Vol. 22, Noiembrie-Decembrie 2014, Nr. 1

RESPONSABILITĂȚILE CETĂȚENIEI CREȘTINE

„Noaptea este foarte înaintată, se apropie ziua. Să lepădăm deci faptele întunericului și să ne îmbrăcăm cu armele luminii. Să umblăm frumos, ca în timpul zilei, nu în chefuri și în beții, nu în desfrânări și în fapte de rușine, nu în certuri și invidie.” Romani 13:12, 13 .

R 5097 W. T. 15 septembrie 1912 (pag. 287-291)

Scripturile atrag atenția asupra faptului că există o noapte de plâns în contrast cu o zi de bucurie (Psa. 30:5). „Noaptea” este acea perioadă de întuneric ce s-a instalat după căderea lui Adam. Prin neascultarea unui om a intrat păcatul în lume și ca rezultat al păcatului moartea (Romani 5:12, 19). Răul a adus necazul și întunericul ignoranței și superstiției în omenire până când rânduielile umane au devenit corupte. După cum declară profetul Isaia: „Întunericul va acoperi pământul și negură mare popoarele.” Isa. 60:2.

Este însă promisă o dimineață. Acea dimineață va fi inaugurată de Soarele Dreptății, care răsare cu vindecare în razele Sale (Mal. 4:2). Acel Soare al Dreptății este Cristos și Biserica împreună cu El. „Atunci cei drepți vor străluci ca soarele în împărăția Tatălui lor” (Mat. 13:43) — Cristos, Capul Bisericii, care este Corpul Lui.

O altă scriptură vorbește despre prezent ca despre ziuă: „Cât este ziuă, trebuie să împlinesc lucrările Celui care M-a trimis; vine noaptea, când nimeni nu mai poate să lucreze” (Ioan 9:4). În timp ce de secole este o perioadă de întuneric, totuși de la prima Venire a Domnului nostru lumina glorioasă a Adevărului a avut efect asupra lumii mai mult decât oricând în timpurile dinainte; căci odată cu venirea Domnului nostru Isus a venit o binecuvântare peste lume. Atunci a venit atât de multă lumină, încât Veacul Evanghelic poate fi numit zi în contrast cu experiențele dinainte. Această zi, în schimb, a dat loc unei perioade lungi cunoscute ca Evul Mediu. Apoi, de la Reformă, a intrat din nou o măsură de lumină prin anumite influențe care au adus binecuvântări poporului Domnului. Acum este timpul ca Soarele Dreptății să răsară cu vindecare în razele Sale.

„VINE DIMINEAȚA”

Noi credem că ziua este de fapt aproape; că noi trăim în zorii timpurii ai Noii Dispensații și că de îndată ce Secerișul Veacului Evanghelic va fi fost adunat în grânar, „împărăția lumii” va ajunge, în timpul unui mare timp de strâmtorare, „a Domnului nostru și a Hristosului Său”. Apoc. 11:15.

Scripturile ne informează că perioada de timp în care domnia actuală a lui Satan va ajunge să fie Împărăția iubitului Fiu al lui Dumnezeu, va fi în mod deosebit o zi rea. Va fi o perioadă în care toți copiii luminii vor fi hotărâtor probați; o zi care va încerca credința și lucrarea fiecărui om; o zi de încercare înfocată prin care numai „aurul, argintul și pietrele scumpe” vor trece nevătămate și în care tot „lemnul, fânul și trestia” erorii, a păcatului și a tradiției umane vor fi mistuite cu totul. 1 Cor. 3:12, 13; 1 Pet. 4:12.

„ȘI ESTE TOT NOAPTE”

În timp ce observăm zorile glorioase ale Noii Dispensații, observăm de asemenea și norii. Biblia ne previne că înainte ca Împărăția cerurilor să fi fost stabilită pe deplin, va fi o oră foarte întunecată pentru lume — o perioadă în care păcatul va avea o mare libertate de acțiune și în timpul căreia sfinții lui Dumnezeu vor suferi persecuție. În același timp putem vedea reflexia „Soarelui”, deși încă n-a răsărit; acum suntem devreme în zori. Dar întunericul ce vine va face lucrurile să pară ca și cum dimineața nu va veni, ca și cum noaptea s-a instalat din nou, ca și cum recunoașterea divină a tuturor lucrurilor a încetat.

