((659))

Noua Creație - Studiul XVI
Noua creație - Moștenirea prezentă a Noii Creații

> Primele roade ale spiritului -- Speranțele adevărate față de speranțele false -- Speranța noastră -- Tâlharul în paradis -- Dorința intensă a Sfântului Pavel -- „Casa noastră pământească” și „locuința noastră din cer”-- Scena schimbării la față -- „Cel dintâi prin învierea morților” -- Bucuriile prezente ale Noii Creații -- „Cereți și veți primi, pentru ca bucuria voastră să fie deplină” -- Credința, un rod al Spiritului și o parte a moțtenirii Noii Creații

Nu toate binecuvântările Noii Creații aparțin viitorului -- dincolo de văl. Noii Creații i se acordă în viața prezentă roadele dintâi ale Spiritului, o pregustare a binecuvântării viitoare. Printre aceste roade dintâi pot fi enumerate diferitele roade și daruri ale Spiritului sfânt -- credința, speranța, bucuria, pacea, iubirea etc. Unii ar putea pretinde că acestea sunt nepalpabile și ireale, dar noi răspundem că ele sunt tot atât de reale ca și Noile Creaturi; și în măsura în care crește Noua Creatură, cresc și aceste elemente ale experiențelor, binecuvântării și dezvoltării ei. Într-adevăr, se va admite că aceste însușiri, când aparțin de lucrurile pământești, sunt cele mai mari binecuvântări ale omului natural, sunt însușirile care-i dau cea mai mare măsură de binecuvântare și privilegiu. Noile Creaturi în Cristos, schimbându-și speranțele, privilegiile și iubirile pământești cu cele cerești, află că cele din urmă sunt mult mai prețioase decât cele pe care le-a predat. Iubirile pământești sunt adesea nestatornice, sunt în general egoiste. Speranțele pământești sunt de obicei efemere și iluzorii. Bucuriile pământești sunt în cel mai bun caz de scurtă durată și superficiale. Ambițiile pământești arareori sunt satisfăcute, și chiar și atunci, împreună cu dulceața lor este amărăciune. Cu toate acestea, vedem întreaga lume străduindu-se să ((660)) ajungă la aceste ambiții, bucurii, speranțe, iubiri, și cu toții suntem martori că plăcerea cea mai mare a oamenilor constă în urmărirea acestora -- că odată cu obținerea lor vine o măsură de dezamăgire.

Cu Noua Creație nu este așa. Speranțele lor, bucuriile lor, iubirile lor, ambițiile lor cresc continuu, hrănite de făgăduințele nespus de mari și scumpe ale Cuvântului divin. Iar făgăduințele nu aduc nici o dezamăgire, ci satisfacția și pacea lui Dumnezeu care întrece orice înțelegere vin tot mai mult în inimile lor, pe măsură ce ochii credinței lor se deschid tot mai larg ca să înțeleagă lungimile și lățimile, înălțimile și adâncimile înțelepciunii și iubirii divine, ei fiind moștenitori și comoștenitori ai binecuvântării bogate a acestora prin Domnul Isus Cristos.

Această țară a făgăduinței în care Noile Creaturi intră în mod figurativ în momentul deplinei consacrări, când primesc spiritul înfierii, este o țară în care curge lapte și miere; și chiar dacă își are încercările ei, biruințele ei, lupte interne și externe, totuși nu numai victoriile ei înseamnă bucurie și pace, ci, sub instruirea și îndrumarea divină, chiar și înfrângerile ei sunt transformate în surse de speranță, credință și bucurie, prin Cel care poate și vrea să facă toate lucrurile să lucreze împreună pentru binele lor.

Speranțele adevărate față de speranțele false

Apostolul ne atrage atenția asupra faptului că Satan caută să-i facă rău Noii Creații prezentându-se ca înger sau mesager al luminii. Când unii mărturisesc faptul că au fost concepuți de lumină, de Adevăr, de Spiritul sfânt, Adversarul își dă seama că aceștia sunt pe cale de a scăpa cu totul de întunericul, superstiția și înșelarea cu care el a învăluit omenirea. Atunci el se preface și în loc să încerce mai departe să-i conducă direct în superstiții și întuneric, simulează a fi conducător spre mai multă lumină; și deși este în mod special treaz în această direcție acum când predomină lumina mai clară, nu trebuie să uităm că de când apostolul a scris aceste cuvinte, Satan a fost întodeauna energic pe această cale. ((661)) Găsim dovezi despre aceasta în diferitele crezuri ale creștinătății care marchează străduințe de a ieși din întuneric, dar sunt pline de teorii false, speranțe false, de un caracter seducător. Acestea, în timp ce pretind că sunt ajutoare pentru creștin, pretind că onorează pe Dumnezeu, pretind că expun Cuvântul Său, sunt în realitate capcane și încurcături care să împiedice de la o concepție cuvenită a Adevărului. Minunata prevedere de iubire și îndurare a lui Dumnezeu, atât de rațională în toate amănuntele, a suferit împotrivire din partea Adversarului nu numai direct ci și indirect, prin faptul că a pus în fața poporului Domnului un lucru care pentru judecata lor imperfectă ar putea să pară că sunt speranțe și perspective mai mari decât cele prezentate de Adevăr. Totuși, tendința erorii este tot mai departe de Adevăr, de planul divin, de simplitatea Evangheliei, înspre confuzie de gândire, superstiție și intrigi clericale.

Printre aceste speranțe înșelătoare este speranța că atunci când oamenii mor, ei nu sunt morți -- că atunci când sunt morți, sunt mai vii decât au fost vreodată. Această speranță este prezentată de Adversar pentru a se opune speranței scripturale a învierii din morți. Una sau alta din aceste speranțe trebuie să fie falsă. Adversarul a reușit în mod remarcabil să introducă în „creștinătate” această speranță falsă, pe care Cuvântul lui Dumnezeu n-o sprijină și care este în conflict direct cu învățătura Cuvântului referitor la învierea morților, deoarece, dacă nici unul nu este mort, n-ar putea fi nici o „înviere a morților”.

O altă speranță falsă este în privința timpului răsplătirii credincioșilor Domnului. Adversarul a avut tot atâta succes în înșelarea bisericii nominale să creadă că în loc să aștepte învierea morților, în loc să spere la o parte în Întâia Înviere ca timp al primirii răsplății, ar trebui să spere că morții (nu sunt morți, ci) intră în răsplata lor prin ușa morții, în loc să intre prin ușa învierii, cum este prezentat peste tot în Scripturi. Aceste speranțe false, ca și toate celelalte lucruri false, sunt dăunătoare, oricât ar părea de plăcute pe moment. Cuvântul lui Dumnezeu trebuie să ne fie îndrumător și el ne informează ((662)) că toate speranțele noastre în privința binecuvântării, bucuriei etc. viitoare se bazează pe învierea morților.

Așteptările false din trecut, că momentul morții ar fi momentul gloriei cerești (contrar nu numai tuturor faptelor și împrejurărilor care pot fi demonstrate pentru mintea umană, ci și împotriva unei mari mase de mărturii scripturale în privința învierii -- a căror împlinire așteaptă a doua venire a Domnului nostru), au fost foarte dăunătoare pentru poporul Domnului, prin aceea că a fost depărtat de la Cuvânt și de la adevăratele speranțe pe care acesta le insuflă și care sunt în deplină armonie cu rațiunea cea mai sănătoasă și cu toate faptele așa cum le vedem în jurul nostru.

Se poate sugera că această speranță a unei schimbări instantanee la starea cerească în momentul morții este chiar speranța pe care o susține această scriere pentru ultimii membri ai Creației Noi. Acest lucru este adevărat, dar avem un motiv pentru care sprijinim astfel de speranță în prezent, care nu putea fi oferit ca dovadă înainte de 1878, data de la care noi susținem că datează această creștere a speranței poporului Domnului. Creșterea speranțelor Noii Creații în acest timp de seceriș este în deplină armonie cu Scripturile. Gândul nostru nu este că toți oamenii, nici chiar că toți membrii Noii Creații de-a lungul veacului, au fost schimbați în momentul morții lor; dar susținând împreună cu Scripturile că ei au adormit în Isus, susținem de asemenea împreună cu aceeași autoritate că speranța lor este în trezirea promisă de Dumnezeu că va veni în ziua cea nouă, ziua Milenară. Speranța noastră, zidită pe mărturia Cuvântului divin, este că ne aflăm deja în aurora acestei zile noi; că Emanuel este deja prezent, stabilindu-Și Împărăția; că prima parte este socotirea cu servii Săi, așa cum El arată în mod deosebit în pildele Sale care ilustrează lucrarea de îndeplinit la întoarcerea Sa ca să ia Împărăția pământului. Pildele spun că El va chema pe servitorii Săi cărora le-a încredințat minele și talanții și că se va socoti cu aceștia înainte de a începe socoteala cu lumea. Luca 19:15; Mat. 25:14.

((663))

Această lucrare începe cu casa lui Dumnezeu, Biserica, Noua Creație, și cum s-a indicat deja*, 1878 d. Cr. marchează data la care „întâi vor învia cei morți în Hristos”. Este în deplină armonie cu Scripturile, prin urmare, faptul că noi credem că apostolii și sfinții credincioși de-a lungul veacului, până în zilele noastre, sunt deja glorificați, sunt deja în posesia corpurilor spirituale glorioase promise lor, dar, fiindcă sunt „schimbați” și făcuți ca Învățătorul, ființe spirituale, sunt ascunși de vederea umană, dincolo de văl. Este în deplină armonie cu această speranță zidită pe Scripturi faptul că noi învățăm că fiecare membru al Noii Creații care este încă în trup nu va mai trebui să „doarmă” și să aștepte timpul stabilirii Împărăției, deoarece Regele și Împărăția sunt deja aici, lucrarea noii dispensații de acordare a vieții a început deja, partea cea mai mare a membrilor Noii Creații alese au fost deja glorificați, iar membrii în viață își primesc doar completarea șlefuirii, pregătirii și încercării pregătitoare pentru a-și avea partea lor în Întâia Înviere -- ca să fie „luați” sau „schimbați” într-un moment, într-o clipeală de ochi -- ca să fie, în momentul morții trupului, învestiți cu casa cea nouă, corpul spiritual. 2 Cor. 5:1; 1 Tes. 4:17.

