ARESTAREA SFÂNTULUI PAVEL

Fapte 21:27-40

> Întoarcerea apostolului din a treia călătorie misionară — Misionarii primiți cordial de către biserica din Ierusalim — „Frica de om aduce capcană” — Concesia făcută prejudecății n-a reușit — Sf. Pavel în pericol prin violența mulțimii — Este chemată garnizoana romană din fortăreața Antonia — Ambasadorul lui Cristos este luat prizonier — I se dă posibilitatea să facă mărturie pentru adevăr — Suferința pentru Cristos

„Căci Îi vei fi martor față de toți oamenii pentru lucrurile pe care le-ai văzut și le-ai auzit”. Fapte 22:15

W. T. 15 August 1916 (pag. 249-250)

Când Sf. Pavel a ajuns la Ierusalim, el se întorcea din cea de a treia călătorie misionară printre neamuri. El lipsise șapte ani. În drumul spre Ierusalim Domnul permisese să ajungă la el avertizări, informându-l că se putea aștepta la necazuri — lanțuri și închisoare — în Cetatea Sfântă. Totuși, neabătuți, acești nobili ambasadori pentru Cristos și tovarășii lor au ajuns acolo. Ei aduseseră cu ei colecte de bani de la bisericile din Asia Mică și din Grecia pentru biserica din Ierusalim, care, se pare, avea într-o măsură probleme financiare.

La sosirea lor, primirea a avut un caracter particular și personal, și au manifestat mai departe aceeași fraternitate iubitoare cum a fost în special remarcată în studiul nostru din 27 august (articolul intitlulat Călătorind spre Ierusalim, care va apare în numărul următor — n. t.). În ziua următoare, care probabil era Rusaliile (Fapte 20:16), biserica a fost chemată împreună pentru a-l primi pe apostol și pe tovarășii săi într-o manieră mai formală. Sf. Iacov cel mic se pare că era recunoscut ca și conducător în biserica din Ierusalim. Sf. Pavel și-a povestit experiențele din timpul celei de a treia călătorii misionare și binecuvântările Domnului asupra slujirii sale pentru adevăr, în ciuda necazurilor permise. De asemenea, putem presupune că în același timp a predat colectele de la frații dintre neamuri.

Un compromis dezavantajos

Scurta relatare ne arată că frații din Ierusalim au fost considerabil perturbați de prezența Sf. Pavel cu ei. Nu numai că se temeau pentru siguranța persoanei lui, dar și erau alarmați ca nu cumva venirea lui să stârnească persecuții împotriva lor, deoarece activitatea și persistența apostolului îl făcuseră bine cunoscut evreilor din partea influentă a lumii în care el lucrase. Obiceiul evreilor, ca religioșii zeloși să vină adesea la Ierusalim pentru a ține sărbătorile (Deuteronom 16:16), a adus pe evreii din Cetatea Sfântă în contact cu interesele religioase ale întregii lumi.

Sf. Iacov și tovarășii lui și-au dat seama că, după toate probabilitățile, la sărbătoarea Rusaliilor puteau fi prezenți evrei din Efes, Corint, Tesalonic etc. Ei știau că activitățile Sf. Pavel fuseseră deja raportate și că unii, chiar dintre evreii creștini, erau tulburați de învățăturile lui: că Legea era moartă și că nimeni nu era obligat să-i mai dea atenție. Frații l-au îndemnat pe Sf. Pavel să contrazică această înțelegere parțial greșită, mergând în templu și asociindu-se cu unii frați care făcuseră Jurământul de Nazireat (Numeri 6:1-21). Ei nu i-au sugerat să facă acest jurământ, ci să fie prezent cu acești frați ca o recunoaștere a ceea ce făcuseră ei; și el să le suporte cheltuielile nu numai pentru raderea capetelor și pentru arderea părului, dar și pentru sacrificarea a patru animale pentru fiecare.

