((A9))

Planul divin al veacurilor - Studiul I
Noaptea de păcat a pământului se va termina cu o dimineață de bucurie

> O noapte de plâns și o dimineață de bucurie -- Două metode de căutare a adevărului -- Metoda urmată aici -- Scopul acestei lucrări -- Diferența între studiul reverențios al Scripturilor și obiceiul periculos al speculației -- Obiectivul profeției -- Starea religioasă prezentă a lumii, văzută din două puncte de vedere -- Întunericul egiptean -- Un curcubeu al făgăduinței -- Cărarea celui drept este progresivă -- Cauza marii apostazii -- Reforma -- Aceeași cauză împiedică Uarăși progresul adevărat -- Perfecțiunea cunoștinței nu este un lucru al trecutului, ci al viitorului

Titlul acestui volum de studii -- „Planul divin al veacurilor” -- sugerează o progresie sistematică în aranjamentul divin, cunoscută mai dinainte Dumnezeului nostru. Noi credem că din acest punct de vedere, și nu din altul, se poate vedea că învățăturile revelației divine sunt atât frumoase cât și armonioase. Perioada de permisiune a păcatului a fost pentru omenire o noapte întunecoasă care nu va fi uitată niciodată; dar ziua glorioasă a dreptății și favorii divine, ce va fi introdusă prin Mesia, care, ca Soare al Dreptății, va răsări și va străluci deplin și clar în toți și peste toți, aducând vindecare și binecuvântare, va fi mai mult decât contrabalansarea nopții îngrozitoare de plâns, suspin, durere, boală și moarte, în care a fost atâta vreme creația care suspină. „Seara vine plânsul, iar DIMINEAȚA vine veselia.” Psalmul 30:5.

((A10))

Ca din instinct, toată creația, în timp ce suspină și suferă durerile nașterii, așteaptă, speră și tânjește după ZIUĂ, pe care oamenii o numesc Epoca de Aur; totuși ei bâjbâie orbește, fiindcă nu sunt conștienți de scopurile îndurătoare ale marelui Iehova. Dar nici chiar cele mai înalte concepții ale lor despre o astfel de epocă nu corespund nici pe departe cu ceea ce va fi realitatea. Marele Creator pregătește „un ospăț de lucruri grase”, care va uimi creaturile Sale și va fi excesiv mai mult, mai abundent decât ceea ce în mod rezonabil puteau ele cere sau aștepta. Și creaturilor Sale uimite, care privesc lungimea, lățimea, înălțimea și adâncimea iubirii lui Dumnezeu care întrece toate așteptările, El le explică: „Gândurile Mele nu sunt gândurile voastre și căile voastre nu sunt căile Mele, zice DOMNUL. Ci, cât sunt de sus cerurile față de pământ, atât sunt de sus căile Mele față de căile voastre și gândurile Mele față de gândurile voastre”. Isaia 55:8, 9.

Deși noi ne vom strădui în această lucrare, cu succes credem, să punem planul lui Dumnezeu în fața cititorului interesat și nepărtinitor într-un mod mai armonios, mai frumos și mai rațional decât se înțelege în general, așa cum el se raportează la trecutul, prezentul și viitorul procedurilor Sale și cum le explică, totuși cu hotărâre negăm că acesta este rezultatul înțelepciunii sau capacității extraordinare din partea scriitorului. Lumina de la Soarele Dreptății, în aceste zori ale Zilei Milenare, este cea care descoperă aceste lucruri ca „adevăr prezent”, cuvenit să fie apreciat acum de către cei sinceri -- cei curați cu inima.

Deoarece scepticismul este în floare, însăși temelia religiei adevărate și a adevărului este pusă adesea la îndoială chiar de către cei sinceri. Noi ne-am străduit să descoperim suficient din temelia pe care trebuie zidită toată credința -- Cuvântul lui Dumnezeu -- pentru a da încredere și siguranță în mărturia lui chiar și celui necredincios. Și ne-am străduit să facem acest lucru într-un mod care va apela la rațiune și va putea fi acceptat ca temelie. Apoi pe această temelie ne-am străduit să zidim învățăturile Scripturii în așa manieră încât, ((A11)) pe cât posibil, chiar simpla judecată umană să-i poată încerca laturile și unghiurile după cele mai exigente reguli de dreptate pe care ea le poate cere.

Crezând că Scripturile revelează un plan consecvent și armonios, care, dacă este văzut, trebuie să se recomande pe sine fiecărei conștiințe sfințite, această lucrare este publicată în speranța că va ajuta pe cei care studiază Cuvântul lui Dumnezeu, sugerând linii de gândire care se armonizează unele cu altele și cu Cuvântul inspirat. Cei care recunosc Biblia ca revelația planului lui Dumnezeu -- și acestora ne adresăm în special -- vor fi de acord fără îndoială că, dacă este inspirată de Dumnezeu, învățăturile ei, când sunt luate ca întreg, trebuie să descopere un plan armonios și consecvent cu sine și cu caracterul Autorului lui Divin. Ca și căutători ai adevărului, obiectivul nostru trebuie să fie a obține completul și armoniosul întreg al planului revelat al lui Dumnezeu; și, în calitate de copii ai lui Dumnezeu, avem motiv să așteptăm acest lucru, deoarece este promis că spiritul adevărului ne va conduce în tot adevărul. Ioan 16:13.