*Vol. II, cap. 7

Analizând însă acest subiect, trebuie să avem în minte nu numai aceste speranțe speciale din acest timp de „seceriș”, ci și în mod general care au fost speranțele tuturor fraților, ale tuturor membrilor Noii Creații -- speranțele puse în fața noastră în Evanghelie. Să lăsăm Cuvântul inspirat să spună aceste speranțe și să nu lăsăm să ne preocupe faptul că ele sunt foarte diferite de cele nutrite în general de așa-zisa lume creștină. Este adevărat, „Lumea Creștină” prezintă în crezurile ei o credință în a doua venire a lui Cristos și în învierea morților, dar acestea sunt doar expresii verbale prin care caută să-și mențină ceva legătură cu Scripturile. Acestea nu sunt speranțele Lumii Creștine ((664)) -- ale bisericii nominale, ci sunt mai degrabă temerile ei. Ei se tem de a doua venire a lui Cristos mai degrabă decât speră în ea; și se tem de învierea morților mai degrabă decât speră în ea, din cauză că au fost induși în eroare de către Adversarul cel mare să înțeleagă greșit caracterul și planul divin și să creadă în general că a doua venire a lui Cristos înseamnă sfârșitul speranței, sfârșitul probării, sfârșitul îndurării, în loc s-o înțeleagă, așa cum arată Scripturile, că este de fapt începutul marii binecuvântări a tuturor familiilor pământului, pe care Dumnezeu a promis-o demult și pe care a pregătit-o timp de patru mii de ani.

Învierea este privită de asemenea cu frică, din cauză că învățătura falsă a dus la presupunerea că spiritul, sau suflarea vieții, are conștiință fără a avea corp, iar corpul este un fel de închisoare din care spiritele sunt bucuroase să fie eliberate -- că întoarcerea în el ar fi o pedeapsă. Astfel tradițiile oamenilor au zădărnicit Cuvântul lui Dumnezeu, sub influența marelui Adversar, dumnezeul acestei lumi, care orbește acum pe atât de mulți. Dar să privim mărturia scripturală despre acest subiect și să vedem cât de clar și explicit arată ea în toate cazurile a doua venire a lui Cristos și învierea ca fiind, întâi, speranța Bisericii, a Noii Creații, și apoi, speranța lumii.

„Încingeți-vă coapsele minții voastre, fiți treji și puneți-vă toată nădejdea în harul care vă va fi adus la descoperirea lui Isus Hristos.” 1 Pet. 1:13.

„Și noi care avem cele dintâi roade ale Duhului, suspinăm în noi, așteptând înfierea, adică răscumpărarea (eliberarea) trupului nostru (Biserica, corpul lui Cristos). Căci în nădejdea aceasta am fost mântuiți (încă nu în mod real, ci doar în sens anticipativ).” Rom. 8:23, 24.

„Binecuvântat să fie Dumnezeul și Tatăl Domnului nostru Isus Hristos, care, după îndurarea Sa cea mare, ne-a născut din nou, prin învierea lui Isus Hristos dintre cei morți, la o nădejde vie și la o moștenire nestricăcioasă și nepătată și care nu se poate veșteji, păstrată în ceruri pentru voi. Voi sunteți păziți de puterea lui Dumnezeu, prin credință, pentru mântuirea gata să fie descoperită în timpul de la urmă, în care (speranță) voi vă bucurați mult, cu toate că acum, dacă trebuie, sunteți ((665)) întristați pentru puțin timp, prin felurite încercări, pentru ca încercarea credinței voastre, cu mult mai scumpă decât aurul care piere și care totuși este încercat prin foc, să fie găsită spre laudă, slavă și cinste, la descoperirea lui Isus Hristos.” 1 Pet. 1:3-7.

„De acum mă așteaptă cununa dreptății pe care mi-o va da în «ziua aceea» Domnul, Judecătorul cel drept, și nu numai mie, ci și tuturor celor care iubesc arătarea Lui.” 2 Tim. 4:8.

„Nu mi-e rușine, căci știu în Cine am crezut. Și sunt încredințat că El are putere să păzească ce I-am încredințat, până în ziua aceea.” 2 Tim. 1:12.

„Să trăim în veacul de acum cu cumpătare, dreptate și evlavie, așteptând fericita noastră nădejde și arătarea slavei marelui nostru Dumnezeu și Mântuitor Isus Hristos. El S-a dat pe Sine Însuși pentru noi.” Tit 2:12-14.

„(Eu, Pavel) îți mărturisesc (ție, lui Felix) că slujesc Dumnezeului părinților mei după Calea pe care ei o numesc partidă; eu cred tot ce este scris în Lege și în Proroci și am în Dumnezeu nădejdea aceasta, pe care o primesc și ei, că va fi o înviere.” Fapt. 24:14, 15.

„Voi ați murit și viața voastră este ascunsă cu Hristos în Dumnezeu. Când Se va arăta Hristos, viața noastră, atunci vă veți arăta și voi împreună cu El în slavă.” Col. 3:3, 4.

„Sunt judecat din cauza nădejdii în învierea morților.” Fapt. 23:6.

„Isus i-a zis: «Eu sunt învierea și viața. Cine crede în Mine, chiar dacă ar fi murit, va trăi. Și oricine (atunci) trăiește și crede în Mine, nu va muri niciodată.»” Ioan 11:25, 26.

„Vine ceasul când toți cei din morminte vor auzi glasul Lui și vor ieși din ele: cei care au practicat binele, pentru învierea vieții (Întâia Înviere), iar cei care au făcut răul (al căror curs în viața prezentă nu va primi aprobarea divină ca vrednici de viață veșnică), pentru învierea judecății (înviere treptată sub disciplinările și răsplățile din timpul Veacului Milenar)*. Ioan 5:28, 29.

*Vezi cap. 17

„În casa Tatălui Meu sunt multe locuințe. Dacă n-ar fi așa, v-aș fi spus, căci Eu Mă duc să vă pregătesc un loc. Și dacă Mă voi duce și vă voi pregăti un loc, voi veni din nou și vă voi lua la Mine Însumi, ca acolo unde sunt Eu să fiți și voi.” Ioan 14:2, 3.

„Fiul Omului va veni în slava Tatălui Său, cu îngerii Săi, și atunci va răsplăti fiecăruia după faptele lui.” Mat. 16:27.

„Iată, Eu vin curând și răsplata Mea este cu Mine.” Apoc. 22:12.

„Iată, mântuirea ta vine; iată plata este cu El.” Isa. 62:11.

((666))

„Fiți deci îndelung răbdători, fraților, până la venirea (parousia) Domnului. . . . Întăriți-vă inimile, căci venirea Domnului este aproape.” Iac. 5:7, 8.

„Spuneți celor slabi de inimă: «Fiți tari și nu vă temeți! Iată, Dumnezeul vostru: răzbunarea va veni, răsplătirea lui Dumnezeu; El Însuși va veni și vă va mântui.» Atunci se vor deschide ochii orbilor, se vor deschide urechile surzilor; . . . căci în pustie vor țâșni ape și în deșert torenți.” Isa. 35:4-6.

„În timpul acela poporul tău va fi mântuit, oricine va fi găsit scris în carte (a vieții). Mulți dintre cei care dorm în țărâna pământului se vor trezi: unii pentru viață veșnică (Întâia Înviere) și alții pentru rușine și dispreț veșnic (dezonoare -- din care însă vor putea fi recuperați prin procesele restabilirii puse atunci în acțiune). Cei înțelepți (mica turmă, fecioarele înțelepte) vor lumina ca strălucirea cerului (ca soarele -- Mat. 13:43) și cei care vor îndruma pe cei mulți spre dreptate vor străluci ca stelele (luminători), în veac și în veci de veci. . . . Iar tu, du-te, până va veni sfârșitul (până va veni „secerișul” sau sfârșitul veacului); tu te vei odihni și te vei ridica în partea ta de moștenire, la sfârșitul zilelor.” Dan. 12:1-3, 13. Vol. III, pag. 83

„O carte de aducere aminte a fost scrisă înaintea Lui (Iehova), pentru cei care se tem de Domnul și cinstesc Numele Lui. «Ei vor fi ai Mei», zice Domnul oștirilor, «Îmi vor fi o comoară deosebită, în ziua pe care o pregătesc».” Mal. 3:16, 17.

Teoriile deformate și închipuirile fanteziste vin mai cu seamă de la filosofii umani, care n-au îndrumarea candelei Cuvântului divin și care așa au stricat judecata multora dintre sfinții dragi ai Domnului, încât declarațiile anterioare și multe alte declarații explicite în privința adevăratelor speranțe ale poporului Domnului sunt negate și despuiate de forța, frumusețea și puterea lor prin alte scripturi mai mult sau mai puțin figurative, care sunt scoase cu forța de la locul și din sensul lor adevărat, așa încât să le facă antagoniste cu aceste declarații clare. Pe acestea trebuie să le examinăm, pentru a clarifica și simplifica pentru ochii înțelegerii noastre calea credinței, speranței și ascultării. Vom începe deci să remarcăm diferitele binecuvântări care se adaugă la speranțele noastre, care ne aparțin în viața prezentă, ca parte din primele roade ale moștenirii noastre.

Tâlharul în paradis

„Și a zis lui Isus: «Adu-Ți aminte de mine, Doamne, când vei veni în împărăția Ta». Și Isus i-a răspuns (tâlharului pocăit): «Adevărat ((667)) îți spun astăzi, vei fi cu Mine în Paradis».” Luca 23:42,43 (după redarea autorului -- n. e.).

Cei care consideră mântuirea ca o scăpare de la chinul veșnic într-un paradis de plăcere și care depinde numai de împrejurări accidentale de favoare, cred că în această relatare văd exemplificarea doctrinei alegerii -- că Domnul nostru Isus, încântat de cuvintele mângâietoare ale acelui tâlhar, l-a ales pentru cer și la fel a ales ca celălalt să sufere toată eternitatea, fără compătimire și ajutor. Cu adevărat, dacă Dumnezeu a făcut ca mântuirea să fie o astfel de loterie, un astfel de lucru la întâmplare, cei care cred că este așa n-ar prea trebui să aibă nimic de zis împotriva loteriilor organizate de Biserică și cu atât mai puțin împotriva celor lumești.

