explicație a inegalității aparente a procedurii lui Dumnezeu, nimicind Sodoma și permițând altora mai vinovate decât Sodoma să treacă nepedepsite. Toate acestea se vor clarifica atunci când, „la timpul cuvenit”, marile Lui scopuri se vor manifesta. Profetul declară simplu că Dumnezeu a văzut „că este potrivit” să facă așa, iar Isus adaugă că va fi mai suportabil pentru ele în ziua judecății, decât pentru altele mai vinovate. Dar, presupunând că moartea sfârșește toată încercarea și că după aceea nimeni nu mai poate avea posibilitatea să vină la cunoștința adevărului și să i se supună, putem foarte bine întreba: De ce a văzut Dumnezeu că este potrivit să nimicească aceste popoare, fără să le dea o șansă de mântuire prin cunoașterea singurului nume prin care pot fi mântuite? Răspunsul este: Fiindcă n-a fost încă timpul lor cuvenit. La „timpul cuvenit” vor fi treziți din moarte și aduși la o cunoștință a adevărului și astfel vor fi binecuvântați împreună cu toate familiile pământului, prin „Sămânța” făgăduită. Atunci ei vor fi în încercare de viață veșnică.

Cu această gândire, și nu cu altele, putem înțelege purtarea Dumnezeului iubirii față de acei amaleciți și față de alte neamuri, pe care nu numai că i-a permis lui Israel, dar i-a și poruncit să le nimicească, spunând: „Du-te acum, lovește pe Amalec și distruge în întregime tot ce-i al lui; să nu-i cruți și să omori bărbații și femeile, copiii și pruncii, boii și oile, cămilele și măgarii” (1 Samuel 15:3). Această nimicire a vieții, aparent fără milă, pare de neîmpăcat cu caracterul de iubire atribuit lui Dumnezeu și cu învățătura lui Isus, „iubiți pe ((A112)) vrăjmașii voștri” etc., până când ajungem să recunoaștem ordinea sistematică a planului lui Dumnezeu, „timpul cuvenit” pentru realizarea fiecărei trăsături a lui și faptul că fiecare membru al rasei umane are un loc în el.

Acum putem vedea că acei amaleciți, sodomiți și alții au fost prezentați ca exemple ale indignării drepte a lui Dumnezeu și a hotărârii Lui ca în final să nimicească completamente pe răufăcători: exemple care vor servi nu numai pentru alții, ci și pentru ei înșiși, când va veni ziua lor de judecată sau de încercare. Popoarele acelea puteau, precum au murit în felul acela, să moară de boală și ciumă. Puțin a contat pentru ele, deoarece învățau numai să cunoască răul, pentru ca atunci când vor fi în încercare, la timpul cuvenit, să poată învăța dreptatea și să fie în stare să facă o deosebire și să aleagă binele ca să aibă viață.

Dar să examinăm mai departe profeția. După ce compară pe Israel cu Sodoma și Samaria și-l declară pe Israel cel mai condamnabil (Ezechiel 16:48-54), Domnul spune: „Voi aduce înapoi pe captivii lor, pe captivii Sodomei și ai fiicelor ei, pe captivii Samariei și ai fiicelor ei, și pe captivii tăi în mijlocul lor”. Captivii la care se referă nu pot fi alții decât captivii lor în moarte, deoarece cei menționați erau atunci morți. În moarte toți sunt captivi; și Cristos vine să deschidă ușile mormântului și să pună pe captivi în libertate (Isaia 61:1; Zaharia 9:11). În versetul 55 aceasta este numită „întoarcerea la starea lor de mai înainte” -- o restabilire.

Unii, destul de dispuși să accepte mila lui Dumnezeu prin Cristos în iertarea propriilor lor păcate și slăbiciuni sub mai mare lumină și cunoștință, nu pot concepe că aceeași favoare se aplică și la alții sub Noul Legământ, deși par să admită declarația apostolului că Isus Cristos, prin harul lui Dumnezeu, a gustat moartea pentru fiecare. Unii dintre aceștia sugerează că în această profeție Domnul trebuie să fi vorbit ironic evreilor, dând de înțeles că ar fi tot atât de dispus să-i aducă înapoi și pe sodomiți ca și pe ei, ((A113)) dar nu avea nici o intenție de a restabili pe nici unii. Dar să vedem cum sunt versetele următoare în acord cu această idee. Domnul spune: „«Dar Îmi voi aduce aminte de legământul Meu făcut cu tine în timpul tinereții tale și voi face cu tine un legământ veșnic. Atunci îți vei aduce aminte de căile tale și te vei rușina, când vei primi la tine pe surorile tale . . . Și Eu voi stabili legământul Meu cu tine și vei ști că Eu sunt DOMNUL, ca să-ți aduci aminte de trecut și să te rușinezi și să nu mai deschizi gura de rușine, când îți voi ierta tot ce ai făcut», ZICE STĂPÂNUL DOMNUL”. Când o făgăduință este semnată astfel de Marele Iehova, toți cei care și-au imprimat pe sigiliul lor că Dumnezeu este adevărat, se pot bucura cu încredere în siguranța ei, în special cei care își dau seama că aceste binecuvântări ale Noului Legământ au fost confirmate de Dumnezeu în Cristos, al cărui sânge prețios va pecetlui legământul.

