Vol. 15 Noiembrie-Decembrie 2007 Nr. 1

„PUTEȚI VOI?”

„Puteți voi să beți paharul pe care am să-l beau Eu?”

Matei 20:22 .

R5421 W. T. 15 martie 1914 (pag. 84-86)

Ne amintim de împrejurările în care au fost rostite aceste cuvinte de către Mântuitorul nostru: era doar cu câteva zile înainte de răstignirea Sa. Isus le promisese ucenicilor că ei vor sta cu El pe Tronul Său în Împărăție. Atât de încrezători erau că va fi așa cum zisese Domnul, încât discutau poziția pe care ar puteao ocupa. Mama celor doi ucenici, Iacov și Ioan, a venit la El și a întrebat dacă cei doi fii ai ei puteau sta, unul la dreapta iar altul la stânga Lui în Împărăție. Iar Isus, întorcându-Se spre cei doi ucenici, a răspuns întrebându-i: „Puteți voi să beți paharul pe care am să-l beau Eu și să fiți botezați cu botezul cu care sunt (după unele manuscrise, conform trad. Literală Nouă, subsol — n. t.) botezat Eu?”

Știm că botezul lui Isus în apă a avut loc la începutul slujirii Sale. În armonie cu Planul divin, El trebuia să moară ca Mântuitorul oamenilor. Și El Și-a simbolizat moartea imediat ce a ajuns la vârsta de treizeci de ani — imediat ce era posibil sub Lege. În cei trei ani și jumătate ai slujirii Sale, El împlinea acest botez, El Își dădea sufletul în moarte, pe care a sfârșit-o la Calvar. Isus a spus: „Botezul cu care sunt îîn cursș botezat” — acum — nu un botez viitor sau trecut.

El a vorbit diferit despre Pahar — „Paharul pe care am să-l beau Eu”. El sugera astfel că Paharul era în viitor — nu în prezent nici în trecut. El le spusese ucenicilor că va merge la Ierusalim și că acolo va fi răstignit, iar a treia zi va învia. Și cu altă ocazie a zis: „Dacă nu mâncați trupul Fiului Omului și dacă nu beți sângele Lui, n-aveți viață în voi înșivă”. Ucenicii n-au înțeles ce le-a spus Învățătorul despre răstignirea Sa. Dar Isus a înțeles situația și a știut că acest Pahar era pe punctul de a fi turnat pentru El. Și astfel a vorbit despre el din nou: „Nu voi bea paharul pe care Mi l-a dat Tatăl săl beau?”

Încercarea specială a Domnului nostru

Ne-am putea gândi la cuvântul Pahar că ar reprezenta diferitele experiențe ale vieții — că fiecare are Paharul său de bucurie și tristețe, amestecate. Dar Isus a folosit cuvântul în alt sens. Când a fost în Grădina Ghetsimani S-a rugat: „Tatăl Meu, dacă este cu putință, să treacă de la Mine paharul acesta! Totuși, nu cum voiesc Eu, ci cum voiești Tu”. Și în aceeași noapte iarăși S-a rugat: „Tatăl Meu, dacă nu se poate să treacă paharul acesta fără să-l beau, facă-se voia Ta!” În privința botezului Său în moarte n-a fost nici o ezitare din partea Domnului. Dimpotrivă, chiar de la început, El a participat la el voluntar. Moartea rușinoasă a fost lucrul pentru care S-a rugat să treacă dacă se putea. Dar a aflat că aceasta era voia Tatălui pentru El și a fost mulțumit să fie așa.

Nu exista nimic în Lege să indice că Domnul nostru trebuia executat ca blasfemator al Legii divine. Totuși blasfemia a fost acuzația adusă împotriva Lui. Sinedriul a hotărât că era blasfemator din pricină că spusese „Dărâmați templul acesta și în trei zile îl voi ridica”, și de asemenea că pretindea că este Fiul lui Dumnezeu. Se pare deci, că ceea ce apăsa în mod special asupra minții Sale și de care I-ar fi plăcut să fie eliberat era înjosirea și rușinea legate de răstignirea Lui ca un criminal, ca un hulitor al Tatălui pe care-L iubea atât de mult.

Isus știa că venise în lume să moară și că trebuia să sufere. Dar această parte a experienței Sale n-o putuse înțelege deplin. Evident, El știa că „După cum Moise a înălțat șarpele în pustie, ((1030)) tot așa trebuie să fie înălțat și Fiul Omului”; căci relativ devreme în misiunea Sa El declarase aceasta în convorbirea Sa cu Nicodim. Dar pe măsură ce Se apropia tot mai mult de timpul umilirii Sale, al înjosirii Sale, și Își dădea seama de tot ce însemna aceasta, El simțea o mare reținere, și Și-a vărsat inima în strigătul „Dacă este cu putință, să treacă de la Mine paharul acesta!” Dar imediat — dovedind că afirmația Sa la consacrare „Iată-Mă, ... vin să fac voia Ta, Dumnezeule!” nu erau vorbe goale — El a adăugat: „Totuși, nu cum voiesc Eu, ci cum voiești Tu”. Mat. 26:39.