Dar nu acesta este cazul. Această scriptură a fost tare neînțeleasă. Pentru a-i înțelege sensul să luăm în considerare împrejurările și relațiile.

Domnul tocmai fusese condamnat, iar acum era executat pentru acuzația de trădare împotriva guvernării Cezarului pentru că a zis că era rege, deși El le spusese că Împărăția Lui „nu era din lumea aceasta”. Pe cruce deasupra capului Său era, scrisă în trei limbi, nelegiuirea de care era acuzat: „Acesta este Împăratul iudeilor”. Cei din jur cunoșteau pretenția Lui și-L luau în râs, în afară de unul dintre tâlhari răstignit alături. Fără îndoială că el auzise despre Isus și despre caracterul și faptele Sale minunate și și-a spus în inima sa: Acesta este cu adevărat un om deosebit și minunat. Cine poate ști că pretențiile Lui n-au nici o bază? Desigur că El trăiește aproape de Dumnezeu. Îi voi vorbi cu simpatie: asta nu poate face nici un rău. Apoi și-a mustrat tovarășul menționând nevinovăția Domnului, iar apoi a avut loc conversația notată mai sus.

Nu putem presupune că acest tâlhar a avut idei corecte sau clare despre Isus -- nimic mai mult decât un simplu simțământ că deoarece era gata să moară, orice pai de speranță era mai bun decât nimic. A-i acorda mai multă încredere ar însemna a-l plasa în credință înaintea tuturor apostolilor și urmașilor Domnului, care la vremea aceasta fugiseră întristați și care, la trei zile după aceea, au spus: ((668)) „Noi nădăjduiam (nădăjduiserăm) că El este Acela care va răscumpăra pe Israel”. Luca 24:21.

Nu putem avea nici o îndoială în legătură cu sensul acestei cereri. El a vrut să spună că, indiferent când va ajunge Isus în puterea Împărăției Sale, el dorea să fie favorizat, avut în grijă. Acum să remarcăm răspunsul Domnului nostru. El nu zice că n-are nici o împărăție, ci, dimpotrivă, indică prin răspunsul Său că cererea tâlharului era potrivită. Cuvântul tradus „adevărat” sau „într-adevăr” este cuvântul grecesc „amin” și înseamnă „așa să fie” sau „cererea îți este ascultată”. „Îți spun astăzi (în această zi întunecată, când pare ca și cum aș fi un impostor, când mor ca răufăcător), vei fi cu Mine în paradis.” Esența acestei făgăduințe este că atunci când Domnul Își va fi stabilit Împărăția, aceasta va fi un rai, iar tâlharul nu va fi uitat și va fi în ea. A se nota că am mutat virgula dinaintea cuvântului „astăzi” după el. (Această punctuație este confirmată de G. M. Lamsa în Noul Testament tradus din surse aramaice originale și publicat în 1940. În limba română diferența apare prin mutarea particulei „că” dinaintea cuvântului astăzi după el -- n. e.)

Acest lucru face cuvintele Domnului nostru cu totul clare și raționale. El i-ar fi putut spune tâlharului mai mult dacă ar fi vrut. I-ar fi putut spune că motivul pentru care va avea privilegiul să fie în Paradis era că atunci și acolo (la Calvar -- n. e.) se plătea răscumpărarea lui. I-ar mai fi putut spune că El murea și pentru celălalt tâlhar și-l răscumpăra și pe el, precum și întreaga mulțime curioasă și batjocoritoare din fața Lui, milioanele care erau atunci în mormânt și milioanele nenăscute încă. Știm acest lucru, fiindcă știm că „Isus Hristos, prin harul lui Dumnezeu, a gustat moartea pentru toți”, „S-a dat pe Sine Însuși ca preț de răscumpărare pentru toți”, pentru ca toți, la timpul cuvenit, să poată avea prilejul să se întoarcă la starea edenică pierdută prin păcatul primului om și răscumpărată pentru oameni prin sacrificiul neprihănit al lui Cristos. Evr. 2:9; 1 Tim. 2:5, 6; Fapt. 3:19.

După cum s-a arătat deja, grădina Edenului a fost doar o ilustrație a ceea ce va fi Pământul când va fi cu totul eliberat de blestem -- desăvârșit și înfrumusețat. Cuvântul „paradis” ((669)) este de origine arabă (iar „rai” de origine slavă -- n. e.) și înseamnă grădină. Septuaginta redă Geneza 2:8 astfel: „Dumnezeu a plantat un paradis în Eden”. Când Cristos Își va fi stabilit Împărăția și răul va fi legat etc., acest pământ va deveni treptat un paradis, iar cei doi tâlhari și toți ceilalți care sunt în morminte vor veni în acest paradis, și atunci, devenind ascultători de legile lui, vor putea trăi în el și se vor putea bucura de el veșnic. Nu ne îndoim însă de faptul că cuvintele blânde spuse Mântuitorului nostru suferind în acel ceas întunecat nu-și vor pierde răsplata specială și potrivită, la fel ca și dăruirea unui pahar de apă sau altă mică amabilitate făcută față de cei pe care acest Împărat „nu Se rușinează să-i numească frați”. Mat. 10:42.

În Scripturi Paradisul este folosit ca să descrie starea de fericire primară a omului în armonie cu Creatorul său, înainte ca blestemul și ruina păcatului să fi intrat în lume. Acest Paradis pierdut pentru omenire este făgăduit să fie restaurat; și într-o manieră mai mult sau mai puțin vagă întreaga creație a așteptat și încă mai așteaptă și speră în Epoca de Aur care să fie astfel inaugurată. Scripturile prezintă ideea că starea de Paradis a fost răscumpărată pentru om prin moartea Domului nostru Isus, și că drept consecință o parte a lucrării Sale glorioase de restabilire va fi să restabilească Paradisul -- „ce era pierdut” -- proprietatea cumpărată. Mat. 18:11; Efes. 1:14; Apoc. 2:7.

Dar avem noi oare dreptul să schimbăm locul virgulei? Desigur: punctuația din Biblie nu este inspirată. Scriitorii Bibliei n-au folosit nici o punctuație. Aceasta a fost inventată cam cu patru sute de ani în urmă. Este doar o înlesnire modernă și ar trebui să fie folosită ca să se obțină sensul în armonie cu toate celelate scripturi.

Exemplele de folosire similară a cuvântului „astăzi” în literatura modernă sunt foarte frecvente; și atragem atenția în Scripturi asupra următoarelor:

„De aceea îți poruncesc astăzi lucrul acesta.” Deut. 15:15.

„Ți-am pus astăzi înainte viața și binele, moartea și răul.” Deut. 30:15.

„Ți-am poruncit azi să iubești pe Domnul Dumnezeul tău.” Deut. 30:16.

„Să dea Dumnezeu ca nu numai tu, ci toți cei care mă ascultați astăzi, să fiți așa cum sunt eu, afară de lanțurile acestea.” Fapt. 26:29.

((670))

Nu numai sensul acestui pasaj cere punctuația sugerată, ci o cere și armonia lui cu tot restul Scripturilor, și nici o obiecție rezonabilă sau validă nu poate fi adusă la ea. A presupune că Domnul nostru a mers în Paradis imediat, ar însemna să presupuneam o imposibilitate, fiindcă Paradisul nu fusese încă restabilit. Mai mult, se spune clar că trupul Domnului nostru a fost îngropat în mormântul lui Iosif, iar sufletul sau ființa Lui a mers în șeol, hades, uitare, și că El a fost mort între timp, și nu viu în Paradis sau în altă parte. Scripturile ne asigură clar, nu de faptul că Domnul nostru la învierea Sa a venit din cer sau din Paradis, ci El „a înviat a treia zi, după Scripturi” (1 Cor. 15:4). Propriile cuvinte ale Domnului nostru după învierea Sa au fost: „Așa este scris și așa trebuia să sufere Hristosul și să învieze a treia zi dintre cei morți” (Luca 24:46). Iar Mariei i-a spus: „Încă nu M-am suit la Tatăl Meu, ci du-te la frații Mei și spune-le că Mă sui la Tatăl Meu și la Tatăl vostru, la Dumnezeul Meu și la Dumnezeul vostru”. Ioan 20:17.

Dorința intensă a Sfântului Pavel

„Pentru mine a trăi este (a trăi pentru) Hristos și a muri este un câștig. Dar dacă mai trăiesc în trup, ca să lucrez cu roade, face să trăiesc; și nu știu ce trebuie să aleg. Sunt strâns din două părți: (doresc intens întoarcerea Lui și să fiu împreună cu Hristos, căci ar fi cu mult mai bine); dar pentru voi este mai de folos să rămân în trup.” Filip. 1:21-24 (paranteza este conform traducerii Diaglott).

Se va observa că diferența principală între cele de mai sus și versiunea comună engleză (și română -- n. e.) este substituirea cuvântului „a pleca” (N. Testament, 1994 -- n. e.) cu „a se întoarce”. Pentru justificarea folosirii cuvântului „a se întoarce” traducătorul spune într-o notă de subsol:

„To analusai, eliberarea din nou sau întoarcerea, fiind ceea ce dorea Pavel fierbinte, nu putea fi moartea sau dizolvarea, așa cum este implicat prin cuvântul a pleca în versiunea comună; fiindcă părea că pentru el era indiferent pe care din cele două s-o aleagă -- viața sau moartea; dar el dorea analusai, care era un al treilea lucru și foarte mult de preferat oricăruia dintre celelalte două la care se face aluzie. Cuvântul analusai apare în Luca 12:36 și este redat prin a ((671)) se întoarce -- „Să fiți ca niște oameni care așteaptă pe stăpânul lor să se întoarcă” etc. Isus îi învățase pe ucenici că El va veni din nou (Ioan 14:3, 18), sau se va întoarce; și astfel le-au spus și îngerii la înălțarea Sa (Fapt. 1:11). Pavel a crezut această doctrină și le-a dat-o și altora ca învățătură, și căuta și aștepta întoarcerea (analusai) Mântuitorului din cer (Filip. 3:20; 1 Tes. 1:10; 4:16, 17) când va «fi totdeauna cu Domnul»”.