Evident că Sf. Iacov și conducătorii bisericii au înțeles destul de bine poziția Sf. Pavel, deși se pare că mintea lor n-a cuprins atât de clar ca și a lui îndepărtarea completă a „zidului de despărțire” care înainte îi separase pe evrei de neamuri, și nici n-au apreciat atât de deplin ca și el faptul că Legea era numai un serv, menită să conducă școala lui Cristos, pregătită pentru fiii lui Dumnezeu.

Sf. Pavel a învățat neamurile că nu era necesar să devină evrei sau să se supună ritualului evreiesc, ci, în loc să caute favoarea divină prin tipuri și umbre, ei să privească la Cristos și la împlinirile antitipice ale cerințelor Legii. El a învățat că Legea nu putea mântui nici pe evrei, nici pe neamuri, ci numai credința în Cristos putea aduce sufletul în relație cu Dumnezeu. El a învățat că deși anumite binecuvântări de la Dumnezeu rămân pentru evrei (Romani 11:25-29), totuși, în timpul vârstei evanghelice Dumnezeu alege o sămânță spirituală a lui Avraam, atât dintre evrei, cât și dintre neamuri. El a învățat că dacă cineva — dintre evrei sau dintre neamuri — ar încerca să țină legea, pentru ca astfel să merite viața veșnică, acesta cu siguranță n-ar reuși; deoarece „nimeni nu va fi îndreptățit înaintea Lui prin faptele Legii”. Romani 3:20-31; Efeseni 3:1-7; Galateni 3:8, 16, 20.

Calea Sf. Pavel n-a fost greșită

Totuși, nimic din toate acestea nu s-a interferat de fapt cu ceea ce a făcut Sf. Pavel pentru cei patru de sub Jurământul de Nazireat la îndemnul bătrânilor din Ierusalim. Raderea capetelor și oferirea jertfelor cerute de legea care le guverna jurământul nu se interfera în nici un sens al cuvântului cu meritul jertfei lui Cristos și nici nu încerca să adauge la acesta. Totuși, după judecata noastră, s-ar fi putut urma o cale mai curajoasă. Se pare că tocmai metoda ((109)) urmată, pentru a respinge împotrivirea publică, a servit doar pentru a o stârni.

Să nu uităm totuși că Domnul ar fi putut conduce diferit chestiunea dacă ar fi vrut. Să ne amintim că El știa dinainte că pe apostolul Pavel îl vor asalta strâmtorările, și le-a prezis. Cei care sunt în strânsă relație cu Domnul au asigurarea Lui că toți pașii le sunt aranjați de El și că toate vor lucra împreună pentru binele celor care iubesc pe Dumnezeu și care au fost chemați după scopul Său (Psalm 37:23; Romani 8:28). Ce consolare sunt aceste asigurări pentru tot poporul Domnului! Nu este de mirare că aceștia pot avea liniște, odihnă și pace, chiar și în timp de furtună și strâmtorare.

Cineva ar putea întreba: „N-a fost un păcat pentru apostol sau pentru alți creștini să participe în vreo măsură la jertfele din templu? Nu s-au sfârșit prin Cristos toate jertfele evreiești?”

Noi răspundem: Nu, deloc. Jertfele care arătau spre Cristos, și pe care El le-a împlinit, nu mai erau cuvenite. Dar jertfele pe care nazirenii le ofereau în legătură cu jurămintele lor nu tipificau jertfele lui Cristos, ci mai degrabă consacrarea și devotarea poporului, jertfe ale căror antitipuri vor exista în Mileniu. De aceea pentru apostol n-a fost un păcat să participe la această procedură; și totuși noi ne îndoim de înțelepciunea modului său de a acționa. Suntem înclinați să gândim că aceasta a fost mai degrabă o recunoaștere prelungită a demnității templului evreiesc și a serviciilor lui, câtă vreme adevăratul templu și slujba lui reală fuseseră pe atunci inaugurate. Biserica însăși este templul antitipic în care Dumnezeu este prezent începând de la Rusali.