Totuși, norii au o margine argintie. Curând Soarele Dreptății va răsări cu vindecare în razele Sale. Biserica în glorie cu Domnul ei vor învinge păcatul, vor risipi superstiția și răul care acum întunecă mințile oamenilor și vor da lumină clară oamenilor cu privire la Dumnezeu și la Cuvântul Său. „Voi da popoarelor buze îmesajș curate, ca toți să cheme Numele Domnului, ca să-I slujească într-un gând” (Țef. 3:9). Mesajul a fost dat inițial în puritatea lui, dar această stare curată n-a fost păstrată. A fost mai mult sau mai puțin acoperit de ignoranță și superstiție. Când prin Împărăția lui Mesia Domnul va face Mesajul Său curat și clar pentru omenire, atunci orice genunchi se va pleca și orice limbă va mărturisi. Cei care vor refuza însă să dezvolte loialitate de inimă față de Împărăție, vor muri în Moartea a Doua. Isa. 45:23; Fapt. 3:23.

Deși ziua încă n-a venit, există unii care scriptural sunt numiți copii ai luminii (1 Tes. 5:5), și care nu aparțin de sfera păcatului. Noi care suntem din această clasă ne-am depus viețile în consacrare, cu scopul de a deveni servitori ai dreptății. Suntem în armonie cu Dumnezeu și suntem dușmani ai păcatului. Am fost concepuți de Spirit sfânt la natura nouă și ne este promisă comoștenirea cu Domnul nostru în viitor. Cei care suntem ai zilei să îndepărtăm de la noi superstiția și ignoranța — faptele întunericului — și să îmbrăcăm armele luminii. Rom. 13:12.

SCOALĂ ȘI STRĂLUCEȘTE ÎN

LUMINA VEȘNICĂ

Care este deci datoria creștinului de-a lungul acestei perioade de întuneric? Vom trăi noi în păcat în timp ce inimile noastre sunt în armonie cu dreptatea? Apostolul spune că nu trebuie să trăim în păcat (Rom. 6:15). Să punem deoparte tot ceea ce credem că ar fi neplăcut Domnului, tot ceea ce este contrar luminii Zilei noi — lumina pe care am văzut-o, dar pe care lumea n-a văzut-o. Să ne îmbrăcăm cu toată „armătura luminii” „toată armătura lui Dumnezeu, ca să ne putem împotrivi în ziua cea rea.” Și îmbrăcând-o, să ne amintim că aceasta nu este o greutate nefolositoare, ci o protecție necesară în bătălie. Rom. 13:12; Efes. 6:13.

Nimeni nu-și pune o armătură dacă nu se așteaptă să lupte. Dacă este soldat al Crucii, „Sabia Spiritului” este marea armă cu care își va dovedi loialitatea și tăria. Frații ar trebui să se zidească unii pe alții în cea mai sfântă credință, luptând lupta bună și arătându-și loialitatea față de Domnul și față de Adevăr (Iuda 20; 1 Tim. 6:12). Cei care cad sub influențele întunericului, se arată nevrednici de noua ordine de lucruri și nu se pot aștepta să fie părtași cu Cristos în Împărăția Lui, ci să fie printre cei respinși de Domnul ca nevrednici.

Să ne amintim că suntem înaintați bine în ora încercării care a fost promisă să vină peste toată lumea ca să încerce pe cei care locuiesc pe pământ (Apoc. 3:10). Critica Radicală, Evoluția, Știința Creștină, Hipnotismul, Noua Gândire, Vindecarea Mintală și alte fapte ale întunericului, aruncă o umbră adâncă peste toți cei care nu sunt consacrați deplin Domnului și care, de aceea, nu sunt păstrați de puterea Lui, prin Cuvântul Său și prin providențele Sale.