La aceasta Pavel își adaugă mărturia, zicând: „Și în felul acesta tot Israelul [vii și morți] va fi mântuit [vindecat de orbire], după cum este scris: «Salvatorul va veni din Sion și va îndepărta nelegiuirile de la Iacov. Acesta va fi legământul Meu pentru ei, când le voi șterge păcatele». . . Ei sunt iubiți din cauza părinților lor. Căci darurile de har și chemarea lui Dumnezeu sunt fără schimbare”. Romani 11:26-29.

Nu trebuie să ne mirăm că evreii, sodomiții, samaritenii și toată omenirea va fi rușinată și încurcată când Dumnezeu, „la timpul cuvenit” al Său, va arăta bogățiile favorii Sale. Da, mulți dintre aceia care sunt acum copii ai lui Dumnezeu se vor simți încurcați și vor fi uimiți când vor vedea cum Dumnezeu a iubit atât de mult LUMEA și cu cât mai presus au fost gândurile și planurile Lui decât ale lor.

Creștinii în general cred că toate binecuvântările lui Dumnezeu sunt numai pentru Biserica aleasă, dar acum noi începem să vedem că planul lui Dumnezeu este mai larg decât presupuseserăm, și că, deși a dat Bisericii „făgăduințe nespus de mari și scumpe”, El a făcut pregătiri generoase și pentru ((A114)) lume, pe care așa a iubit-o încât a răscumpărat-o. Evreii au făcut o greșeală foarte asemănătoare presupunând că toate făgăduințele lui Dumnezeu erau către ei și numai pentru ei, dar când a venit „timpul cuvenit” și au fost favorizate neamurile, rămășița din Israel, ale căror inimi erau destul de largi pentru a se bucura de această dovadă mai largă a harului lui Dumnezeu, s-au împărtășit de această favoare crescută, în timp ce restul au fost orbiți de prejudecată și tradiție omenească. Cei din Biserică, văzând lumina zorilor Veacului Milenar cu avantajele ei îndurătoare pentru toată lumea, să fie atenți ca nu cumva să se găsească în opoziție cu lumina care avansează și astfel pentru un timp să fie orbiți în privința gloriei și binecuvântărilor ei.

Cât de diferit este acest plan glorios al lui Dumnezeu, de alegere acum a unor puțini pentru binecuvântarea mai târziu a celor mulți, față de deformările acestor adevăruri, așa cum sunt reprezentate prin cele două vederi care se opun -- calvinismul și arminianismul. Cea dintâi nu numai că neagă doctrina biblică a Harului Liber, dar și deformează mizerabil doctrina glorioasă a Alegerii; cea de-a doua neagă doctrina Alegerii și nu reușește să înțeleagă binecuvântata plinătate a Harului Liber al lui Dumnezeu.

Calvinismul spune: Dumnezeu este atotînțelept; El a știut sfârșitul de la început; și cum toate scopurile Lui vor fi împlinite, El niciodată n-ar fi putut intenționa să mântuiască decât puțini, Biserica. Pe aceștia i-a ales și i-a predestinat să fie veșnic mântuiți; toți ceilalți au fost la fel predestinați și aleși să meargă în chin veșnic; pentru că așa zice „DOMNUL, care face aceste lucruri, și căruia Îi sunt cunoscute din veșnicie”. (Cornilescu)

Această vedere își are părțile ei bune. Ea recunoaște atotștiința lui Dumnezeu. Acesta ar fi idealul nostru despre un Dumnezeu mare, dacă n-ar lipsi cele două calități esențiale ale măririi, anume, iubirea și dreptatea, nici una din ele nefiind exemplificată în aducerea pe lume a o sută patruzeci și două miliarde de creaturi sortite torturii veșnice înainte de a ((A115)) se fi născut și luate în derâdere cu declarațiile Sale de iubire. Deoarece Dumnezeu este iubire și temelia tronului Său este dreptatea, caracterul Lui nu poate fi așa.