Ca cercetători, avem două metode la dispoziție. Una este să căutăm printre toate vederile sugerate de diferitele secte ale bisericii și să luăm de la fiecare acel element pe care l-am putea considera adevăr -- o sarcină fără sfârșit. O dificultate pe care am întâlni-o prin această metodă ar fi că, dacă judecata noastră ar fi denaturată și deformată, sau prejudecățile noastre înclinate în vreo direcție -- și ale cui nu sunt? -- aceste dificultăți ar împiedica alegerea noastră corectă și am putea alege eroarea și respinge adevărul. Iarăși, dacă am adopta această metodă am pierde mult, pentru că adevărul este progresiv pentru cei care-l caută și umblă în lumina lui, luminând tot mai mult până la ziua perfectă, în timp ce diferitele crezuri ale diferitelor secte sunt fixate și staționare, și așa au fost întocmite cu secole în urmă. Și fiecare din ele desigur conține o proporție mare de eroare, deoarece în anumite privințe importante fiecare le contrazice pe celelalte. Această metodă ar conduce într-un labirint de ((A12)) dezorientare și confuzie. Cealaltă metodă este să ne debarasăm mințile de orice prejudecată și să ținem minte că nimeni nu poate ști mai mult despre planurile lui Dumnezeu decât a revelat El în Cuvântul Său, și că aceasta le-a fost dat celor blânzi și umiliți cu inima; și ca atare, căutând serios și sincer numai conducerea și învățătura Sa, vom fi conduși de către marele lui Autor la o înțelegere a planului, pe măsură ce acesta devine cuvenit a fi înțeles, folosindu-ne de diferitele ajutoare pregătite divin. Vezi Efeseni 4:11-16.

Această lucrare este special destinată ca ajutor pentru această clasă de căutători ai adevărului. Se va remarca faptul că referințele ei sunt numai la Scripturi, cu excepția cazului în care se poate apela la istoria lumii pentru a dovedi împlinirea declarațiilor Scripturii. Mărturiei teologilor moderni nu i s-a acordat nici o greutate, iar aceea a așa-zișilor Primii Părinți a fost omisă. Mulți dintre ei au mărturisit în armonie cu gândurile exprimate aici, dar noi credem că o greșeală obișnuită la oamenii din prezent și din toate timpurile este să creadă anumite doctrine fiindcă și alții, în care aveau încredere, le-au crezut. Aceasta este evident o cauză rodnică a erorii, pentru că mulți oameni buni au crezut și au învățat pe alții eroarea, cu o conștiință cu totul bună (Faptele 26:9). Căutătorii adevărului trebuie să-și golească vasele de apele noroioase ale tradiției și să le umple la fântâna adevărului -- Cuvântul lui Dumnezeu. Nici o învățătură religioasă nu trebuie să aibă greutate dacă nu-l conduce pe căutătorul adevărului la acea fântână.

Această lucrare este prea mică, chiar și pentru o examinare generală și rapidă a întregii Biblii și a învățăturilor ei; dar recunoscând graba zilelor noastre, ne-am străduit să fim atât de conciși pe cât ni s-a părut a permite importanța subiectelor.

Celui care studiază cu interes i-am sugera că pentru el ar fi nefolositor să treacă în fugă peste această lucrare, sperând să obțină forța și armonia planului sugerat și a dovezilor scripturale prezentate în ea. Noi ne-am străduit pe tot ((A13)) parcursul să prezentăm diferitele fragmente de adevăr, nu numai într-un astfel de limbaj, dar și într-o astfel de ordine care să permită cât se poate de bine tuturor claselor de cititori să înțeleagă clar subiectul și planul general. În timp ce studiul amănunțit și ordonat este necesar pentru aprecierea oricărei științe, în mod special este așa pentru știința revelației divine. Și în această lucrare el este dublu necesar prin faptul că, pe lângă că este un tratat asupra adevărurilor revelate divin, este și o examinare a subiectului (după câte știm noi) dintr-un punct de vedere complet diferit de acela al oricărei alte lucrări. Nu avem de oferit nici o justificare pentru tratarea multor subiecte de obicei neglijate de creștini -- printre altele, venirea Domnului nostru și profețiile și simbolismul Vechiului și Noului Testament. Nici un sistem teologic care trece cu vederea sau omite cele mai importante trăsături ale învățăturii scripturale nu trebuie să fie prezentat sau acceptat. Avem încredere totuși că se va recunoaște o deosebire mare între studiul serios, cumpătat și reverențios al profeției și al altor scripturi în lumina faptelor istorice împlinite, pentru a obține concluzii pe care judecata sănătoasă sfințită le poate aproba, și o practică prea obișnuită a speculației generale care, atunci când se aplică la profeția divină, este gata să dea frâu liber teoriei nesăbuite și fanteziei vagi. Cei care cad în acest obicei primejdios, în general se transformă în profeți (?) în loc de studenți ai profeției.