O examinare a cuvântului grecesc analusai arată că el este folosit în literatura greacă de către Platon în ambele moduri -- uneori însemnând a pleca, alteori a se întoarce; dar în Noul Testament cuvântul apare numai de două ori, aici și în Luca 12:36. În cazul din urmă, după cum s-a spus mai sus, este redat „a se întoarce”, și evident că n-a putut fi redat altfel și totuși să se păstreze sensul. În cazul pe care-l discutăm (Filip. 1:23), susținem că ar trebui redat a se întoarce, pentru motivul foarte simplu că, chiar și atunci când este folosit cu sensul de a pleca, trebuie să conțină ideea de a pleca din nou -- a pleca într-un loc unde mai fusese înainte. Prefixul grecesc ana în ana-lusai înseamnă din nou,după cum și prefixul nostru re din a reveni înseamnă din nou. Deci, dacă s-ar reda a pleca, am fi obligați să adăugăm ideea de a re-pleca sau a pleca din nou. Iar aceasta ar strica ideea în legătură cu Sf. Pavel, fiindcă el nu fusese cu Cristos în glorie și ca atare nu putea „pleca din nou” ca să fie acolo cu Cristos. Dar când traducem analusai „întoarcere” și-l aplicăm la Domnul nostru, orice dificultate pare înlăturată.

Să remarcăm împrejurările care au dat naștere la această expresie. Apostolul fusese pentru un timp prizonier la Roma, și în timp ce uneori era bine tratat de unii dintre împărați, era constant pasibil de a fi dat la moarte din vreun capriciu. El a scris această Epistolă ca recunoaștere a unui dar substanțial din partea Bisericii din Filipi și a folosit prilejul ca să le spună totul despre starea lui, despre înaintarea lucrării Domnului etc. și să-i încurajeze la statornicie până la sfârșit.

Deoarece lor le-ar fi plăcut să știe ce perspective de eliberare avea, el le-a spus că vrăjmașii (văzându-i libertatea timp de doi ani -- Fapt. 28:30) explicau creștinismul sperând ((672)) prin aceasta să mai adauge necaz și poate moarte la lanțurile lui (Filip. 1:16-19). Dar el și-a dat seama de rugăciunile Bisericii pentru el și s-a așteptat ca procesul său în fața lui Nero să aibă ca rezultat eliberarea sa -- fie prin achitare, fie prin moarte. Apoi el le spune că, în ceea ce privește preferința lui, ar fi greu să aleagă între viață (cu suferințele ei) și moarte (cu odihna de truda ei), dar deoarece n-avea de ales între aceste două lucruri posibile, el avea o dorință, o dorință intensă după un lucru care știa bine că era imposibil, un lucru despre care știa că era îndepărtat și învățase Biserica despre aceasta (2 Tes. 2:1-8) -- întoarcerea lui Cristos și să fie împreună cu El. Apoi, lăsând ce era imposibil și întorcându-se la ce era posibil, el îi asigură că avea o convingere, că Dumnezeu avea încă pentru el o lucrare pe care s-o facă pentru Biserică și că va fi eliberat. Și chiar dacă Scripturile nu dau nici o relatare, tradiția spune că a fost achitat de Nero și a mai avut cam cinci ani de libertate și slujire înainte de a fi rearestat și executat.

Este vrednic de notat aici că în mod repetat în scrierile lui Pavel și ale lui Luca sunt folosite alte cuvinte când vreau să spună clar a pleca. Și să se rețină că Luca a fost secretarul apostolului, care a călătorit mult cu el și a fost obișnuit să folosească cuvintele în același sens.

Dacă însă mai sunt unii care susțin folosirea cuvântului „a pleca” mai degrabă decât „a se întoarce”, supunem atenției următoarele:

Fără îndoială că Pavel ar fi dorit, în special având în vedere cunoștința sa că a doua venire a Domnului nu putea avea loc curând, ca el să plece în cer sau în altă parte pentru a fi imediat cu Domnul. Dar el știa că o asemenea dorință nu putea fi acordată în armonie cu planul divin, și, ca atare, deși aceasta ar fi fost dorința lui intensă, ea nu intra în socoteală ca unul din lucrurile posibile. El era încă lăsat în strânsoarea indeciziei în privința preferinței sale legate de cele două lucruri posibile -- să trăiască și să servească Biserica în suferință, sau să moară și să se odihnească de truda sa -- așteptând „fericita noastră nădejde și arătarea ((673)) slavei marelui nostru Dumnezeu și Mântuitor Isus Hristos”, care „va schimba trupul stării noastre smerite și-l va face asemenea trupului Său de slavă”. Tit 2:13; Filip. 3:21.

„Casa noastră pământească” și „locuința noastră din cer”
-- 2 Cor. 5:1-10 --

Apostolul scrie Noii Creații în privința condiției ei -- neincluzând omul natural. El recunoaște voința nouă ca fiind Creatura Nouă, iar corpul vechi ca fiind „tabernacolul” sau cortul ei, care este cu mult mai bun decât fără nici unul, deși este cu totul nesatisfăcător. Creatura Nouă nu se poate simți cu totul acasă în el, ci dorește intens corpul perfect, pe care-l va avea la înviere -- casa ei permanentă, sau partea din „locuința” pe care Domnul nostru a promis că o va pregăti pentru Noua Creație (Ioan 14:2). „Știm că dacă se desface casa pământească a cortului nostru, avem în ceruri o clădire de la Dumnezeu, o casă veșnică, nefăcută de mână (nefăcută de puteri omenești).”

Este adevărat că în acest corp de acum, sau casă temporară a peregrinajului nostru, gemem -- apăsați din toate părțile nu numai de influențele rele ale lumii și ale diavolului, ci de asemenea și în special de slăbiciunile cărnii noastre proprii. Deoarece, când vrem să facem binele, răul este prezent cu noi, așa încât binele pe care vrem să-l facem suntem adesea împiedicați să-l facem, în timp ce răul pe care nu-l aprobăm ni se impune adesea și se cere să ne împotrivim lui continuu și să-l biruim. După cum declară apostolul în altă parte: „Noi care avem cele dintâi roade ale Duhului, suspinăm în noi, așteptând înfierea, adică răscumpărarea trupului nostru” -- Biserica, în asemănarea glorioasă a Domnului nostru.

Dar noi nu gemem cu dorința să fim dezbrăcați. Noi nu dorim să fim fără corp, căci în cel mai bun caz de-a lungul Veacului Evanghelic aceasta a însemnat să fi „adormit”, așteptând dimineața învierii pentru a fi „îmbrăcați cu locuința noastră din cer”, cu corpul nostru nou, perfect, ((674)) permanent, „locuința” noastră. Ceea ce preferăm noi este să nu ni se stingă mica scânteie de viață prezentă, ci ea să fie înghițită, absorbită în stările perfecte ale vieții perfecte la care suntem concepuți. Dorim nașterea prin înviere, cu corpul ei perfect.

„Și Cel care ne-a făcut chiar pentru aceasta este Dumnezeu, care ne-a dat arvuna Duhului.” Această stare perfectă, pe care o vom obține la înviere, va fi marea împlinire a mântuirii noastre, pe care ne-a promis-o Dumnezeu; iar mintea nouă, voința nouă, concepută prin Cuvântul adevărului, este socotită ca începutul Creaturii Noi, care va fi desăvârșită în natura divină când întâia înviere o va fi completat. Spiritul sfânt acordat nouă în prezent este un avans, cum s-ar zice -- o „arvună” sau o asigurare a rezultatelor mari și îndurătoare la care sperăm și ne străduim, gemând și rugându-ne.

„Așadar, noi totdeauna suntem plini de încredere, știind că, dacă suntem acasă în trup (atâta vreme cât ne simțim cu totul mulțumiți de condițiile prezente -- de noi înșine și de ambianța noastră), suntem departe de Domnul.” Dacă am trăi aproape de El, „umblând cu Dumnezeu”, nu ne-am simți perfect satisfăcuți de realizările, condițiile etc. prezente, ci ne-am simți ca străini și călători, căutând o odihnă mai bună, o casă mai bună, „pe care Dumnezeu le-a pregătit pentru cei care-L iubesc”. Dar acest lucru, după cum explică apostolul, este adevărat numai despre cei care umblă prin credință și nu prin vedere.

„Dar noi suntem plini de încredere (plini de credință în Dumnezeu, ne bucurăm să umblăm prin credință) și ne place mai mult să părăsim trupul acesta (să fim fără casă, peregrini și străini pe pământ) și să fim acasă la Domnul” în spiritul părtășiei noastre.

De aceea ne străduim ca, fie în curând când vom ajunge acasă, fie în prezent când suntem de fapt departe de casă, ca peregrini și străini, ne străduim să-I putem fi plăcuți Domnului, să putem avea favoarea și binecuvântarea Lui, ((675)) să ne dăm seama de părtășia și prezența Lui și să știm că în cele din urmă vom fi acceptați de El.

„Căci toți trebuie să fim arătați înaintea scaunului de judecată a lui Hristos, pentru ca fiecare să primească răsplata pentru lucrurile înfăptuite în trup, potrivit cu binele sau răul pe care-l va fi făcut.” În tot acest peregrinaj noi stăm la bara de judecată a Domnului nostru: El ne probează, ne încearcă, să vadă dacă-L iubim sau nu pe El și lucrurile care sunt pentru dreptate și pace; și dacă este așa, cât suntem dispuși să sacrificăm pentru dreptate. El marchează gradul iubirii noastre după măsura negărilor și sacrificiilor de sine pentru El și pentru Adevăr.