„SĂ UMBLĂM FRUMOS CA ÎN TIMPUL ZILEI”

Deși nu suntem încă pe deplin în Ziuă, totuși aparținem de Noua Dispensație și de aceea trebuie să trăim cât mai aproape posibil potrivit cu standardul perfect al viitorului. A trăi astfel, va implica faptul că vom fi greșit înțeleși de lume; că vom fi considerați proști; și că vom fi considerați dușmani, nu numai de către cei care sunt în întunericul gros, dar în special de către cei care, pretinzând a fi poporul Domnului, de fapt preferă întunericul în locul luminii, eroarea în locul adevărului.

Suntem înclinați să punem accent special pe cuvântul frumos (cinstit, în trad. engleză), căci credem că apostolul l-a folosit intenționat și într-un sens special. Când privim în jurul, nostru găsim că necinstea este foarte răspândită, nu numai în lume, unde așteptăm o anumită măsură de duplicitate, denaturare, înșelătorie și fățărnicie, dar și printre creștinii declarați.

Fiecare copil adevărat al lui Dumnezeu să se asigure că este cinstit, nu numai în chestiuni de bani, dar și în tratarea aproapelui și a fraților din Biserică, și mai presus de toate, în mărturisirile cu privire la credința lui. Proba se face pe această linie, și celor care iubesc favoarea omului mai degrabă decât favoarea lui Dumnezeu, li se va da ocazia să-și dovedească nepotrivirea lor pentru Împărăție, indiferent pentru ce ar putea fi ei potriviți. Apostolul ne spune (2 Tes. 2:11) când vorbește despre această zi rea, că Dumnezeu va trimite amăgiri puternice pentru ca o anumită clasă să creadă o minciună, pentru că n-au fost cinstiți, ci au acționat înșelător, fățarnic.

CINSTEA — BAZA CARACTERULUI

Probabil cea mai valoroasă trăsătură de caracter este cinstea. Unde există puțină cinste, există puțin caracter; unde este cinste multă, există mult caracter. Vrem să spunem să fim cinstiți nu numai în ce privește dolarii și cenții, lirele și șilingii, ci chiar și în privința gândurilor și intențiilor inimii noastre, precum și a cuvintelor noastre.

Ar trebui să ne străduim întotdeauna să le facem altora cum am vrea ca ei să ne facă nouă, și nu să ne răzbunăm. La prima Venire, principala acuzație pe care Domnul a făcut-o împotriva învățătorilor religioși din zilele Sale a fost că ei pretindeau mare sfințenie, când de fapt nu erau sfinți. El a spus că ei mâncau casele văduvelor — nu mâncau în mod literal casele, ci încercau să ia în posesie proprietatea, datorită lipsei de apărare, mai mult sau mai puțin, a poziției văduvelor. Pe timpul acela văduvele și orfanii nu erau protejați ca acum. Prin urmare, cădeau ușor pradă lăcomiei celor a căror pretenție de evlavie ar fi trebuit să-i protejeze pe cei slabi și fără ajutor.

Probabil că Domnul nostru ar denunța mare parte din înțelepciunea de astăzi, așa cum a făcut în zilele acelea. Dar noi nu avem capacitatea să citim inima și de aceea nu putem vorbi așa de sigur ca El. În privința marilor slujitori din zilele noastre însă, vedem ușor că unii dintre ei își dețin pozițiile sub pretenții false. Ei pretind că își primesc salariile ca slujitori ai lui Cristos, când ei nu cred în Biblie deloc. Unii dintre ei ne-au scris că sunt într-un mare necaz; că, dându-și seama de poziția lor, le-ar plăcea să iasă din ea, dar nu pot să găsească ușor altă poziție la fel de bună ca aceea de acum; și astfel sunt destul de necinstiți ca să-și păstreze slujbele.

Apostolul spune: „Să umblăm frumos”. Să luăm poziția cuvenită pentru Adevăr. În timp ce trebuie să vorbim totdeauna Adevărul în dragoste, fie dușmanilor fie prietenilor, în timp ce totdeauna trebuie să avem considerație pentru opinia altora, totuși noi să ne luăm poziția ferm. Ne îndoim că Domnul S-ar îngriji să-i ia în Împărăție pe acei care nu sunt cinstiți. Ne temem deci, că acei care au poziții înalte „duc în rătăcire pe alții și fiind duși și ei în rătăcire” (2 Tim. 3:13). Este adevărat faptul că cineva se poate înșela singur, repetând un lucru până când îl crede.