Nici o activitate nu este mai nobilă, mai înnobilatoare decât studiul reverențios al scopurilor revelate ale lui Dumnezeu -- „lucruri . . . în care chiar îngerii doresc să privească” (1 Petru 1:12). Faptul că înțelepciunea lui Dumnezeu a dat profeții despre viitor, ca și declarații privind prezentul și trecutul, este de la sine o mustrare de către Iehova a nechibzuinței unora dintre copiii Săi, care-și scuză ignoranța și neglijează studiul Cuvântului Său zicând: „Există destul în Matei capitolul 5 pentru a mântui pe oricine”. Nici să nu presupunem că profeția a fost dată numai pentru a satisface curiozitatea legată de viitor. Obiectivul ei evident este de a-l ((A14)) face pe copilul consacrat al lui Dumnezeu familiar cu planurile Tatălui său, pentru ca în acest fel să-și înroleze interesele și simpatia în aceste planuri, și să i se permită să privească atât prezentul cât și viitorul din punctul de vedere al lui Dumnezeu. Când astfel este interesat în lucrarea Domnului, el poate servi atât cu spiritul cât și cu înțelegerea; nu numai ca un serv, ci și ca un fiu și moștenitor. Revelând acestora ceea ce va fi, contracarează influența a ceea ce este acum. Efectul studiului atent nu poate fi altfel decât întăritor pentru credință și stimulator pentru sfințenie.

În ignoranță de planul lui Dumnezeu pentru recuperarea lumii din păcat și urmările lui, și sub ideea falsă că biserica nominală în condiția ei prezentă este singurul mijloc pentru realizarea acestui plan, astăzi, după ce Evanghelia a fost propovăduită timp de aproape nouăsprezece secole, starea lumii este astfel încât trezește îndoieli serioase în orice minte gânditoare atât de greșit informată. Astfel de îndoieli nu sunt învinse ușor cu nimic ce nu este adevăr. De fapt, fiecărui observator care cugetă, din două lucruri trebuie să-i fie evident unul: ori Biserica a făcut o mare greșeală presupunând că în veacul prezent și în condiția ei prezentă slujba ei a fost să convertească lumea, ori, altfel, planul lui Dumnezeu a fost un eșec jalnic. Pe care alternativă a dilemei o vom accepta noi? Mulți au acceptat și fără îndoială mai mulți încă o vor accepta pe cea din urmă și vor umfla rândurile necredinței în ascuns sau deschis. Unul din obiectivele acestui volum este de a ajuta pe unii ca aceștia care cad astfel în mod nevinovat.

La pagina 16 prezentăm o diagramă publicată de „Societatea misionară londoneză” („London Missionary Society”) și după aceea în Statele Unite de „Consiliul pentru misiuni a femeilor prezbiteriene” („Women's Presbyterian Board of Missions”). Se numește „Un apel mut în favoarea misiunilor externe”. Ea spune o poveste tristă de întuneric și ignoranță despre singurul nume dat sub ceruri sau printre oameni prin care trebuie să fim mântuiți. ((A15)) „Veghetorul” („The Watchman”) -- ziarul „Asociației creștine a tinerilor” („Y.M.C.A.”) din Chicago a publicat aceeași diagramă și comentând-o a spus:

„Ideile unora sunt foarte cețoase și nedefinite în legătură cu starea spirituală a lumii. Acasă și în străinătate auzim despre glorioasa lucrare de reînsuflețire, despre noi eforturi misionare în diferite direcții, despre deschiderea una după alta a țărilor spre Evanghelie și despre sume mari care sunt dedicate răspândirii ei; și ajungem la ideea că se fac eforturi adecvate pentru evanghelizarea națiunilor pământului. Se estimează astăzi că populația lumii este de 1.424.000.000 (în 1886 -- n.e.), și, studiind diagrama, vom vedea că mult mai mult de jumătate -- aproape două treimi -- sunt încă complet păgâni, iar restul sunt în cea mai mare parte fie urmași ai lui Mahomed, fie membri ai acelor biserici apostate a căror religie este practic o idolatrie creștinizată și despre care cu greu se poate spune că ține sau învață Evanghelia lui Cristos. Chiar cu privire la cei o sută șaisprezece milioane de protestanți nominali trebuie să ne amintim ce mare proporție în Germania, Anglia și în această țară (S.U.A.--n.e.) au căzut în necredință -- un întuneric mai adânc, dacă este posibil, chiar decât cel al păgânismului -- și ce mulți sunt orbiți de superstiție sau sunt îngropați în extremă ignoranță; așa încât, în timp ce opt milioane de evrei resping încă pe Isus din Nazaret și în timp ce mai mult de trei sute milioane care-I poartă numele au căzut de la credința Lui, mai mult de o sută șaptezeci milioane se închină lui Mahomed, iar restul enorm al omenirii se închină până în ziua de astăzi la animale și pietre, la propriii lor străbuni, la eroi morți sau la diavol însuși; toți, într-un fel sau altul, adorând și servind creatura în locul Creatorului, care este Dumnezeu peste toți, veșnic binecuvântat. Nu este aceasta îndeajuns pentru a întrista inima creștinilor cugetători?”