Dar a vorbi astfel despre corpurile noastre ca despre case poate fi adevărat numai despre „sfinți”, despre „Creaturile Noi” în Cristos Isus. Alții din omenire nu au o natură dublă și nu și-ar putea aplica lor astfel de expresii cum sunt cele din Romani 8:10, 11: „Dacă Hristos este în voi, trupul este (socotit) mort din pricina păcatului, dar duhul este viață din pricina dreptății (atribuite)” a lui Cristos. Noua natură a sfinților, concepută de Cuvântul adevărului, este de fapt numai voința nouă, care însă de atunci încolo este tratată ca persoana reală și numai ea este recunoscută de Dumnezeu, care ne cunoaște nu după trup, ci după spiritul minții noastre noi -- mintea lui Cristos. Să remarcăm și Romani 6:3, 4. Aceste „Creaturi Noi” au un om vechi, sau omul dinafară care piere, și un om nou, omul din interior, sau omul ascuns al inimii care se reînnoiește zi de zi. 2 Cor. 4:16; Col. 3:9, 10; Efes. 4:23, 24; 1 Pet. 3:4.

Scena schimbării la față

Nu prea și-au imaginat ucenicii că declarația Domnului nostru, că unii dintre ei nu vor gusta moartea până ce nu-L vor vedea pe Fiul Omului venind în Împărăția Sa, se va împlini pentru Petru, Iacov și Ioan pe Muntele schimbării la față în șase zile. Totuși așa a fost; și evident că ea a produs efectul intenționat și mare asupra martorilor, unul dintre ei scriind despre ea spune (2 Pet. 1:16-18): „Căci v-am făcut ((676)) cunoscut puterea și venirea Domnului nostru Isus Hristos, nu urmărind niște basme meșteșugit alcătuite, ci ca unii care am văzut noi înșine, cu ochii noștri, măreția Lui. Căci El a primit de la Dumnezeu Tatăl cinste și slavă, atunci când din slava minunată s-a auzit un glas care îi zicea: «Acesta este Fiul Meu preaiubit, în care Îmi găsesc desfătarea.» Și noi înșine am auzit acest glas venind din cer, fiind cu El pe muntele cel sfânt”.

Scena schimbării la față n-a fost un lucru aievea. A fost o „viziune”, după cum le-a explicat Domnul nostru ucenicilor pe când coborau de pe munte. În această viziune, ca în toate viziunile, irealul apare ca real. Întocmai așa a fost și viziunea lui Ioan pe Insula Patmos, descrisă în cartea Apocalipsei. El a văzut, a auzit, a vorbit, dar lucrurile care i-au fost arătate n-au fost realități -- n-au fost fiare cu multe capete și multe coarne, și îngeri și potire și tronuri, nici balauri adevărați etc., a fost doar o viziune. Iar o viziune a fost în toate sensurile cuvântului la fel de potrivită și de fapt mai potrivită pentru acel scop decât ar fi fost realitățile.

„Cel dintâi prin învierea morților”

Moise și Ilie n-au fost prezenți pe munte personal, ci doar au fost prezentați ucenicilor în viziune. Știm acest lucru nu numai din declarația Domnului nostru că a fost o „viziune”, ci și din declarația Sa că nimeni nu se suise în cer (Ioan 3:13; Fapt. 2:34). Știm de asemenea că Moise și Ilie nu puteau fi acolo, deoarece ei nu erau înviați dintre morți, fiindcă Însuși Domnul nostru Isus era „pârga celor adormiți” -- „Cel întâi-născut dintre cei morți, pentru ca în toate să aibă cel dintâi loc”. 1 Cor. 15:20; Col. 1:18.

Mai mult, apostolul către evrei menționează clar pe Moise și pe profeți (care ar include și pe Ilie), credincioșia lor în trecut și acceptarea lor de către Dumnezeu; dar arată că ei nu-și primiseră încă răsplata și n-o vor primi până după ce noi (Biserica evangheliei) ne vom fi primit răsplata ca moștenitori împreună cu Cristos în Împărăția Sa. „Toți ((677)) aceștia, măcar că au primit mărturie prin credință, totuși n-au primit (binecuvântările) ce le fusese făgăduit, pentru că Dumnezeu avea în vedere ceva mai bun pentru noi, ca să nu ajungă ei la desăvârșire fără noi”. Evr. 11:39, 40.

Atunci, deoarece înfățișarea lui Moise și a lui Ilie împreună cu Domnul nostru a fost doar o aparență, întrebăm în mod cuvenit: care a fost semnificația sau sensul acestei viziuni? Răspundem: a fost un tablou care ilustra Împărăția glorioasă a lui Cristos, cum prezisese Domnul nostru și cum a înțeles-o și a descris-o Petru. Cei trei ucenici n-au avut nici o parte în acest tablou. Ei au fost doar martori. Cristos a fost figura centrală; trăsăturile și veșmintele Sale, strălucind de o lumină miraculoasă, au reprezentat în simbol gloriile care aparțin naturii spirituale, pe care Domnul nostru le-a primit la învierea Sa, „reprezentarea exactă a ființei Tatălui”. Aceeași glorie spirituală este reprezentată și în viziunile Apocalipsei, unde Domnul nostru este reprezentat cu ochi ca para focului, iar picioarele strălucind ca arama lustruită etc. (Apoc. 1:14, 15; 2:18). La a doua venire a Sa, Domnul nostru nu va mai fi carne, fiindcă, așa cum a mărturisit El, „nu pot carnea și sângele să moștenească împărăția lui Dumnezeu”. El este acum și va fi întotdeauna o ființă spirituală glorioasă de cel mai înalt grad -- natura divină: iar schimbarea la față a fost cu intenția să le dea ucenicilor o vagă idee despre gloria care le întrece pe toate.

Moise a reprezentat pe biruitorii credincioși care L-au precedat pe Domnul nostru, descriși de apostol (Evr. 11:39, 40), care nu pot fi făcuți desăvârșiți până când Împărăția va fi fost stabilită. Ilie a reprezentat pe biruitorii Veacului Evanghelic. Vezi Vol. II, cap. 8.

Bucuriile prezente ale Noii Creații

„V-am spus aceste lucruri, pentru ca bucuria Mea să fie în voi și bucuria voastră să fie deplină.” Ioan 15:11.

Toți cei care fiind în afara „casei fiilor” -- care nu s-au consacrat și de aceea n-au devenit membri ai Noii Creații, Preoțimea Împărătească -- văzând că membrii corpului lui ((678)) Cristos au făcut, asemenea Domnului lor, o deplină consacrare a lor și a tuturor intereselor pământești pentru Domnul și pentru cauza Sa, toți acești neconsacrați sunt predispuși să considere că în acest sacrificiu se pierde orice bucurie. Dar fiecare membru al Noii Creații știe contrariul și poate mărturisi că aceasta este o mare greșeală -- că deși unele bucurii pământești, odată foarte dragi, sunt sacrificate una câte una, în locul lor vin bucuriile cerești care fac mai mult decât să compenseze pierderea. Cum iarăși Domnul nostru a spus: „Voi . . . vă veți întrista, dar întristarea voastră se va preface în bucurie” (Ioan 16:20). Toată Creația Nouă trebuie să guste din paharul amar pe care Domnul l-a golit până la fund; toți aceștia trebuie să simtă compătimire față de neputințele cărnii; toți trebuie să-și dea seama clar de păcătoșenia excesivă și amărăciunea păcatului; toți trebuie să fie probați în privința loialității lor față de Tatăl ceresc și a dispoziției lor de a-și sacrifica orice lucru pământesc așa cum ar cere interesul cauzei Sale și credincioșia față de ceea ce este corect. Dar prin asemenea lacrimi, întristări și dezamăgiri vin binecuvântări -- binecuvântările unei înțelegeri că au aprobarea divină, a unei bucurii superioare celei a omului natural, bucuriile Domnului, ale părtășiei și comuniunii cu Tatăl.

N-ar putea exista astfel de bucurii dacă n-ar fi speranțele noastre binecuvântate. Dacă bucuriile noastre ar depinde numai de împrejurările acestei vieți, noi n-am avea bucurii, și, după cum a spus apostolul, am fi „cei mai de plâns dintre oameni” (1 Cor. 15:19). Când speranța s-a prins ferm de făgăduințele nespus de mari și scumpe din Cuvântul lui Dumnezeu, bucuriile răsar ca florile într-un deșert, înviate de lacrimile noastre -- flori de bucurie și binecuvântare așa cum biata lume în starea ei de pustiu n-ar putea produce sau nu și-ar putea imagina. Și cum bucuriile noastre depind de speranțele noastre, ele depind și de activitățile noastre. Nu este suficient că ne-a fost lăsată o promisiune și că speranța noastră s-a prins de promisiune. Prin aranjament divin, bucuria care ia ființă din speranțele și perspectivele implantate ((679)) trebuie să fie hrănită prin rugăciune și prin activitate în serviciul Domnului. Domnul nostru indică legătura strânsă între rugăciune și continuarea bucuriilor noastre, zicând:

„Cereți și veți primi, pentru ca bucuria voastră să fie deplină”.
-- Ioan 16:24 --

„Înaintea feței Tale sunt bucurii nespuse și desfătări veșnice la dreapta Ta”, spune profetul (Ps. 16:11). Fiindcă rugăciunea duce sufletul în prezența Domnului, ea pregătește calea pentru binecuvântarea divină și pentru bucuriile cele mai mari. Evident că deschiderea căii pentru ca poporul Domnului să se apropie de tronul harului nu are ca obiectiv schimbarea voinței sau planurilor divine. Un astfel de gând este incompatibil cu orice considerare rațională a subiectului; deci, Domnul ne informează că rugăciunea potrivită nu este pe linia cererilor ca voia noastră să se facă, în opoziție cu voia divină, ci pe linia supunerii complete la aceasta din urmă. Apostolul declară despre unii: „Voi cereți și nu căpătați, pentru că cereți rău” -- în armonie cu dorințele voastre și nu în armonie cu aranjamentul și planul divin. Iac. 4:3.