Lecția pentru noi este că, oricum ar umbla alții, noi trebuie să căutăm să „umblăm frumos, ca în timpul zilei” (Rom. 13:13), ca și cum am trăi în ziua deplină, astfel încât dacă lumea ar înțelege totul despre orice afacere a noastră, să-și dea seama că suntem cinstiți — chiar așa cum Domnul înțelege totul. Oricare alt curs este periculos și nu este „umblare ca în timpul zilei”. Ioan 11:9.

ÎNSUȘIRI DĂUNĂTOARE PENTRU CORPUL

LUI CRISTOS

Se pare că traducătorii Bibliei au uitat că Epistolele au fost scrise „pentru sfinți” (vezi dedicația diferitelor epistole), și nu pentru lume; prin urmare, când menționează anumite păcate, ei folosesc cuvinte englezești care se aplică la infracțiunile celei mai depravate clase de oameni, în locul unui limbaj care ar reprezenta în mod potrivit încălcările mai ușoare care ar putea fi așteptate printre sfinți. Îndemnând poporul Domnului să evite desfrânarea și faptele rușinoase etc., noi nu trebuie să înțelegem că apostolul se referă la răutatea practicată de cei mai depravați și mai ignoranți dintre copiii lumii. Mai degrabă, înțelegem că el adresează aceste cuvinte sfinților, îndemnându-i la rezervă în relațiile lor sociale, pentru ca gândurile la Împărăție să le înalțe mințile în mai mare măsură de la afecțiunile pământești.

După regulile generale ale limbii, sf. Pavel nu și-ar începe argumentația cu păcatele mai mari și să sfârșească cu cele mai mici, ci invers, ar încheia cu cele mai mari, după cum în mod evident face când enumeră lista păcatelor date în versetul 13 din textul nostru. Aici el încheie cu îndemnul ca sfinții, umblând ca în timpul zilei, să evite cearta și invidia. Celelalte dificultăți ar fi relativ treaba lor și ar putea să nu dăuneze altora. Dar cearta și invidia sunt două însușiri care indică o stare greșită de inimă din partea încălcătorului, care în cele din urmă l-ar opri de la Împărăție.

Să se remarce cu atenție că diferitele stări menționate în versetul 13 — chefuri, beții, desfrânări, fapte de rușine, cearta și invidia — rezultă din îmbătarea cu spiritul lumii. Neglijența în viață în orice afacere pământească și lipsa stăpânirii de sine în relația conjugală sunt foarte predispuse să meargă mână în mână cu un spirit greșit în Biserică — un spirit de ceartă, controversă, încăpățânare, nu de supunere la Cuvântul și providența divină, ci dimpotrivă, de stârnire a geloziei și ambiției în folosul său sau al altora, pentru proeminență în Corp.

CUMPĂTAREA ESTE LĂUDABILĂ

Noi nu cedăm în fața nimănui în opoziția noastră la băuturile amețitoare și în aversiunea față de rezultatele îngrozitoare pe care acestea le atrag după sine. Nici un sfânt n-ar trebui să se îmbete vreodată. Cuvântul lui Dumnezeu spune că nici un bețiv nu va moșteni Împărăția lui Dumnezeu (1 Cor. 6:10). Scripturile nu spun că o folosire moderată a băuturii aduce necaz, suferință, roșeața ochilor etc., și noi nu trebuie să adăugăm la cuvintele lor. Dar este bine să ne amintim că „cei care întârzie la vin”, probabil au ajuns la acea stare prin obișnuință, și că cei mai mulți dintre aceștia au început să folosească băutura tare cu intenția de a deveni numai băutori moderați. Prov. 23:30.

Feriți-vă de robia obișnuinței! Nici chiar forța „promisiunilor nespus de mari și scumpe” nu este suficientă să țină sub control poftele noastre căzute când ele sunt constant hrănite și lanțurile obișnuinței sunt forjate. În mod sigur noua natură nu poate prospera în condițiile care depravează chiar și natura veche! Fiecare Nouă Creatură să reziste cu credincioșie influențelor seducătoare ale răului, dacă vrea să-și asigure chemarea și alegerea pentru Împărăție.