Cu adevărat acesta este un tablou trist. Și, deși diagrama prezintă nuanțe de diferență între păgâni, mahomedani și evrei, toți sunt la fel, în ignoranță totală de Cristos. Unii ar putea presupune la început că această vedere referitoare la proporția de creștini este prea întunecată și mai curând exagerată, dar noi credem contrariul. Ea arată ((A16))

((A17)) creștinătatea nominală în cele mai luminoase culori posibile.

De exemplu, cei 116.000.000 puși ca protestanți sunt cu mult peste numărul adevărat. Șaisprezece milioane, credem noi, exprimă mai apropiat numărul membrilor adulți declarați ai bisericii, și un milion, ne temem, ar fi o estimare prea liberală a „turmei mici”, a celor „sfințiți în Isus Hristos”, care „umblă nu potrivit firii păcătoase, ci potrivit Duhului”. Trebuie ținut minte că o proporție mare a membrilor bisericii, întotdeauna puși la socoteală, sunt copiii și pruncii. Acesta este cazul în special în țările Europei. În multe dintre acestea copiii sunt socotiți membri ai bisericii din cea mai fragedă pruncie.

Dar întunecat cum pare, acesta nu este cel mai întunecat tablou pe care-l prezintă omenirea decăzută. Decupajul de mai sus prezintă numai generațiile prezente în viață. Când considerăm faptul că în cei șase mii de ani trecuți, secol după secol au măturat alte mulțimi vaste, care aproape toți au fost învăluiți în aceeași ignoranță și păcat, cât de întunecată este scena! Văzut din acest popular punct de vedere, acesta este cu adevărat un tablou îngrozitor.

Diferitele crezuri de astăzi învață că toate aceste miliarde ale omenirii, neștiutoare de singurul nume dat sub ceruri prin care trebuie să fim mântuiți, sunt pe drumul care duce drept spre chinul veșnic; și nu numai atât, dar toți cei 116.000.000 de protestanți, exceptând foarte puțini sfinți, sunt siguri de aceeași soartă. Nu-i de mirare dar, ca aceia care cred astfel de lucruri îngrozitoare despre planurile și scopurile lui Iehova să fie zeloși în promovarea proiectelor misionare -- mirare este că nu sunt înnebuniți după ele. A crede cu adevărat așa, și a aprecia astfel de concluzii, ar lipsi viața de orice plăcere și ar învălui în tristețe orice perspectivă luminoasă a naturii.

Pentru a arăta că în subiectul despre soarta păgânilor nu am făcut declarații false despre „ortodoxie”, cităm din broșura „Un apel mut în favoarea misiunilor externe”, în ((A18)) care a fost publicată diagrama. Propoziția de încheiere este: „Evanghelizați marile generații de peste hotare -- cele o mie de milioane suflete care mor în disperare fără Cristos, într-o proporție de 100.000 pe zi”.

Dar, deși aceasta este trista priveliște din punctul de vedere al crezurilor umane, Scripturile prezintă o vedere mai luminoasă, ceea ce aceste pagini au ca scop să arate. Instruiți de Cuvânt, nu putem crede că marele plan de mântuire al lui Dumnezeu a fost sau va fi vreodată menit să fie un astfel de eșec. Va fi o ușurare pentru copilul dezorientat al lui Dumnezeu, să remarce că profetul Isaia prezice tocmai această stare de lucruri și remediul ei, zicând: „Căci iată, întunericul va acoperi pământul și negură mare popoarele; dar DOMNUL va răsări peste tine și slava Lui se va arăta peste tine. Și neamuri [păgânii] vor umbla în lumina ta” (Isaia 60:2, 3). În această profeție, negura mare este luminată de curcubeul făgăduinței: „Neamuri [popoarele pământului în general] vor umbla în lumina ta”.

Neîntrerupta mizerie și întunecime a lumii, și progresul lent al adevărului, nu numai că au fost o taină pentru Biserică, dar și lumea și-a cunoscut și simțit starea. A fost un întuneric ce se putea simți, asemenea întunericului care a învăluit Egiptul. Ca dovadă la aceasta, remarcăm spiritul rândurilor următoare, extrase dintr-o revistă din Filadelfia. Îndoiala și tristețea, intensificate de crezurile conflictuale ale diferitelor școli, n-au fost încă risipite din mintea scriitorului prin razele adevărului divin emanate direct din Cuvântul lui Dumnezeu:

„Viață! Taină adâncă! Cine poate să spună Ce trebuință are El de-acest slab lut?
Format de a Sa mână cu minunată măiestrie --
Materie, minte, voință și suflet hotărât;
Născut doar ca să moară; moartea -- sigur destin.
Unde-i atuncea acea boare, acea suflare trecătoare?
Căci unul măcar din numărul cel mare,

((A19))

Care-au trăit, au murit și mult au suferit, Nu se întoarce să spună planul măreț --
Acel viitor, care-i al tău și al meu.
Te rugăm, o, Doamne, încă o rază trimite,
Lumină ce calea să ne arate;
Nu pe credință bazată, ci o vedere mai clară,
Ai nopții nori întunecați să-i facă să dispară;
Această îndoială, frică și spaimă cutremurătoare
Și gândul ce ne strică prezenta binecuvântare.
Această minte fără de-ncetare,
Mereu cu un avânt mai mare
Respinge dogmele prezente,
Învățate de secte și școli disonante,
Ca să-ncătușeze rațiunea cu-a lor reguli și legi.
Vrem să Te cunoaștem așa precum ești --
Al nostru loc la Tine -- și rolul ce-l avem
În planul acesta fără egal
Creator infinit, și om.
Ridică vălul acesta care vederea acoperă dar,
«Să fie lumină!» dă poruncă iar;
Dezvăluie taina tronului Tău,
Căci noi necunoscutul în beznă căutăm.”