În aceeași direcție a prevenit și Domnul nostru: „Când vă rugați, să nu folosiți repetări fără rost ca păgânii, care gândesc că, dacă spun o mulțime de cuvinte, vor fi ascultați . . . căci Tatăl vostru știe de ce aveți nevoie, mai înainte de a-I cere voi. . . . Nu vă îngrijorați . . . ce veți mânca sau ce veți bea; nici . . . cu ce vă veți îmbrăca . . . fiindcă toate acestea păgânii le caută . . . Căutați mai întâi Împărăția lui Dumnezeu și dreptatea Lui și toate aceste lucruri vi se vor da pe deasupra” -- de către Tatăl vostru din ceruri, conform înțelepciunii Sale (Mat. 6:7-34). Iarăși Domnul nostru spune: „Dacă rămâneți în Mine și cuvintele Mele rămân în voi, cereți orice veți vrea și vi se va da” (Ioan 15:7). Condițiile următoare sunt deosebit de importante:

1) Cel care oferă rugăciunea trebuie să fie în Cristos, trebuie să fi venit în relație vitală cu El prin acceptarea ((680)) meritului sacrificiului Său ispășitor și prin consacrare față de voința și serviciul Său; și, mai mult de atât, trebuie să continue să rămână astfel în Cristos ca membru al corpului Său, ca membru al Noii Creații, pentru a avea privilegiile rugăciunii la care se face referire aici.

2) El trebuie de asemenea să lase Cuvântul Domnului să rămână în el, să se împărtășească din Cuvântul adevărului și harului dacă vrea să aibă înțelepciunea necesară ca să ceară, în armonie cu voința Domnului, lucruri care Lui I-ar plăcea să le dea, -- altfel, chiar dacă este Nouă Creatură în Cristos, rugăciunile lui ar putea rămâne adesea fără răspuns, fiindcă „cere rău”. Numai cei care mărturisesc ambele aceste calități se pot apropia de tronul harului ceresc cu deplină încredere, cu deplină asigurare a credinței că cererile lor vor fi ascultate -- la timpul cuvenit al lui Dumnezeu. Numai aceștia pot realiza plinătatea bucuriei.

După cum explică Scripturile, rugăciunea este încercarea de a obține acces la Dumnezeu și de a avea comuniune cu El. Cine, deci, se poate apropia de tronul harului ceresc pentru a „căpăta îndurare și a afla har, ca să avem ajutor la momentul potrivit” (Evr. 4:16)? Răspundem, împreună cu apostolul, că lumea în general nu are acest acces, nu are acest privilegiu al rugăciunii. Este adevărat că, de fapt, milioane de păgâni oferă rugăciuni Divinității cu diferite concepții despre cine este și ce este El; dar rugăciunile lor nu sunt acceptabile pentru Dumnezeu. „Cine se apropie de Dumnezeu trebuie să creadă că El este (trebuie să-L recunoască drept Cel existent prin Sine) și că El răsplătește pe cei care-L caută (caută să-L cunoască, să I se supună și să-L servească)” (Evr. 11:6). Corneliu a fost unul de felul acestora din urmă, care a recunoscut pe adevăratul Dumnezeu, L-a respectat și a căutat să-I cunoască și să-I facă voia; și imediat ce planul divin a ajuns la etapa de dezvoltare necesară pentru a permite ca favoarea lui Dumnezeu să se extindă la neamuri, rugăciunile și binefacerile lui au primit răspuns. Însă nu i s-a permis să aibă comuniune cu Dumnezeu în sensul deplin, cuvenit, ci ((681)) a fost informat să trimită după Petru, care-i va spune „cuvinte” prin care să poată fi adus din starea de înstrăinare și separare într-o stare de armonie și de fiu, în care va avea privilegiul unui fiu -- privilegiul accesului la Tatăl, la tronul harului ceresc.

Ideile în general vagi care predomină în privința acestui subiect, după care se presupune că orice persoană, oriunde, oricând și în orice condiții se poate apropia de tronul harului și este acceptată, sunt eronate. După cum pentru Corneliu a fost necesar să audă, să creadă și să accepte cuvintele lui Petru -- care i-a explicat răscumpărarea prin sângele lui Cristos, reconcilierea astfel efectuată și privilegiul astfel acordat de a fi adus în familia lui Dumnezeu, înainte de a putea folosi acest privilegiu al comuniunii în rugăciune -- tot așa, o asemenea cunoștință este necesară pentru fiecare persoană.

Apostolul Pavel exprimă aceeași idee, declarând că Cristos a deschis pentru noi „o cale nouă și vie” sau „o cale nouă a vieții”, prin văl, adică prin carnea Sa; și că noi ca frați putem avea îndrăzneală să intrăm în preasfânta prin sângele lui Isus. Astfel de „frați”, înrudiți cu Marele Preot peste casa lui Dumnezeu, sunt îndemnați să „se apropie cu o inimă curată, cu o deplină siguranță a credinței”, recunoscând că păcatele și nelegiuirile lor au fost complet acoperite și că ei înșiși au fost deplin acceptați de Tatăl ceresc (Evr. 10:17-22). Din nou același apostol declară că noi, care avem un Mare Preot care poate simți slăbiciunile noastre, ne putem „apropia deci cu deplină încredere de scaunul harului, ca să căpătăm îndurare și să aflăm har, ca să avem ajutor la momentul potrivit”. Evr. 4:15, 16.

Dar în timp ce numai clasa consacrată, preoțimea subordonată, Creația Nouă, este astfel încurajată să se apropie de tron cu încredere și curaj, este foarte evident că toți care și numai de probă aparțin „casei credinței” se pot bucura într-o anumită măsură de privilegiile mulțumirii și laudei și se pot bucura în Dumnezeu, dându-și seama de pregătirea pe care El a făcut-o pentru iertarea completă a păcatelor prin meritul ispășirii. Cu toate acestea, ei n-au ((682)) privilegiul de a se apropia cu îndrăzneală, sau în vreun alt mod, de Sfânta Sfintelor. Numai cei consacrați, Noua Creație, membrii corpului Preotului, sunt privilegiați să intre în prezența lui Dumnezeu în rugăciune în acest sens special; și de aceea numai ei pot avea plinătatea bucuriei pe care a promis-o Învățătorul. Deci, în timp ce necredincioșilor nu le putem nici măcar sugera că pentru ei este potrivită rugăciunea, ci trebuie mai întâi să-i informăm prin „cuvinte” așa cum Petru l-a informat pe Corneliu, pentru ca ei să-L cunoască pe Cel în care trebuie să creadă înainte de a putea avea o stare în fața lui Dumnezeu, îi putem totuși încuraja pe toți cei care au crezut în Domnul Isus să dea mulțumiri și să ofere laudă Tatălui prin Isus Cristos. Acestora ar trebui însă să li se dea în mod clar de înțeles că îndreptățirea lor de probă prin credință nu este realizarea voinței divine în ei, ci numai începutul căii potrivite de apropiere de Dumnezeu -- primul pas al acestei apropieri -- și că al doilea pas, al deplinei consacrări față de voința divină, trebuie făcut de către cei care vreau să se bucure de privilegiile cuvenite rugăciunii, ale comuniunii cu Dumnezeu și ale plinătății bucuriei asociate cu acestea.

Acestora ar trebui să li se arate că neînfăptuirea pasului al doilea ar indica o dispoziție de a primi harul lui Dumnezeu (îndreptățirea) în zadar (2 Cor. 6:1). După ce s-au bucurat de asemenea privilegii ale rugăciunii pentru o vreme și au refuzat să meargă mai departe ca să facă o deplină consacrare a lor Domnului, aceștia ar trebui să simtă în mod foarte cuvenit o sfială în privința rugăciunii -- ar trebui să simtă că este nepotrivit să primească în mod continuu favoruri divine și să ceară mai multe, în timp ce-și rețin față de Domnul consacrarea inimii lor -- serviciul lor înțelept. După cum în Scripturi clasa consacrată este numită mireasa lui Cristos, la fel casa generală a credinței ar reprezenta în mod potrivit pe acei cărora le sunt deschise privilegiile căsătoriei. Creația Nouă, ca Mireasă logodită cu Cristos, predându-și Domnului ei și serviciului Său inima, ((683)) limba și toate puterile și energia, poate accepta în mod rațional și cu recunoștință binecuvântările, privilegiile, protecția, supravegherea și darurile pe care El a binevoit să i le promită ca Mireasă logodită cu El.

După cum o femeie care a respins un pretendent și a refuzat să-și dea mâna și inima, logic vorbind n-ar mai putea aștepta de la el grija, protecția, binecuvântarea, privilegiile și bucuriile pe care el deja i le oferise generos, tot așa, cei care în mod continuu resping favoarea divină, până acolo încât refuză să consacre Domnului puținul ce-l au, n-ar putea sub nici o formă să aștepte sau să ceară binecuvântările pe care El le-a promis celor care-L iubesc și care-și manifestă iubirea prin devotarea lor, consacrarea lor. Ar trebui să recunoaștem în mod cuvenit deosebirea între cei care doar cred în iertarea păcatelor prin Domnul și cei care au apreciat acea favoare și au mers spre consacrare și relație deplină cu Domnul. Faptul că aceste linii trase de Domnul între diferitele clase de credincioși nu sunt mai clar recunoscute este un dezavantaj pentru ambele clase. Deosebirea între credincioși și necredincioși ar trebui să fie definită clar. Toți cei dintâi ar trebui să fie recunoscuți ca frați, „din casa credinței”, nu însă cei din a doua clasă. Din nou, deosebirea între credincioșii care s-au consacrat și cei care nu s-au consacrat ar trebui să fie marcată clar, iar cei dintâi să fie recunoscuți ca Biserica, Noua Creație, Preoțimea Împărătească, căreia îi aparțin toate făgăduințele nespus de mari și scumpe.

Dacă aceste deosebiri ar fi clar recunoscute, ar fi un avantaj (1) pentru lume, ducând la investigare mai amănunțită și la credință mai palpabilă; (2) un avantaj și pentru credincioșii neconsacrați, făcându-i să-și dea seama că dacă nu continuă până la deplină consacrare nu sunt moștenitori împreună cu sfinții în nici un sens al cuvântului, nici în gloriile viitoare, nici în privilegiile și bucuriile prezente. (3) Înțelegerea acestui lucru, credem noi, ar avea și un efect stimulator asupra neconsacraților, ducându-i mai ((684)) des la decizii clare, risipind închipuirile neîntemeiate, că într-un fel sau altul numai crezând în Cristos, fără consacrare, îi face fii ai lui Dumnezeu și moștenitori, și îi îndreptățește să participe la cele mai bogate făgăduințe divine care sunt pentru viața prezentă și pentru cea care urmează.