Există un contrast marcant între spiritul și sentimentul lumii și cel al creștinului adevărat. În lume există o tendință generală de a-și îngădui uneori mici petreceri și la mulți dintre ei există o înclinație clară spre beție. Chiar și printre cei cumpătați există un sentiment că băutura ocazională nu numai că este permisă, dar este chiar necesară.

Creștinul însă și-a pus în față standardul înalt al unei minți sănătoase, cu blândețe, gentilețe, răbdare, bunătate frățească, iubire. Cu cât un creștin posedă mai mult din spiritul dreptății, Spiritul sfânt, cu atât mai mult își dă seama că a trecut din întuneric la lumină. Standardul divin trebuie să fie punctul lui de vedere întotdeauna. În loc să aștepte cu nerăbdare să chefuiască, mai degrabă să se depărteze, cu părere de rău că astfel de condiții predomină în omenire. Lumea consideră folosirea băuturilor tari potrivită dacă nu este prea frecvent folosită. Creștinul, dimpotrivă, consideră beția și chefurile ca nepotrivite și trebuie să li se împotrivească, în ceea ce-l privește pe el și influența lui.

Creștinul trebuie să dea dovadă tot mai mult de spiritul adevăratei sfințenii. Apostolul spune: „Blândețea îmoderația, în trad. engleză — n. t.ș voastră să fie cunoscută de toți oamenii” (Fil. 4:5). Chiar promisiunile făcute nouă în Scripturi lucrează spre a ne face cumpătați. Dumnezeul nostru este foarte îndurător!

„Ce poate El să-ți spună mai mult decât deja

ți-a spus,

Ție, care ai fugit să afli refugiu la Isus?”

Prin urmare, orice, care ar putea să ne conducă pașii departe de spiritul sfințeniei, trebuie privit ca ceva dăunător, căci ne-ar putea costa favoarea divină, viața noastră veșnică și o parte în Împărăție.

Lumea, dimpotrivă, nu are astfel de stimulent să-i influențeze. Este obiceiul lor să se complacă exact în atâta petrecere cât să nu fie prea serios dezaprobați de societate. Bancheturile sunt date chiar pentru scopul de a „se simți bine”, să zicem așa. Când oamenii lumești se adună împreună, există o tendință generală spre petrecere și o anumită măsură de libertinaj. Toate acestea au un efect demoralizator asupra societății.

ADEVĂRUL, O INFLUENȚĂ DE ÎNFRÂNARE

Creștinul are o influență de înfrânare care este necunoscută lumii. Nu numai că el dorește să aibă aprobarea semenilor săi, dar mai mult ca orice, el dorește standardul încă mai înalt al aprobării divine; căci el este în încercare chiar înaintea Domnului în privința modului său de viață. Prin urmare, el are un principiu care să-l ajute să se ferească de desfrânare, beție, chefuri și alte condiții similare. Apostolul Pavel îl sfătuiește pe creștin să facă cărări drepte pentru picioarele sale, ca nu cumva cel care este șchiop să fie îndepărtat de pe cale (Evrei 12:13). De exemplu, dacă un om are poftă de băuturi tari, el ar trebui să evite orice ar tinde spre a-i stârni acea poftă. Astfel el ar croi „cărări drepte pentru picioarele sale”, ca să poată umbla plăcut Domnului.

Domnul nu lucrează cu poporul Său pe linia poruncilor. El pune în Cuvântul Său standardul minții sănătoase, nu numai în ceea ce privește petrecerea sau folosirea băuturilor tari, ci și în tot modul de conduită. Cei care Îl iubesc se vor strădui să atingă acel standard. Prin urmare, fie că mâncăm, fie că bem, sau orice am face, să facem totul spre slava lui Dumnezeu (1 Cor. 10:31). Dar găsim că creștinii chemați afară din lume au nevoie să învețe și să dezvolte caracterul adevărat. La început ei nu se gândesc deloc la ceea ce ulterior vor considera eroare gravă. Pe măsură ce creștinul crește în cunoștință și în iubire față de semenii săi, el învață să măsoare lucrurile mai atent, după standardul divin. Astfel găsim că acei care au fost creștini de mult timp, arată o judecată bună în privința tuturor lucrurilor din viață. Ei folosesc spiritul unei minți sănătoase, care este cel mai de dorit lucru din lume. 2 Tim. 1:7.