La aceasta noi răspundem:

A vieții taină desigilată va spune curând Ce bucurie are El în acest slab lut,
Format de a Sa mână cu minunată măiestrie,
Marcat cu al Său chip: voință și gândire;
Născut nu ca să moară, ci o naștere nouă
Urmează sentinței -- „pământul în pământ”.
Căci Unul din numărul cel mare,
Care-a trăit, care-a murit și mult a suferit,
A înviat și-a dovedit planul măreț al lui Dumnezeu --
Viitorul acela, al tău și al meu.
Al Său Cuvânt dezvăluie acum
O rază de lumină nouă, ce ne conduce pe drum;
Ce-acum pe credință se sprijină,
Dar ca și vederea este de sigură;
Și-ai nopții nori întunecați alungă:
De îndoială, frică, spaimă cutremurătoare
Și gândul ce stricat-a prezenta binecuvântare.

((A20))

Acum, o, Doamne, când fără de-ncetare Această minte cu avânt mai mare
Respinge dogmele prezente,
Învățate de secte și școli disonante,
Ca să-ncătușeze rațiunea cu-a lor reguli și legi,
Te poate căuta și cunoaște așa precum ești;
Al nostru loc la Tine și rolul ce-l avem
În planul acesta fără egal,
Creator infinit, și om.
Ridică vălul, descoperă-n măsură deplină,
Celor care pășesc în a cerului lumină,
A tronului Său taină slăvită
Ascunsă de veacuri, însă acum descoperită.

Astfel de binecuvântare vine acum pentru lume prin dezvăluirea scopului divin și prin deschiderea Cuvântului divin, binecuvântare și revelare din care suntem încredințați că acest volum este o parte.

Cei care se vor întoarce de la simplele speculații ale oamenilor și-și vor dedica timpul spre cercetarea Scripturilor, neexcluzând rațiunea, pe care Dumnezeu ne invită s-o folosim (Isaia 1:18), vor afla că un binecuvântat curcubeu al făgăduinței se întinde pe cer. Este o greșeală a presupune că aceia fără credință și fără îndreptățirea care urmează credinței ar putea înțelege clar adevărul: nu este pentru ei. Psalmistul spune: „Lumina [adevărul] este semănată pentru cel drept” (Psalmul 97:11). Pentru copilul lui Dumnezeu se dă o candelă care risipește mult din întunericul de pe cărarea lui. „Cuvântul Tău este o candelă pentru picioarele mele și o lumină pe cărarea mea” (Psalmul 119:105). Dar numai „cărarea celor drepți este ca lumina strălucitoare, care merge mereu crescând până la miezul zilei” (Proverbe 4:18). În realitate, nu este nici unul drept, „nici un om drept, nici unul măcar” (Romani 3:10); clasa la care se face referire aici este „îndreptățită prin credință”. Numai această clasă are privilegiul să umble pe cărarea care strălucește tot mai mult -- să vadă nu numai dezvăluirea prezentă a planului lui ((A21)) Dumnezeu, dar și lucrurile viitoare. Este adevărat că deși cărarea fiecărei persoane credincioase este strălucitoare, totuși aplicarea specială a acestei declarații este la cei drepți (îndreptățiți) ca și clasă. Patriarhii, profeții, apostolii și sfinții trecutului și prezentului au umblat în lumina ei crescândă; și lumina va continua să crească dincolo de prezent -- „până la miezul zilei”. Este o singură cărare continuă, și acea lumină continuă și crescândă este Mărturia Divină, luminând pe măsură ce devine cuvenită.

De aceea, „Voi, cei drepți, bucurați-vă în DOMNUL”, așteptând împlinirea acestei făgăduințe. Mulți au atât de puțină credință încât nu caută mai multă lumină, și din cauza necredincioșiei și lipsei lor de preocupare se permite ca ei să stea în întuneric, în timp ce ar fi putut umbla în lumina crescândă.

Spiritul lui Dumnezeu, dat să îndrumeze Biserica în adevăr, va lua din lucrurile scrise și ni le va arăta; dar în afară de ceea ce este scris noi nu avem nevoie de nimic, deoarece Sfintele Scripturi pot să înțelepțească spre mântuire, prin credința care este în Isus Cristos. 2 Timotei 3:15.