Nu vrem să frângem trestia zdrobită și să stingem fitilul fumegând; dar vrem ca trestia zdrobită să-și dea seama că pentru a se împărtăși cum se cuvine din binecuvântările lui Dumnezeu, prezente sau viitoare, trebuie să se folosească de favoarea divină pe baza condițiilor divine -- trebuie să se consacre în întregime, dacă vreau să înceteze a mai fi trestie zdrobită și dacă vreau să devină folositori în serviciul Domnului. Nu vrem să stingem credința care arde mocnit, ci vrem s-o ațâțăm într-o flacără de iubire sacră care va produce o deplină consacrare de sine -- un deplin sacrificiu, conform invitației divine, și astfel va conduce la participarea în bucuriile prezente și viitoare.

După cum am notat deja*, apostolul declară că copiii celor care cred sunt socotiți împreună cu părinții ca părtași în harul divin al îndreptățirii -- că nu sunt nesfinți, ci îndreptățiți în sens de probă. Această stare îndreptățită și relația ei cu grija și providența divină continuă de la naștere până la vârsta maturității; și acești copii în mod evident au în privința rugăciunii același privilegiu ca și cei îndreptățiți, primind în aceeași măsură și din bucuriile și binecuvântările care rezultă din aceasta. Din cea mai fragedă pruncie ei trebuie să fie învățați să-L privească pe Atotputernicul, pe Dumnezeul părinților lor, ca Dumnezeul lor, și de la o vârstă timpurie să li se dea de înțeles că așa cum părintele are starea sa în fața lui Dumnezeu prin Cristos, tot așa și copilul are indirect prin părintele său starea și relația sa cu Cristos. Părintele sau părinții consacrați din fiecare cămin creștin pot ca atare fi considerați într-un sens ca preoții casei, și în timp ce copilul poate fi în mod cuvenit încurajat să se roage Domnului, să nu se neglijeze lecția că familia și toate ((685)) interesele și preocupările ei sunt sub supravegherea divină ca familie, datorită părintelui sau părinților consacrați, membri ai Noii Creații. Copilul să fie învățat să aștepte cu nerăbdare timpul când lărgirea minții și judecății sale îi va permite în mod cuvenit să facă o deplină consacrare Domnului și astfel să intre în privilegiile și bucuriile promise acestora.

*Pagina 532

În timp ce Creaturile Noi în Cristos Isus sunt îndemnate în textul de mai sus să nu caute, să nu se îngrijoreze și să nu se roage pentru lucruri pământești -- ce veți mânca, ce veți bea și cu ce vă veți îmbrăca, ci să încredințeze toate aceste lucruri înțelepciunii și iubirii Tatălui -- ele sunt instruite în legătură cu un lucru pentru care Tatălui I-ar plăcea foarte mult ca ele să se roage și I-ar plăcea foarte mult să răspundă pe larg la rugăciunile lor. Acel lucru pe care trebuie să-l caute în mod special și pentru care trebuie să se roage în mod special este Spiritul sfânt -- Spiritul sfințeniei, Spiritul lui Dumnezeu, Spiritul lui Cristos, Spiritul Adevărului, spiritul chibzuinței, spiritul iubirii. Cuvintele Învățătorului sunt: „Dacă voi, care sunteți răi, știți să dați daruri (pământești) bune copiilor voștri, cu cât mai mult Tatăl vostru cel din ceruri va da Duh Sfânt celor care I-L cer?” Luca 11:13.

Așadar, aici avem o informație clară în privința bazei tuturor cererilor noastre, dacă vrem să primim răspuns la ele. Astfel trebuie să ne rugăm dacă vrem să nu cerem rău. Gândurile noastre trebuie îndreptate spre lucrurile de sus, nu spre cele de jos -- spre haina dreptății lui Cristos și spre veșmântul nostru glorios viitor, când vom fi ca Domnul nostru și-L vom vedea așa cum este, mai degrabă decât spre un veșmânt pământesc. Gândurile noastre trebuie îndreptate spre hrana spirituală -- spre pâinea care vine din cer și spre toate făgăduințele scumpe ale lui Dumnezeu, ale căror centru și esență este Cristos. Pe acestea trebuie să le căutăm, pe acestea trebuie să ni le însușim și pentru acestea va fi, prin urmare, esența rugăciunilor noastre. Astfel, vegherea noastră, rugăciunea și căutarea noastră zilnică vor fi în deplină armonie. Mai mult, mulțumirea trebuie ((686)) să ia în mare măsură locul cererii, de când aflăm despre lungimea și lățimea, înălțimea și adâncimea prevederii divine, atât pentru Noua Creație cât și pentru cei dragi ai noștri după trup, precum și pentru toate familiile pământului. Ce am putea cere mai mult sau mai bine decât a promis deja Dumnezeu?

Desigur că n-am putea cere nimic mai mult decât a fost făgăduit în privința gloriilor viitoare ale Noii Creații, nici n-am putea cere mai mult în privința bucuriilor prezente ale acestei clase. Orice asigurare pe care și-ar putea-o imagina rațiunea, orice dorință, orice necesitate a fost deja prevăzută pentru noi și pregătită -- dată pentru a fi primită. Ne lipsește numai înțelepciunea să știm cum să primim, cum să ne însușim aceste asigurări divine. Dând mulțumiri, prin urmare, noi cerem doar înțelepciune și har ca așa să ne împărtășim din ele încât bucuria noastră să fie deplină. Cererile noastre, ca atare, trebuie să fie pentru umplere mai mare cu Spiritul sfânt -- înțelepciunea de sus.

Ce am putea cere pentru lume mai mult decât a aranjat deja providența divină? Nimic! Glorioasele „timpuri ale restabilirii” promise în Cuvânt depășesc cele mai mari anticipări sau speranțe pe care cei mai înțelepți dintre oameni le-ar fi putut nutri vreodată. Putem, de aceea, numai să-I mulțumim lui Dumnezeu și să-I recunoaștem bunătatea, căutând să cooperăm cu ea și să ne dăm seama că avem nevoie de înțelepciune. De aceea avem invitația că putem cere acest ajutor al Spiritului sfânt sau al puterii lui Dumnezeu -- „înțelepciunea de sus”. „Dacă vreunuia dintre voi îi lipsește înțelepciunea, s-o ceară de la Dumnezeu, care dă tuturor cu mână largă și fără mustrare” (Iac. 1:5). Prin această înțelepciune putem fi făcuți în stare astfel să ne purtăm, astfel să vorbim și să înfăptuim, încât să le fim de ajutor altora; și în această direcție trebuie să fie rugăciunile noastre, ca să putem coopera cu Dumnezeu pe liniile generoase, binevoitoare pe care El le-a marcat deja -- a căror îmbunătățire, dacă s-ar cere, ar fi o absurditate.

Acest mare privilegiu al accesului la Dumnezeu, al intrării prin credință în Sfânta Sfintelor, al apropierii de tronul harului și al primirii milei și ajutorului în orice timp de nevoie, poate fi adaptat la toate condițiile înconjurătoare.

((687))

Acest privilegiu este al nostru pentru folos personal -- ca noi individual să putem intra în cămăruță cu Domnul și să avem comuniune cu El; și prin mila Sa, această comuniune cu El, această separare de lucrurile care ne distrag, poate fi gustată când în realitate ne retragem din tovărășia altora. Unde acest lucru este imposibil și unde nu se ivește nici o ocazie de a ne pleca genunchii și a ne ridica vocea nici chiar până la șoaptă, Noua Creație are privilegiul accesului la Tatăl în comuniune mintală. Când suntem pe stradă, când suntem înconjurați de confuzie și vacarm, inima se poate ridica și căuta înțelepciune și putere la tronul harului. Ce binecuvântate sunt aceste privilegii! Cei care le folosesc cel mai mult se bucură de ele cel mai mult. Spre deosebire de lucrurile pământești, acestea devin cu atât mai prețioase cu cât devin mai familiare.

Rugăciunea în cercul familiei înseamnă retragerea familiei în „cămăruța ascunsă” -- în prezența Domnului, departe de lume. Aceasta nu poate fi totdeauna posibil, dar unde există prilejul, acesta nu trebuie să fie neglijat. Dacă însă nu se pot crea ocazii favorabile, fără îndoială că Domnul va lua voința în locul înfăptuirii și va acorda binecuvântări în consecință. Influența altarului familiei și a tămâiei rugăciunii care se înalță de pe el la Tatăl ceresc, precum și recunoașterea acolo a harului Său, a milei, a puterii și binecuvântării Sale, vor aduce în mod sigur mai multă binecuvântare, nu numai Preotului Împărătesc care-și servește astfel familia, ci fiecărui membru al acelei familii. Un simțământ de reverență față de Dumnezeu, de responsabilitate față de El și de înțelegere a iubirii Sale, a grijii Sale protectoare, va merge cu acea familie toată ziua. Și dacă seara va fi posibil să se adune din nou ca familie, ca să recunoască îndurările divine și să dea mulțumiri, binecuvântarea nu va face decât să crească, cum a fost cu uleiul din urciorul văduvei, când a fost turnat pe rând în vase. 2 Împ. 4:1-7.

Rugăciunea în Biserică înseamnă pentru familia Domnului retragerea în „cămăruța ascunsă” a prezenței divine, separată de lume. Aceasta este vital necesară pentru progresul ei, pentru sănătatea ei, pentru dezvoltarea ei spirituală. Neglijarea ei va duce în mod sigur la pierderea ((688)) puterii, a privilegiului și serviciului, și la o pierdere corespunzătoare a bucuriei. Suntem însă în total dezacord cu felul de rugăciune publică la care făcea referire un ziar din Boston, când, dând raport despre o adunare religioasă, a zis: „Reverendul Dr. -------- a făcut cea mai frumoasă și mai elocventă rugăciune oferită vreodată unui public din Boston!” Prea multe rugăciuni se fac publicului în loc să se facă lui Dumnezeu. Scripturile nu numai că încurajează printre poporul Domnului rugăciunile în public și cu voce care să poată fi auzită, dar și arată că cel care se roagă trebuie să aibă în vedere publicul în legătură cu slujirea sa și să facă serviciul așa încât cel care aude să poată spune „Amin”, fie cu voce tare, fie în inima sa. 1 Cor. 14:13-17.