Creștinul are înaintea lui standarde înalte și speranța înaltei răsplăți a asocierii cu Cristos în Împărăție. Suntem bucuroși să remarcăm că de-a lungul secolelor s-a dezvoltat o tendință spre moralitate și spre toate lucrurile bune ale vieții. Și deși există multă corupție sub pojghița societății, totuși există ceva ce ține acea pojghiță relativ netedă, indiferent ce ar fi sub ea.

Când comparăm civilizația cu păgânătatea, nu găsim mult mai multe dovezi de stăpânire de sine în prima decât în a doua. Păgânii trăiesc așa cum au trăit strămoșii lor de secole, cu foarte puțină destrăbălare și beție de vreun fel. Într-o călătorie în jurul lumii am văzut numai doi oameni beți, cu excepția a ceea ce numim țările civilizate sau creștine. Marea majoritate a păgânilor sunt cumpătați. Mohamedanismul a făcut foarte mult pentru omenire în ceea ce privește cumpătarea. Tot așa și Budismul. Într-un oraș am întâlnit un frate creștin care ne-a spus că era misionar pentru cumpătare. Când a fost întrebat în privința misiunii lui, a răspuns: „O, printre cei care acceptă creștinismul este mult mai multă nevoie de cumpătare decât printre ceilalți! Eu îmi petrec viața în acest mod”.

TRĂIREA SIMPLĂ ȘI GÂNDIREA ÎNALTĂ

În toate părțile lumii este obișnuit să se folosească băuturi tari în așa-zisa „pătură de sus” a societății. La hoteluri în străinătate aproape fiecare persoană este servită la masă cu băutură. Pe vapoare folosirea băuturilor este atât de obișnuită încât a cere apă este destul pentru a face senzație printre chelneri. Noi suntem foarte binecuvântați în America prin aceea că băuturile alcoolice sunt dezaprobate, deși sunt folosite foarte mult aici în cercurile sociale. Băutura este privită pe drept cu dispreț, pentru că face mult rău și ar trebui privită cu dezaprobare.

Creștinii nu trebuie să umble în chefuri, nici în beții, nici în destrăbălare, ci să trăiască pe un plan înalt, intelectual și moral. Noi nu trebuie să găsim plăcere numai în poftele animalice — în mâncare, băutură etc., — ci trebuie să trăim o viață mai înaltă, din cunoștința de Dumnezeu și de Planul Său, și de toate lucrurile care aparțin de bunăstarea noastră. Acest curs ar trebui să includă de asemenea un echilibru mintal și o sobrietate a minții în privința chestiunilor religioase.

Marea „prostituată” ilustrată în Apocalipsa (17:4, 5) are în mâna ei un potir, în care este vinul doctrinei false, îmbătând oamenii care îl beau. Această beție este asupra tuturor; dar noi ieșim treptat de sub efectele lui îmbătătoare. Drăcușorul pe care l-am văzut când eram sub influența lui, dispare și ne revine echilibrul mintal. Acum avem mai multă plăcere în Domnul, mai mult din spiritul unei minți sănătoase. Poporul Domnului trebuie să fie moderat, nu numai în privința hranei și băuturii naturale, ci și a celei spirituale. Oricine găsește că este înțelept să fie atent la una, găsește că este cel mai bine să fie atent și la cealaltă. Orice doctrină care nu este bazată pe Cuvântul lui Dumnezeu trebuie respinsă. „La lege și la mărturie! Căci, dacă nu vor vorbi așa, nu vor mai răsări zorile pentru poporul acesta”. Isa. 8:20.