Deși încă este adevărat că „întunericul acoperă pământul și negură mare popoarele”, lumea nu va rămâne întotdeauna în această stare. Suntem asigurați că „vine dimineața” (Isaia 21:12). După cum Dumnezeu face acum ca soarele natural să răsară peste cei drepți și peste cei nedrepți, tot așa, în ziua Milenară Soarele Dreptății va străluci în folosul întregii lumi și „va scoate la lumină lucrurile ascunse ale întunericului” (1 Corinteni 4:5). El va risipi aburii nocivi ai răului și va aduce viață, sănătate, pace și bucurie.

Privind în trecut, aflăm că atunci lumina n-a strălucit decât plăpând. Promisiunile veacurilor trecute erau vagi și nedeslușite. Promisiunile făcute lui Avraam și altora, și reprezentate tipic în legea și ceremoniile Israelului trupesc, au fost doar umbre și au dat numai o idee vagă despre scopurile minunate și îndurătoare ale lui ((A22)) Dumnezeu. Ajungând în zilele lui Isus lumina a crescut. Până atunci speranța cea mai înaltă fusese că Dumnezeu va aduce un eliberator pentru a salva pe Israel de vrăjmași și pentru a-l înălța ca națiune de căpetenie a pământului, poziție de putere și influență în care Dumnezeu îl va folosi ca mijloc pentru binecuvântarea tuturor familiilor pământului. Oferta făcută lor, de moștenire în împărăția lui Dumnezeu pe condițiile cerute, a fost atât de diferită de ceea ce așteptaseră ei, iar perspectivele clasei în alegere ca să ajungă cândva la mărirea promisă, considerate din exterior și omenesc, erau atât de puțin probabile încât toți, în afară de puțini, au fost orbiți astfel față de mesaj. Orbirea și ostilitatea lor față de mesaj a crescut în mod natural când, în desfășurarea planului lui Dumnezeu, a venit timpul cuvenit pentru a-l extinde și a face ca invitația de a participa la Împărăția promisă să se poată aplica la fiecare creatură de sub ceruri, care prin exercitarea credinței să fie socotită un copil al credinciosului Avraam și moștenitor al făgăduinței făcute lui.

Dar după Cincizecime, când Evanghelia prezentată de Isus a ajuns să fie înțeleasă, Biserica a văzut că binecuvântările pentru lume urmau să aibă un caracter durabil, și că pentru realizarea acestui scop Împărăția va fi spirituală și va fi compusă din israeliți adevărați, o „turmă mică” aleasă atât dintre evrei cât și dintre neamuri, pentru a fi înălțată la natură și putere spirituală. De aceea citim că Isus a adus la lumină prin Evanghelie viața și nemurirea (2 Timotei 1:10). Și din zilele lui Isus strălucește încă mai multă lumină, după cum El a prezis că va fi, spunând: „Mai am să vă spun încă multe lucruri, dar acum nu le puteți purta. Când va veni Mângâietorul, Duhul adevărului, vă va călăuzi în tot adevărul . . . și vă va vesti lucrurile viitoare”. Ioan 16:12, 13.

Totuși, după ce apostolii au adormit, a venit un timp când majoritatea Bisericii a început să neglijeze candela și să caute conducerea învățătorilor omenești; iar învățătorii, umflați de mândrie, și-au însușit titluri și funcții și au ((A23)) început să domnească peste moștenirea lui Dumnezeu. Apoi gradual a luat ființă o clasă specială numită „cler”, care s-au privit pe ei înșiși și au fost priviți de alții ca îndrumători cuveniți spre credință și practică, separat de Cuvântul lui Dumnezeu. Astfel, în timp s-a dezvoltat marele sistem al papalității, printr-un respect necuvenit față de învățăturile oamenilor failibili și printr-o neglijare a Cuvântului infailibilului Dumnezeu.

Grave au fost într-adevăr rezultatele rele produse de această neglijare a adevărului. După cum toți știu, ambele, biserica și lumea civilizată, au fost aproape cu totul înrobite de acest sistem și conduse spre a adora tradițiile și crezurile oamenilor. Pentru a ieși din această robie, s-a dat o îndrăzneață și binecuvântată lovitură pentru libertate și pentru Biblie, prin ceea ce este cunoscut ca Reformă. Dumnezeu a ridicat luptători îndrăzneți pentru Cuvântul Său, printre care au fost: Luther, Zwingli, Melanchthon, Wycliffe, Knox și alții. Aceștia au atras atenția asupra faptului că papalitatea a dat la o parte Biblia și a pus în loc decretele și dogmele bisericii, și au scos în relief câteva din învățăturile și practicile ei eronate, arătând că erau construite pe tradiții contrare adevărului și Cuvântului lui Dumnezeu. Acești reformatori și aderenții lor au fost numiți protestanți, pentru că au protestat împotriva papalității și au pretins Cuvântul lui Dumnezeu ca singura normă corectă de credință și practică. În zilele Reformei multe suflete credincioase au umblat în lumină, atât cât strălucea atunci. Dar din zilele lor încoace protestanții au făcut puțin progres, deoarece, în loc să umble în lumină s-au oprit în jurul conducătorilor lor favoriți, dornici să vadă cât vedeau ei, dar nimic mai mult. Ei au pus hotare progresului lor în calea adevărului, îngrădind împreună cu puținul adevăr pe care-l aveau multă eroare adusă de la biserica „mamă”. Majoritatea creștinilor au un respect superstițios pentru crezurile formulate astfel cu mulți ani în urmă, presupunând că ((A24)) acum nu se poate cunoaște mai mult decât au cunoscut reformatorii despre planurile lui Dumnezeu.