Suntem noi dispuși să avem parte de înjosirea Lui?

Și astfel Domnul nostru le-a spus ucenicilor Săi: Puteți voi să vă dați viața complet, chiar dacă aceasta ar însemna să vi se ia viața prin nedreptate? Puteți voi să beți Paharul pe care am să-L beau Eu? În legătură cu aceasta va fi rușine și înjosire. Sunteți dispuși să participați cu Mine la acest Pahar al Meu? Ei au răspuns: „Putem”. Erau dispuși.

Acesta, vedem, este același Pahar reprezentat în Serviciul Comuniunii. Pâinea reprezintă trupul, iar vinul reprezintă sângele Domnului nostru. Paharul în special a reprezentat rușinea și înjosirea legate de moartea Sa; și cei doi ucenici au spus că ei voiau să se împărtășească din Paharul Său — n-au avut nici o ezitare. Vor fi credincioși cu orice preț. Vor fi de acord cu orice condiții pe care le va pune El. Ei nu știau, desigur, însemnătatea deplină a cuvântului botez sau a cuvântului pahar. Acestea erau lucruri pe care toți ucenicii le așteptau. Când avea să vină Cincizecimea, aceste lucruri pe care li le spusese Isus aveau să le revină în minte, după cum le prezisese El (Ioan 16:4; 13:19). Dar ei voiau și doreau. Și aceasta este tot ce putem noi face. Isus a garantat că voind, ei vor avea aceste experiențe; că dacă vor continua să voiască, dacă vor continua să sufere cu El aici, vor domni cu El pe Tronul Său. Dar în privința locului anumit pe Tronul Său pentru fiecare, aceasta nu depindea de El, ci de Tatăl.

Curajul, tăria iubitului nostru Răscumpărător în mersul pe calea îngustă ne umple de admirație. Ce tare și curajos a fost caracterul Său! El nu S-a gândit deloc să Se uite în urmă; toată ființa Sa a fost concentrată asupra împlinirii voinței Tatălui Său din cer — asupra jertfirii de Sine în interesul lumii. Ce Exemplu nobil a fost pus în fața apostolilor! — măreție în umilință, biruință în dăruirea de Sine completă!

Băutul Paharului de către Biserică

Băutul Paharului de către Biserică reprezintă participarea noastră la suferințele lui Cristos în prezent. Nimeni nu va fi membru al Corpului marelui Mijlocitor al Noului Legământ decât dacă intră acum sub condițiile potrivite. Băutul sângelui deci, este părtășia la Pahar. Căci, dacă nu bem din Paharul Său, nici nu vom avea parte cu El în gloria Sa. El a spus: „Beți toți din el”. Toți trebuie să bea și tot paharul trebuie golit în timpul acestui Veac.

Este un privilegiu foarte mare faptul că ni se permite să avem parte de suferințele lui Cristos. „Dacă răbdăm îcu Elș, vom și împărăți împreună cu El.” Vom participa la inaugurarea Noii Dispensații și la împărțirea binecuvântărilor ei. Antitipul lui Moise, care va face stropirea, este Cristos, Capul, și Biserica, Trupul Său glorificat, despre care citim în Fapt. 3:22: „În adevăr, Moise a zis: «Domnul Dumnezeul vostru vă va ridica, dintre frații voștri, un Proroc ca mine»” — adică, Moise a fost tipul Lui, la o scară mai mică. Acum este în curs de ridicare Corpul. Isus a fost primul ridicat, apoi toți apostolii, iar apoi restul membrilor Corpului.

După cum Moise a stropit tot poporul, tot așa, acest Moise antitipic, când va fi complet, va „stropi” lumea; și aceasta va însemna aducerea ei în armonie cu Legea divină. Se va cere mia de ani pentru a „stropi” omenirea. Există deci o mare deosebire între băutul Paharului și stropirea sângelui. Stropirea cu sânge reprezintă îndreptățirea, în timp ce băutul Paharului de către Biserică reprezintă nu numai îndreptățirea, ci și sfințirea.

Domnul nostru a recunoscut scopurile divine

Domnul nostru, în cuvintele Sale memorabile către sf. Petru — „Nu voi bea paharul pe care Mi l-a dat Tatăl să-l beau?” S-a referit evident la experiențele legate de moartea Sa, care erau extrem de severe. El a fost dezonorat de oameni și socotit ca vrăjmaș al lui Dumnezeu — hulitor. Știa că suferințele Sale fizice vor fi intense, dar pentru mintea Sa perfectă, rușinea și disprețul, oprobriul, au crescut mult adâncimea suferinței Sale. Totuși acesta era Paharul pe care I-l dăduse Tatăl; acesta era scopul divin în privința Lui.