ÎNȚELEPCIUNEA LUMEASCĂ

NU ESTE LUMINĂ

Din punctul de vedere divin sunt în acțiune două mari principii — dreptatea și nedreptatea, lumina și întunericul. Toți copiii lui Dumnezeu, în măsura în care au primit Spiritul sfânt al conceperii, sunt copii ai luminii. Starea lumii nu este cea a luminii, ci a întunericului (Efes. 5:8; 1 Tes. 5:5). Există însă diferite grade de întuneric. Scripturile declară că „Întunericul va acoperi pământul și negură mare popoarele”; „Întunericul urăște lumina”; „Dacă ați fi din lume, lumea ar iubi ce este al ei”; „Tot așa să lumineze și lumina voastră înaintea oamenilor, ca ei să vadă faptele voastre drepte și să preamărească pe Tatăl vostru care este în ceruri”. Isa. 60:2; Ioan 15:19; Matei 5:16.

Nici filosofiile oamenilor, nici sentimentele lor morale nu sunt lumină. Adevărata lumină vine de sus; și numai cei care sunt concepuți de Spiritul Domnului au această lumină. Pentru aceștia, lucrurile vechi au trecut și toate s-au făcut noi (2 Cor. 5:17). Elementele întunericului care domnesc în corpurile noastre muritoare trebuie descurajate și eliminate din ele. Propoziția, „Dacă lumina care este în tine devine întuneric”, se referă numai la clasa Bisericii și înseamnă: Dacă lumina Spiritului sfânt al conceperii noastre se stinge, cât de mare va fi întunericul! Mat. 6:23.

Când apostolul spune: „Să nu întristați pe Duhul Sfânt al lui Dumnezeu, prin care ați fost pecetluiți pentru ziua răscumpărării” (Efes. 4:30), evident el ne avertizează împotriva pierderii luminii care ne-a luminat — Spiritul adoptării noastre. Avertizarea, „Să nu întristați pe Duhul Sfânt”, implică faptul că el nu ne va părăsi dintr-odată fără a fi mâhnit. Putem ușor vedea că lucrurile mici pot fi icul de intrare pentru scoaterea afară a Spiritului.

EGOISMUL DUCE LA ÎNTUNERIC

„Dragostea deci este împlinirea legii” (Rom. 13:10). În noi care suntem în Isus Cristos se împlinește dreptatea Legii, pentru că nu umblăm după trup, ci după Spirit (Rom. 8:4). Împlinirea Legii este iubirea supremă pentru Dumnezeu și iubirea pentru aproapele nostru ca pentru noi înșine. Tot ce este de natura egoismului tinde să înlocuiască iubirea. Egoismul sub diferitele lui forme este lucrarea diavolului. Ambițiile egoiste au o influență care produce confuzie și cu timpul ne va îndepărta de Domnul. Apostolul menționează ca ramuri ieșind din această rădăcină a egoismului: mânia, răutatea, ura, invidia, cearta — toate acestea fiind fapte ale cărnii și ale diavolului, în contrast cu roadele spiritului, care sunt: blândețea, răbdarea, bunătatea frățească și iubirea. Gal. 5:22, 23.

În măsura în care cei concepuți de Spirit sfânt, ca iubiți copii ai lui Dumnezeu, permit ca Spiritul să fie înlocuit în inimile lor de un spirit rău, în acea măsură intră întunericul. Puțină mânie înlătură o măsură proporțională de iubire; puțină invidie, gelozie sau ceartă este foarte dăunătoare. Iubirea nu poate locui unde este ceartă. Oricine deci, după ce a primit Spiritul Domnului, permite ca un spirit rău, al cărnii, să se întoarcă și să înlocuiască Spiritul Noii Creaturi, în acea măsură va intra în întuneric.

Acest întuneric nu numai că va face ca persoana să devină mai certăreață în dispoziție, dar o va afecta și în privința viziunii sale spirituale. După cum iluminarea Spiritului sfânt îi va da o cunoaștere mai bună a lucrurilor adânci ale lui Dumnezeu, tot așa, în măsura în care acest Spirit se pierde, cunoașterea lucrurilor adânci va dispărea, până când va fi întuneric dens. Individul va fi atunci în aceeași stare ca lumea în privința lucrurilor spirituale. Indiferent ce a cunoscut și a văzut odată, de atunci încolo nu va mai fi în stare să înțeleagă aceste lucruri; căci „Prietenia Domnului este cu cei care se tem de El” — Îl respectă (Psa. 25:14). În măsura în care pierdem Spiritul Domnului, Spiritul iubirii, al loialității și al ascultării, în aceeași măsură pierdem iluminarea lui.