Arminianismul spune: Da, Dumnezeu este iubire; și în aducerea omenirii în lume n-a vrut să-i facă nici un rău -- numai bine. Dar Satan a reușit să ispitească prima pereche și astfel a intrat păcatul în lume și prin păcat moartea. Și de atunci Dumnezeu a făcut tot ce a putut pentru a elibera pe om de vrăjmașul lui, chiar până acolo încât Și-a dat Fiul. Și deși acum, după șase mii de ani, Evanghelia a ajuns numai la o foarte mică proporție din omenire, totuși noi sperăm și avem încredere că în încă șase mii de ani, prin energia și liberalismul bisericii, Dumnezeu într-atât va remedia răul introdus prin Satan, încât cei care vor trăi atunci să poată cel puțin să-I cunoască iubirea și să aibă posibilitatea să creadă și să fie mântuiți.

În timp ce această vedere Îl prezintă pe Dumnezeu ca pe o ființă plină de intenții iubitoare și binevoitoare față de creaturile Sale, ea implică faptul că Lui îi lipsește capacitatea și preștiința adecvată pentru realizarea planurilor Sale binevoitoare: că este deficitar în înțelepciune și putere. Din această vedere s-ar părea că în timp ce Dumnezeu era angajat în aranjarea și plănuirea binelui copiilor Săi nou-creați, Satan s-a strecurat și printr-o lovitură de maestru a răsturnat în așa măsură toate planurile lui Dumnezeu, încât, chiar epuizându-Și toată puterea, El trebuie să consume douăsprezece mii de ani pentru a reinstaura dreptatea, chiar până la așa grad încât restul omenirii care va trăi atunci să aibă posibilitatea să aleagă tot așa de prompt binele ca și răul. Dar cei o sută patruzeci și două miliarde de oamenii din cei șase mii de ani trecuți și cei încă pe atâția din cei următori, potrivit acestei vederi, sunt pierduți pentru toată veșnicia, în ciuda iubirii lui Dumnezeu pentru ei, fiindcă Satan a intervenit în planurile Lui. În acest fel Satan ar lua mii de oameni în chinul veșnic, la unul pe care Dumnezeu îl mântuiește pentru glorie.

((A116))

Această vedere, desigur, exaltă ideile oamenilor despre înțelepciunea și puterea lui Satan și coboară aprecierea față de aceste atribute ale lui Dumnezeu, despre care psalmistul, dimpotrivă, declară că El „a zis și s-a făcut; a poruncit și a luat ființă”. Dar nu; Dumnezeu n-a fost nici surprins, nici depășit de adversar; și Satan n-a împiedicat în nici o măsură planurile Lui. Dumnezeu este și a fost întotdeauna perfect stăpân pe situație, și la sfârșit se va vedea că totul a lucrat împreună pentru împlinirea scopurilor Sale.

În timp ce doctrinele alegerii și harului liber, așa cum sunt învățate de calvinism și arminianism, n-ar putea fi niciodată armonizate una cu alta, cu logica sau cu Biblia, totuși, aceste două glorioase doctrine biblice sunt perfect armonioase și frumoase, văzute din punctul de vedere al planului veacurilor.

Deci, văzând că atât de multe din trăsăturile mari și glorioase ale planului lui Dumnezeu pentru mântuirea omului din păcat și moarte sunt în viitor, și că a doua venire a Domnului nostru Isus este primul pas intenționat pentru realizarea acestor binecuvântări de mult promise și de mult așteptate, să nu dorim noi oare timpul celei de-a doua veniri a Lui încă mai serios decât au așteptat și au dorit evreii mai puțin informați prima venire? Văzând că timpul răului, nedreptății și morții trebuie să se sfârșească prin domnia puterii pe care El o va exercita atunci, și că dreptatea, adevărul și pacea vor fi universale, cine nu s-ar bucura să vadă ziua Lui? Și cine, suferind acum cu Cristos, inspirat de făgăduința scumpă că „dacă răbdăm, vom și împărăți împreună cu El”, nu-și va ridica sus capul și nu se va bucura de orice dovadă a apropierii Învățătorului, știind în acest fel că eliberarea noastră și glorificarea noastră cu El se apropie? Desigur că toți care sunt în simpatie cu misiunea Lui de binecuvântare și cu spiritul Lui de iubire vor saluta fiecare dovadă a venirii Lui, ca fiind apropierea „marii bucurii” care va fi „pentru tot poporul”.