Purtarea lui, greșit înțeleasă

Timp de câteva zile planul ca Sf. Pavel să apară că susține parțial legea a părut reușit; dar, când cele șapte zile aproape s-au sfârșit, apostolul a fost recunoscut de evreii care veniseră din Asia. Ei îl văzuseră cu Trofim, un grec din Efes, și au tras în grabă concluzia că acesta din urmă era unul din cei patru cu capetele rase. Din punct de vedere evreiesc, aceasta ar fi fost o ofensă gravă, deoarece numai evreilor le era permis să vină în incinta sacră a templului, în afara ei fiind Curtea femeilor și Curtea neamurilor. Aceste două curți erau separate printr-un gard de piatră, la care apostolul face aluzie în altă parte, ca fiind „zidul de la mijloc al despărțiturii”. Efeseni 2:14.

Acest zid era de patru picioare și jumătate înălțime, având la intervale regulate mici obeliscuri cu inscripții care spuneau: „Nici un străin nu va intra dincolo de balustrada și de gardul care înconjoară Templul. Dacă cineva este prins asupra faptului, să știe că singur se face vinovat de pedeapsa cu moartea”. Sf. Pavel a fost acuzat de această ofensă, și nu grecul, despre care se presupunea că a fost indus în eroare de către apostol. Din acest motiv viața lui Pavel era în pericol din partea mulțimii, care s-a adunat în grabă la strigătul evreilor asiatici că se profana Templul.

În timp ce mulțimea îl bătea pe apostol, căutând să-l omoare, Claudius Lisias, căpitanul șef sau colonelul cohortei romane care forma garnizoana din castelul Antonia, în apropiere de Templu, și-a dat seama de tumult și s-a grăbit cu un grup de soldați spre locul acțiunii. Bătaia a încetat imediat; pentru că deși evreii nu învățaseră să respecte maiestatea legii romane, ei deveniseră supuși forțelor ei militare.

Apostolului i s-a legat cu lanțul fiecare braț de câte un soldat. Colonelul s-a străduit să stabilească motivul tulburării, dar n-a putut înțelege mărturiile contradictorii. De aceea a trimis pe prizonier la castel. Dar gloata, dezamăgită că pierduse ocazia de a lua viața Sf.Pavel, a alergat nebunește să-l ia de la soldați ori să-l omoare pe loc. Înaintarea gloatei i-a făcut pe soldați să strângă rândurile pentru a nu-și pierde prizonierul. Ca rezultat, apostolul a fost luat pe sus și dus de soldați pe scări.

I se acordă permisiunea să propovăduiască

Curajul acestui ambasador al lui Cristos și dispoziția lui de a se folosi de orice ocazie pentru a spune mesajul Învățătorului său au fost exemplificate minunat. Am fi putut presupune că bătaia pe care a suferit-o de la mulțime, împreună cu tratamentul mai mult sau mai puțin aspru pe care l-a primit până să ajungă la ușa castelului, îl va intimida de frică și emoție. Dar, dimpotrivă, el a fost liniștit și stăpânit. Calm, el a cerut comandantului să-i acorde privilegiul de a vorbi poporului. Fără îndoială, el le-a comunicat că ei înțeleseseră greșit ceea ce făcea el, și câteva cuvinte din partea lui i-ar putea liniști.

Ofițerul roman a fost uimit, căci apostolul vorbea curent greaca. El gândise că Sf. Pavel era „egipteanul acela”, menționat de istoricul Iosephus, care cu puțin timp în urmă adunase un corp mare de evrei nemulțumiți cărora li s-a prezentat ca Mesia și care, împreună cu urmașii săi, dăduse autorităților romane considerabil de furcă. Sf. Pavel a răspuns că era evreu dintr-o cetate onorabilă și a cerut iarăși privilegiul de a se adresa poporului, ceea ce i s-a acordat.