Această greșeală a fost costisitoare, deoarece, pe lângă faptul că atunci numai puține principii mari ale adevărului au fost recuperate din gunoiul erorii, există caracteristici speciale ale adevărului care-și au timpul cuvenit în mod constant, și creștinii au fost lipsiți de acestea prin gardurile crezurilor lor. Pentru a ilustra: A fost un adevăr în zilele lui Noe, și unul care cerea credință de la toți cei care voiau să umble în lumina de atunci, că venea un potop, în timp ce Adam și alții nu știuseră nimic despre el. N-ar fi propovăduire de adevăr a propovădui acum un potop viitor, dar sunt alte adevăruri dispensaționale care devin în mod constant cuvenite, despre care vom ști dacă umblăm în lumina candelei; astfel, dacă avem toată lumina care a fost cuvenită cu câteva sute de ani în urmă și numai aceea, suntem într-o anumită măsură în întuneric.

Cuvântul lui Dumnezeu este un mare depozit de hrană pentru peregrinii flămânzi de pe cărarea strălucitoare. Există lapte pentru prunci și hrană tare pentru cei mai dezvoltați (1 Petru 2:2; Evrei 5:14); și nu numai atât, dar el conține hrană adaptată și pentru diferite anotimpuri și condiții; și Isus a spus că servul credincios va scoate din depozit hrană la timp potrivit pentru casa credinței -- „lucruri noi și lucruri vechi” (Luca 12:42; Matei 13:52). Ar fi imposibil ca astfel de lucruri să se aducă de la orice crez sau depozit sectar. Am putea aduce unele lucruri vechi și bune de la fiecare, dar nimic nou. Adevărul conținut în crezurile diferitelor secte este atât de acoperit și amestecat cu eroarea, încât frumusețea lui inerentă și valoarea lui adevărată nu se pot discerne. Diferitele crezuri se contrazic și se ciocnesc continuu; și cum fiecare pretinde o bază biblică, confuzia de gândire și discordia evidentă sunt puse pe seama Cuvântului lui Dumnezeu. Aceasta a dat naștere la obișnuitul proverb: „Biblia este ca o vioară veche la care se poate cânta orice melodie”.

((A25))

Ce expresiv este acest proverb pentru necredința vremurilor noastre, pricinuită de denaturările Cuvântului și caracterului lui Dumnezeu prin tradiții omenești, ca și pentru creșterea inteligenței care nu se va mai închina cu respect orb și superstițios în fața opiniilor semenilor, ci va cere socoteală pentru speranța care este în noi. Căutătorul credincios al Cuvântului trebuie să fie totdeauna în stare să dea un argument pentru speranța lui. Numai Cuvântul lui Dumnezeu poate da înțelepciune și este folositor pentru doctrină, instruire etc., „pentru ca omul lui Dumnezeu să fie desăvârșit și cu totul pregătit” (1 Petru 3:15; 2 Timotei 3:15-17). Numai acest singur depozit conține o rezervă nesecată de lucruri, atât noi, cât și vechi -- hrană la timp potrivit pentru casă. Desigur că nici unul care crede declarația scripturală „cărarea celor drepți este ca lumina strălucitoare care merge mereu crescând până la miezul zilei” nu va pretinde că miezul zilei a venit în timpul lui Luther; și dacă nu, facem bine să dăm atenție candelei noastre „ca la o lumină care strălucește într-un loc întunecos, PÂNĂ SE VA CRĂPA DE ZIUĂ”. 2 Petru 1:19.

Nu este nici suficient că acum ne găsim pe cărarea luminii; trebuie „să umblăm în lumină”, să continuăm să facem progres, altfel lumina, care nu se oprește, va trece mai departe și ne va lăsa în întuneric. Dificultatea multora este că șed, și nu urmează pe cărarea luminii. Luați o concordanță și examinați textele de sub cuvintele șed și stau, apoi comparați-le pe acestea cu cele găsite sub cuvintele umblă și aleargă, și veți găsi un mare contrast. Oamenii „șed (locuiesc) în întuneric” și cu cei „batjocoritori”, și stau (se opresc) printre păcătoși, dar „umblă” în lumină și „aleargă” pentru premiu. Isaia 42:7; Psalmul 1:1; Evrei 12:1.