Apostolul Pavel vorbește despre „taină”, care este explicată ca fiind relația specială ce există între Cristos și Biserică (Efes. 3:3-6). Nimeni nu poate aprecia această Taină dacă nu este conceput de Spirit sfânt. Dacă cineva pierde Spiritul conceperii și intră în întuneric, cât de mare este întunericul! El pierde toată cunoștința acelei Taine. Matei 6:23.

Poate toți am observat că putem sta într-o cameră slab luminată și să nu dăm atenție în mod special întunericului. Dar dacă mergem într-o cameră învecinată care este luminată strălucitor, și apoi reintrăm în camera luminată slab, aceasta ni se va părea mai întunecoasă decât atunci când am părăsit-o. Cel puțin un timp nu putem vedea nimic. Ochiul trebuie să se acomodeze treptat la întuneric. Așa este și cu cei care primesc lumina Adevărului și după aceea o pierd. Ei par să intre într-un întuneric mai dens decât înainte de a avea lumina.

STANDARDUL CREȘTIN FOARTE ÎNALT

În lumea păgână este întuneric dens. Cu fiecare pas de civilizație vine o vedere mai clară a diferenței dintre ce este drept și nedrept și un progres general spre ce este drept. Uneori găsim oameni din lume care n-au fost concepuți de Spirit sfânt și care, neavând lumina în ei, sunt încă în întuneric, dar care încearcă să-și regleze conduita după anumite principii. Ei spun: „Lucrul acesta este drept și acela este nedrept. Vom face aceasta, nu aceea”. Fac reguli de dreptate pentru ei înșiși, deși nu sunt dispuși să trăiască la înălțimea legilor stricte pe care Domnul le-a stabilit ca standard al Său. Ei spun: „Vom face ceea ce majoritatea oamenilor gândesc că este drept”. Acești oameni își formează un cod moral al lor propriu, bazat pe ceea ce gândesc alții. Nu au alt standard decât opina publică. Oriunde merg, ei practică ceea ce majoritatea semenilor gândesc că este drept.

Dar creștinul ia vederea extremă, pe care Dumnezeu o pune în fața lui — deplină consacrare până la moarte. El este considerat extremist, fanatic, de către lumea care urăște cursul lui și-l consideră nechibzuit. Ei spun: „Voi creștinii ridicați standardul prea sus. Noi vrem să trăim la înălțimea standardului majorității din comunitatea noastră, dar nu la al vostru. Voi aveți vederi atât de ciudate”.

Poporul Domnului își evaluează vederile, nu după ceea ce gândesc alții, ci după ceea ce învață Cuvântul lui Dumnezeu. Ei spun: „Față de Domnul Meu trebuie să fiu sincer”. La orice altceva ei refuză să se conformeze. Astfel ei sunt conduși de Spiritul sfânt, Spiritul Adevărului, Spiritul Iubirii, care-i însufletește. Dar dacă acest spirit se stinge, o minte care a fost odată sub controlul ei va fi într-o stare mai rea decât aceea a unei minți lumești; căci aceasta din urmă, neavând îndrumarea specială a Spiritului Domnului, are ca standard opinia celorlalți. Poporul Domnului a pierdut frica de om, și dacă pierde și mintea Domnului nu are un principiu stabilit ca să-și guverneze cursul. Atunci dispoziția lor naturală se va impune; și lumina din ei devenind întuneric, „cât de mare este întunericul!”

Sf. Pavel ne spune (Evrei 6:4-6): „Căci este cu neputință ... să fie reînnoiți spre pocăință”, oricine este păcătos cu voia împotriva luminii și cunoștinței depline. Aceștia au comis „păcat spre moarte” — Moartea a Doua — din care nu există nici o recuperare. 1 Ioan 5:16.

În timp ce ne bucurăm de favoarea divină, să căutăm să acționăm circumspect. Mersul nostru în viață nu trebuie să fie „după carne”, care conduce mai mult sau mai puțin direct la moarte, ci „după Spirit”, care conduce la viață veșnică împreună cu Marele nostru Răscumpărător. „Aceasta este voia lui Dumnezeu, sfințirea voastră.” 1 Tes. 4:3.