Înțelepciunea de sus, Spiritul sfânt, l-a îndrumat pe apostolul Pavel când a mers cu Evanghelia în altă cetate ca să caute pe cei adunați „într-un loc de rugăciune” (Fapt. 16:13). Și încă este un fapt, că atât cunoștința cât și iubirea lui Dumnezeu prisosesc cel mai mult printre aceia din poporul Domnului care se roagă unul pentru altul și unul împreună cu altul, ca bucuria lor să fie deplină. Oricât de multe adunări ar avea poporul Domnului pentru studiul Cuvântului Său și pentru zidirea reciprocă în cea mai sfântă credință, noi susținem ca nici un serviciu să nu fie considerat că este început cum se cuvine decât dacă se cere mai întâi binecuvântarea Domnului peste studiu; și nici o adunare să nu fie considerată că este încheiată cum se cuvine până când se mulțumește lui Dumnezeu pentru privilegiul și binecuvântarea de care s-a bucurat și pentru binecuvântarea acordată -- pentru ca Cuvântul harului Său să poată fi într-adevăr hrană pentru inimile celor care au ascultat cu o dorință sinceră de a cunoaște și a face voia Sa.

Credința, un rod al Spiritului și o parte a moștenirii prezente a Noii Creații

Înainte de a putea deveni copii ai lui Dumnezeu trebuie să avem credință -- da, înainte de îndreptățirea noastră -- fiindcă suntem „îndreptățiți prin credință” înainte de a avea pace cu Dumnezeu și iertarea păcatelor. Prin urmare, această credință pe care am avut-o înainte de a primi Spiritul ((689)) sfânt nu poate fi credința care este rodul Spiritului -- darul Spiritului. Credința este operarea, exercițiul minții noastre în privința lui Dumnezeu și a făgăduințelor Sale. Cei care nu pot exercita încredere în Dumnezeu, fie din cauza ignoranței fie a stărilor decăzute ale minții, sunt într-o stare în care este imposibil să fie binecuvântați sub prevederile acestui Veac Evanghelic, dar nu într-o stare care să-i împiedice să aibă o parte în binecuvântarea veacului viitor -- Veacul Milenar. Chemarea acestui Veac Evanghelic este pentru cei care pot și care vor umbla prin credință, nu prin vedere -- și oricine nu poate, sau refuză să umble astfel, nu poate umbla acum cu Dumnezeu. „Fără credință este cu neputință să fim plăcuți Lui.” Oricine nu are astfel de credință ca bază de pornire, nu poate începe în prezent; și chiar dacă are credința ca bază de pornire, dacă ea nu crește și nu se dezvoltă, acestuia îi va lipsi puterea de a fi biruitor, fiindcă, „ceea ce câștigă biruința asupra lumii este credința noastră”. 1 Ioan 5:4.

Ar trebui să recunoaștem o mare diferență între credință și credulitate. Milioane de oameni sunt creduli și superstițioși și cred o mie și unu de lucruri iraționale pentru care n-au nici o dovadă adecvată. Iar acești oameni superstițioși, care cred ce n-ar trebui să creadă, nu se găsesc numai în țările păgâne. Milioane dintre ei poartă numele de creștini, cu ceva adaos denominațional. Superstiția și credulitatea trebuie să fie condamnate, mustrate, evitate, biruite. Credința adevărată trebuie să fie încurajată, zidită, întărită, făcută să crească. Credința de la Dumnezeu este credința, certitudinea, încrederea care zidește pe făgăduințele divine, nu pe tradiții, filosofii și închipuiri umane.

Dacă credem că Dumnezeu este ceea ce implică numele Lui, Cel existent prin Sine, Creatorul Cel atotputernic, atotînțelept, atotdrept și atotiubitor, și dacă credem că El este răsplătitorul celor care-L caută cu sârguință, efectul va fi că noi Îl vom căuta -- vom căuta să-I cunoaștem și să-I înțelegem Cuvântul; și cunoscându-l și înțelegându-l vom avea încredere în el; și având încredere în el ne vom îndrepta cursul vieții în consecință. Acest început al credinței, sub ((690)) favoarea divină, indică spre Cristos ca fiind calea nouă și vie de reunire cu Dumnezeu și de întoarcere în favoarea Lui. Când această credință se prinde strâns de Isus și se deprinde în ascultare, ea crește și binecuvântarea Domnului vine peste ea cu atât mai mult, luminând-o în privința termenilor acceptării și apartenenței ca membru în Noua Creație. Credința crescândă se prinde strâns de făgăduințele lui Dumnezeu -- de a ajunge moștenitori ai lui Dumnezeu și moștenitori împreună cu Isus Cristos Domnul și Răscumpărătorul. Rezultatul este binecuvântarea Spiritului -- conceperea, ungerea, adoptarea ca fii.

Un alt rezultat este o mai mare luminare cu lumina sfeșnicului de aur din Sfânta, permițând ochiului credinței să vadă lucrurile care nu se văd din afară -- să recunoască slujirea specială a Marelui Preot în privința luminii, în privința pâinii pentru punere înainte, în privința tămâiei Altarului de Aur și a Capacului Ispășirii de dincolo de Văl. Pe măsură ce credința vie, supusă, cuprinde treptat aceste diferite trăsături ale favorii și binecuvântării divine, așa cum ele sunt revelate în Cuvântul divin, ea se întărește tot mai mult, devine tot mai clară și devine parte fundamentală a minții noi. Din această poziție avantajoasă vede lucrurile pe care înainte nu le-a putut vedea, în privința cărora apostolul spune: „Lucruri pe care ochiul nu le-a văzut, urechea nu le-a auzit și la inima omului (natural) nu s-au suit, așa sunt lucrurile pe care le-a pregătit Dumnezeu pentru cei ce-L iubesc”. 1 Cor. 2:9.

Prin Cuvântul făgăduinței, ilustrat prin Spirit, ea vede lucrurile nespus de mari și scumpe, lucrurile cerești, gloriile care vor fi obținute la Întâia Înviere -- Împărăția, care va fi atunci stabilită -- domnia dreptății, care va aduce binecuvântare tuturor familiilor pământului -- supunerea păcatului și nimicirea oricărui individ și a oricărui lucru care nu va coopera la gloria lui Dumnezeu și în armonie cu legea iubirii divine. Noua Creatură vede toate acestea cu ochiul credinței, cu ochiul înțelegerii; și apostolul ne asigură că acest ochi poate privi multe din lucrurile acestea care nu sunt clare și distincte pentru ochiul natural -- pentru că „Dumnezeu ni ((691)) le-a descoperit prin Duhul Său, căci Duhul cercetează totul, chiar și lucrurile adânci ale lui Dumnezeu”. 1 Cor. 2:9, 10.

Această credință în lucrurile care încă nu se văd, concepută de Spirit, este o parte a moștenirii prezente a Noii Creații și este intim asociată cu fiecare speranță și cu fiecare bucurie a ei -- dând singura pregustare posibilă a „gloriilor care urmează”. Într-adevăr, după cum explică apostolul, ea este temelia pe care sunt zidite toate bucuriile și speranțele noastre. „Credința este siguranță cu privire la cele nădăjduite, convingere cu privire la lucrurile care nu se văd.” Prin ea lucrurile care încă nu se văd devin tot atât de palpabile pentru mintea noastră ca și lucrurile care se văd; da, zice apostolul, din acest punct de vedere învățăm să evaluăm că lucrurile pe care le vedem cu ochii naturali sunt temporare, în timp ce lucrurile pe care nu le vedem cu ochii naturali, ci le privim cu ochii credinței, sunt cele reale, palpabile, cele eterne.

Cât de necesară este credința pentru realizarea și păstrarea moștenirii noastre prezente, pentru pregustarea binecuvântării viitoare, este arătat clar de către apostolul Iacov, care, după ce spune: „Dacă vreunuia dintre voi îi lipsește înțelepciunea, s-o ceară de la Dumnezeu, care dă tuturor cu mână largă și fără mustrare, și ea îi va fi dată” -- adaugă: „Dar, s-o ceară cu credință, fără să se îndoiască; pentru că cine se îndoiește seamănă cu valul mării, tulburat și aruncat de vânt încoace și încolo. Un astfel de om să nu se aștepte să primească ceva de la Domnul, căci este un om nehotărât și nestatornic în toate căile sale” (Iac. 1:5-8). Apostolul arată astfel cât de imposibil ar fi ca cineva să devină biruitor, fără să devină tare în credință. Ca atare, Scripturile învață peste tot creșterea în credință, și toți din poporul Domnului au nevoie să se roage precum s-au rugat apostolii: „Doamne, mărește-ne credința”; și astfel rugându-se, trebuie să folosească mijloacele pe care Dumnezeu le-a destinat pentru împlinirea acestei rugăciuni. Dacă rugăciunea lor va fi sinceră, ei vor folosi cu seriozitate acele mijloace -- vor căuta pe Domnul în rugăciune, vor căuta să-I cunoască Cuvântul, vor căuta să i se supună, vor căuta și se vor bucura de serviciul Său, vor căuta să se îmbrace cu toate ((692)) darurile Spiritului; și aceasta fiind atitudinea lor, vor avea credință puternică, asigurare deplină a credinței, și „nu vor aluneca niciodată; căci în felul acesta li se va da din belșug intrare în împărăția veșnică a Domnului și Mântuitorului nostru Isus Hristos” -- la timpul potrivit. 2 Pet. 1:10, 11.

Cântarea Noii Creații
Eu cânt neîncetat, deși
Sunt în a durerii vale,
Aud imnul îndepărtat
Al noii creature.
Prin tot zgomotul luptelor
Îmi răsună muzica,
Tresare sufletul și-ncep
Cu ea și eu a cânta.
Bucuria mea moară chiar,
Trăind Mântuitorul;
Ce-i pasă de întuneric
Celui ce-aude cântul?
Eu nu am frică de vifor,
El îmi dă apărarea;
Cu El fiind, se poate să
Nu cânt și eu cântarea?
Deasupra mea sunt norii grei,
Dar îmi surâde cerul;
Din depărtare de atunci,
De când am iubirea Lui.
Aud pârâul păcii Lui
Curgând în inima mea;
Totul e-al meu, se poate să
Nu cânt și eu cântarea?