Perfecțiunea cunoștinței nu este un lucru al trecutului, ci al viitorului -- al viitorului foarte apropiat, suntem încredințați; și până când nu recunoaștem acest fapt nu ((A26)) suntem pregătiți să apreciem și să așteptăm noi dezvăluiri ale planului Tatălui. Este adevărat, noi încă ne întoarcem la cuvintele profeților și apostolilor pentru toată cunoștința prezentului și viitorului; dar nu pentru că ei au înțeles totdeauna mai bine decât noi planurile și scopurile lui Dumnezeu, ci pentru că Dumnezeu i-a folosit ca purtători de cuvânt ai Săi, ca să ne comunice nouă și întregii Biserici de-a lungul Veacului Creștin, adevărul referitor la planurile Sale imediat ce el devine cuvenit. Acest fapt este dovedit cu prisosință de apostoli. Pavel ne spune că Dumnezeu a făcut cunoscut Bisericii creștine taina (secretul) voinței Sale, lucru pe care Și-l propusese în Sine și pe care nu-l descoperise niciodată înainte, deși îl consemnase în cuvinte tainice care n-au putut fi înțelese până când le-a sosit timpul, pentru ca ochii înțelegerii noastre să se deschidă ca să aprecieze „chemarea de sus” destinată exclusiv credincioșilor Veacului Creștin (Efeseni 1:9, 10, 17, 18; 3:4-6). Aceasta ne arată clar că nici profeții, nici îngerii n-au înțeles sensul profețiilor rostite. Petru spune că atunci când ei cu nerăbdare au întrebat pentru a le cunoaște sensul, Dumnezeu le-a spus că adevărurile cuprinse în profețiile lor nu erau pentru ei înșiși, ci pentru noi, cei din Veacul Creștin. El îndeamnă Biserica să spere încă la mai mult har (favoare, binecuvântare) în această direcție -- încă la mai multă cunoștință despre planurile lui Dumnezeu. 1 Petru 1:10-13.

Deși Isus a promis că Biserica va fi condusă în tot adevărul, este evident că dezvăluirea lui urma să fie treptată. Cu toate că în zilele apostolilor Biserica era liberă de multe erori care au apărut sub și în papalitate, totuși nu putem presupune că Biserica timpurie a văzut așa de adânc sau așa de clar în planul lui Dumnezeu, cum este posibil să se vadă astăzi. Este de asemenea evident că apostoli diferiți au avut grade diferite de pătrundere în planul lui Dumnezeu, deși toate scrierile lor au fost și ele îndrumate și inspirate de Dumnezeu, cum au fost și cuvintele profeților. Pentru a ilustra diferențele de ((A27)) cunoștință, trebuie doar să ne amintim cursul pentru un timp șovăitor al lui Petru și al altor apostoli, cu excepția lui Pavel, când Evanghelia începea să meargă la neamuri (Faptele 10:28; 11:1-3; Galateni 2:11-14). Nesiguranța lui Petru era în contrast vizibil cu siguranța lui Pavel, inspirat de cuvintele profeților, de procedurile din trecut ale lui Dumnezeu și de descoperirile directe făcute lui.

Pavel evident a avut revelații mai bogate decât oricare alt apostol. Lui nu i-a fost îngăduit să facă cunoscute aceste revelații Bisericii, nici chiar celorlalți apostoli în mod complet și clar (2 Corinteni 12:4; Galateni 2:2), totuși, în acele viziuni și revelații date lui Pavel putem vedea o valoare pentru întreaga Biserică; pentru că, deși nu i-a fost permis să spună ceea ce a văzut, nici să prezinte în amănunt tot ceea ce știa despre tainele lui Dumnezeu în legătură cu „veacurile viitoare”, totuși ceea ce a văzut a dat forță, nuanță și adâncime de sens cuvintelor lui, pe care, în lumina faptelor ulterioare, a împlinirilor profetice și a conducerii Spiritului, noi le putem aprecia mai deplin decât Biserica timpurie.

Ca întărire pentru declarația anterioară, ne amintim ultima carte a Bibliei -- Apocalipsa, scrisă prin anul 96 d. Cr. Cuvintele introductive o anunță ca pe o descoperire specială de lucruri neînțelese înainte. Aceasta dovedește în concluzie că, până la timpul acela cel puțin, planul lui Dumnezeu nu fusese complet revelat. Această carte n-a fost vreodată, până acum, tot ceea ce numele ei implică -- o descoperire, o REVELAȚIE. În ceea ce privește Biserica timpurie, probabil că nimeni n-a înțeles vreo parte a cărții. Chiar Ioan, care a avut viziunile, a fost probabil neștiutor de semnificația celor văzute. El a fost atât profet cât și apostol; și în timp ce în calitate de apostol a înțeles și a arătat ceea ce atunci era „hrană la timp potrivit”, ca profet a rostit lucruri care vor furniza „hrană” pentru casă în vremurile viitoare.

În timpul Veacului Creștin unii dintre sfinți, examinând această carte simbolică, au căutat să înțeleagă viitorul ((A28)) Bisericii, și fără îndoială că toți care au citit și au înțeles chiar și numai o parte din învățăturile ei au fost binecuvântați așa cum a fost promis (Apocalipsa 1:3). Pentru unii ca aceștia cartea a continuat să se deschidă, și în zilele Reformei a fost un ajutor important pentru Luther în a decide că papalitatea, căreia i-a fost serv conștiincios, era într-adevăr „Anticristul” menționat de apostol, a cărui istorie vedem acum că ocupă o parte atât de mare din acea profeție.

Astfel Dumnezeu dezvăluie treptat adevărul și revelează nemărginitele bogății ale harului Său; și ca urmare acum este cuvenită mult mai multă lumină decât în oricare alt timp trecut din istoria Bisericii.

„Și noi splendori vom mai vedea, Lumină care crește încă.”