Domnul nostru a avut toate experiențele necesare pentru dovedirea și încercarea loialității Sale; căci a fost necesar ca El să-Și manifeste loialitatea atât înaintea îngerilor cât și a oamenilor. Toată chestiunea fusese aranjată divin înainte de crearea omului. El a fost „Mielul înjunghiat de la întemeierea lumii” (Apoc. 13:8). Tot ce era în legătură cu acel Miel înjunghiat era cunoscut de către Tatăl. Isus trebuia să bea Paharul care aparținea păcătosului, pentru a putea răscumpăra pe om și a putea fi astfel un Mare Preot credincios și milos. Acesta a fost Paharul suferinței și morții. A fost necesar ca Isus să sufere moartea de cruce, pentru a putea răscumpăra pe evreu.

Iubire și loialitate manifestate prin supunere

Toate suferințele Sale au fost prezise în Scripturi. Răstignirea a fost ilustrată prin înălțarea șarpelui de aramă în pustie. Toate experiențele Sale au fost cunoscute mai dinainte, aranjate mai dinainte și au fost necesare. Când a venit pe pământ să facă voia Tatălui, El n-a ((1031)) știut tot ce urma să vină. Dar a învățat ascultare prin lucrurile pe care le-a suferit, lucrurile care erau „scrise în carte”. El S-a supus la toată voința Tatălui și astfel Și-a dovedit loialitatea. După cum El Însuși a declarat: „M-am coborât din cer ca să fac nu voia Mea, ci voia Celui care Ma trimis”. Cum ceasul consumării jertfei Sale se apropia, în retragerea umbroasă a Ghetsimanilor, Învățătorul S-a rugat: „Tatăl Meu, dacă este cu putință, să treacă de la Mine paharul acesta!” Nu trebuie să presupunem că S-a rugat ca Paharul morții să treacă de la El; ci S-a întrebat dacă experiențele înjositoare ale răstignirii puteau să treacă de la El sau nu. Aflăm că n-a murmurat, nici nu S-a împotrivit, ci a spus: „Totuși, nu cum voiesc Eu, ci cum voiești Tu”.

Supraveghere specială a Paharului nostru

Vedem că preaiubitul nostru Domn a băut din Paharul amar până la fund, și a făcut-o cu mulțumire. Și trebuie să ne amintim că El ne-a dat paharul nouă, pentru ca noi toți să bem din el — nu înseamnă că toți vom avea exact aceleași experiențe pe care le-a avut El, ci că toți trebuie să bem din Paharul suferințelor și morții așa cum voiește Tatăl. Isus a fost Cel perfect și Tatăl a lucrat cu El într-un mod foarte deosebit.

În cazurile noastre, experiențele ar fi diferite; din cauza imperfecțiunii noastre, n-am putea fi tratați din punctul de vedere al perfecțiunii. De aceea, nu trebuie să ne gândim la Paharul nostru ca la un program fixat, definit, cum a fost al Învățătorului, ci mai degrabă că Tatăl ne-a permis să avem o parte în Paharul morții cu Fiul Său. Paharul nostru este supravegheat de Mântuitorul nostru, cu toate că este Paharul turnat de către Tatăl, fiindcă este programul Tatălui.

În cazul Învățătorului, Paharul a fost necesar pentru păcatele întregii lumi. În cazul nostru, acest lucru nu este necesar, dar Tatăl a binevoit să ne acorde o parte în suferințele și gloria Domnului nostru. Isus compensează pentru deficiențele noastre și ne dezvoltă caracterul, formându-ne în chipul Său glorios. Fără această supraveghere a Paharului nostru de către Domnul nostru, am putea fi foarte slab dezvoltați în multe aspecte; de aceea Paharul nostru trebuie să fie în mod special supravegheat. Și astfel, El ne asigură că, în timp ce ne vin experiențe necesare, în același timp harul Său ne va fi de ajuns și puterea Lui se va desăvârși în slăbiciunea noastră, și toate lucrurile vor fi făcute să lucreze împreună spre binele nostru.

Să nu uităm niciodată că dacă nu ne împărtășim din Paharul Său, dacă nu suntem scufundați în moarte cu El, nu putem avea nici o parte în Împărăția Sa de slavă, nu putem sta niciodată cu El pe Tronul Său. Să socotim deci toate lucrurile acestui pământ ca pierdere și gunoaie, pentru a putea obține Mărgăritarul de Mare Preț. Când ne vin experiențe de suferință, să nu fim înspăimântați, nici să nu „ne mirăm de prigonirea ca de foc din mijlocul nostru, care vine peste noi ca să ne încerce, ca și cum ni s-ar întâmpla ceva neobișnuit”, căci chiar „la aceasta am fost chemați”, să suferim cu iubitul nostru Învățător acum, și în curând să fim glorificați împreună cu El în Împărăția veșnică!

„Puteți voi oare merge
Pe calea-ngustă, strâmtă,
Fără vreun prieten sau braț
Alături de voi să vă susțină?
Puteți voi oare continua curajos
Prin noaptea-ntunecată?
Puteți voi oare aștepta răbdător
Ca Domnul lumina să trimită?
O, dacă astfel Paharul pe care El îl va umple
Să-l beți veți putea,
Și dacă niciodată steagul Adevărului
Jos nu-l veți lăsa,
Sunteți preaiubiții Săi
Și-I veți purta cununa,
Pe Tronul Său veți sta
Și-I veți împărtăși Slava.”